ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 677/70/19
Провадження № 22-ц/4820/1750/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Купельського А.В. (суддя-доповідач),

Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,

секретар судового засідання Журбіцький В.О.

за участю учасників справи: представника апелянта Москалюк С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 4 липня 2019 року (суддя Вознюк Р.В.) у цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про встановлення нікчемності правочину,

в с т а н о в и в :

У січні 2019 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК», звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначало, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (надалі - Генеральна угода) від 21.03.2016 ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 20771,77 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з Умовами та правилами і Тарифами Банку складає між нею та Банком Кредитний договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві.

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за договором та угодою виконало у повному обсязі, тоді як відповідач допустила прострочення сплати чергових платежів, процентів та комісії.

Станом на 13.12.2018 кредитна заборгованість ОСОБА_1 становить 55 468,06 грн., з яких:

- заборгованість за кредитом у сумі 20115,63 грн.,

- заборгованість по процентам за користування кредитом у сумі 9 945,32 грн.,

- заборгованість за пенею та комісією в сумі 24 138,60 грн.,

- штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди в сумі 1268,51 грн.

У зв`язку з цим позивач просив суд стягнути на його користь вказані суми з ОСОБА_1 , а також судові витрати у розмірі 1921 грн.

У квітні 2019 року ОСОБА_1 подала до місцевого суду зустрічний позов до АТ КБ «ПРИВАТБАНК», у якому зазначила про безпідставність тверджень позивача, що вона своїм підписом у заяві підтвердила, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими банком Умовами та правилами, Тарифами складають між ними Кредитний договір. Анкета-заява була підписана нею заздалегідь до укладення Генеральної угоди - 04.03.2011, стосується правовідносин з надання банківських послуг зі здійснення за допомогою платіжного інструменту готівкових та безготівкових розрахунків у національній валюті України. Вона не містить звернення до банку про надання їй у користування кредитних коштів, а також відомостей, що кредитні кошти можуть бути надані в майбутньому. У тексті анкети-заяви відсутні будь-які домовленості сторін про укладення в майбутньому будь-яких договорів і угод, у тому числі Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карток. Тому анкета-заява від 04.03.2011 та Генеральна угода від 21.03.2016 не складають і не можуть складати між нею та позивачем-відповідачем кредитного договору.

Правочин, зовнішньою формою якого є Генеральна угода, є недійсним у зв`язку з нікчемністю з таких підстав.

Генеральна угода підписана ОСОБА_1 власноруч. Однак, зі сторони Банку його представником головою Правління Приватбанку ОСОБА_3 власноруч угода не підписана, натомість використано факсимільне відтворення підпису, а відбиток печатки відтворено механічним способом. Про використання такого способу підписання зазначено у п. 1.8. Генеральної угоди.

Всупереч ч. 3 ст. 207 ЦК України жодної угоди, письмової згоди сторін на використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, між нею та банком, в особі Голови Правління ОСОБА_3 , не укладалось, тому Генеральна угода зі сторони банку не підписана. За таких обставин банком не дотримано вимоги ч. 2 ст. 207 ЦК України щодо письмової форми правочину. Відтак, правочин є нікчемним через недотримання письмової форми.

У зв`язку з цим ОСОБА_1 просила суд встановити, що Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 21 березня 2016 року, укладена між нею та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», є нікчемною.

Ухвалою Красилівського районного суду Хмельницької області від 8 квітня 2019 року обидва позови об`єднано в одне провадження, постановлено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 4 липня 2019 року в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про встановлення нікчемності правочину задоволено.

Встановлено нікчемність Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання кредитних карт від 21.03.2016, що укладена ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1

Стягнуто з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 768,40 грн.

Не погоджуючись з цим рішенням, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про встановлення нікчемності Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 21.03.2016 відмовити.

Вважає, що вказане рішення не є законним та обґрунтованим.

Зазначає, що оскаржуване рішення щодо недоведеності існування кредитних зобов`язань між сторонами ґрунтується на припущеннях, що заборонено ч. 6 ст. 81 ЦПК України.

Зазначає, що Банк надав до суду розрахунок заборгованості станом на 13.12.2018 року, копію анкети-заяви від 04.03.2011 року, копію Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 21.03.2016 року, Умови та правила надання банківських послуг, Виписку по картковому рахунку, копію паспорту відповідача. Відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором №SAMDN4256 від 30.01.2014 року сторони погодили реструктурувати заборгованість, зменшивши її в частині заборгованості за відсотками, комісією та штрафом та визначивши умови погашення заборгованості перед Банком. Таким чином, уклавши Генеральну угоду про реструктуризацію боргу відповідач зобов`язалась сплатити вже існуючу за укладеним кредитним договором заборгованість перед Банком на умовах згідно угоди. Сторонами було визначено та погоджено розмір існуючого боргу, умови його сплати, строк повернення боргу, відповідальність за невиконання обов`язків, а тому Генеральна угода відповідає вимогам чинного законодавства, є чинною та підлягає виконанню. Додатково кредитні кошти відповідачу не надавались.

З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач користувалась кредитними коштами, надана виписка по рахунку також підтверджує, що відповідач здійснювала часткові погашення кредиту, визнавши існування заборгованості, проте потім допустила прострочення платежів. Виписка з банківського рахунку, яка є належним та допустимим доказом по справі, містить інформацію про рух коштів на балансі кредитної картки відповідача. Проте, судом першої інстанції не надано належної правової оцінки щодо часткового виконання відповідачем обов`язку по сплаті кредитної заборгованості.

Враховуючи наявність між сторонами договірних кредитних правовідносин та передбачений розмір відсотків за користування позикою та відповідальність за порушення зобов`язань, суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості за Генеральною угодою.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 4 липня 2019 року без змін як законне, апеляційну скаргу - без задоволення.

Зазначає, що між нею та Банком не існує жодних кредитних правовідносин. Жодних допустимих доказів зворотного Банком не надано. Будь-яких готівкових або безготівкових коштів, які Банк зобов`язався надати позичальнику, у формі строкового кредиту шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту вона не отримувала, та навіть не мала цієї карти. Банком не надано жодних належних та допустимих доказів факту передачі грошей або факту відкриття позичальнику карткового рахунку, а також користування відповідачем кредитними коштами. Крім того, Банком не було виконано вимогу суду про надання оригіналу кредитного договору від 30.01.2014 року. Оскільки кредитний договір №SAMDN4256 від 30.01.2014 року не укладено, зобов`язання у розумінні ч. 2 ст. 509 ЦК України між сторонами не виникли. Генеральна угода не може вважатись договором, на підставі якого виникають кредитні зобов`язання. Відтак, вимоги Банку про стягнення заборгованості є безпідставними.

Крім того, жодної угоди, письмової згоди сторін на використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналогу їхніх власноручних підписів, між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не укладалось.

ОСОБА_1 зазначає, що Банк безпідставно стверджує, що вона підтвердила свою згоду, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими Банком Умовами та правилами, Тарифами складають між сторонами кредитний договір. Анкета-заява була підписана ОСОБА_1 заздалегідь до укладення Генеральної угоди - 04.03.2011 року, та стосується правовідносин з надання банківських послуг зі здійснення за допомогою платіжного інструменту готівкових та безготівкових розрахунків у національній валюті України і не містить її звернення до Банку про надання у користування кредитних коштів.

Договір про відкриття карткового рахунку між ОСОБА_1 та Банком не укладався, відтак, саме на позивачу лежить обов`язок доказування того факту, що ОСОБА_1 дійсно був встановлений кредитний ліміт, факт користування кредитними коштами, факт наявності заборгованості, дати її виникнення, її розміру, структура, законність нарахування відсотків.

Як зазначає ОСОБА_1 , надана банком роздруківка не є випискою по поточному рахунку клієнта та не може підтвердити ні існування договору про відкриття банківського рахунку, ні наявність встановленого ліміту кредитування, не є первинним документом, яким може бути підтверджено наявність заборгованості відповідача перед Банком.

Крім того, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, що розміщені на банківському сайті, не містять підпису ОСОБА_1 , тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання анкети-заяви.

Заслухавши доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що 21.03.2016 ОСОБА_1 підписала текст Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (а. с. 59).

Зі сторони АТ КБ «ПРИВАТБАНК» використано факсимільне відтворення підпису Голови Правління ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» ОСОБА_3 , а також відтворено відбиток печатки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» технічними друкованими засобами. Підписання документа саме у такий спосіб визнали обидві сторони, крім того, про це зазначено у п. 1.8. Генеральної угоди, оригінал якої знаходиться у матеріалах справи (а. с. 59).

За текстом преамбули Генеральної угоди вона укладена з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором №SAMDN4256 від 30.01.2014 (за текстом Генеральної угоди - Договір 1). Згідно із п.п. 1.1.1, 1.1.2 цієї угоди сторони домовилися стосовно Договору 1: зменшити розмір заборгованості, яка виникла в період з дати надання Позичальнику кредиту, а саме: проценти на 508,32 грн., комісію на 73,12 грн., пеню на 0,0 грн., штраф на 687,07 грн. Заборгованість за Договором 1 з дати підписання Генеральної угоди складає 21931,8 грн.

Відповідно до п. 1.5-1.7. підписання цієї Генеральної угоди не є рішенням Банку про анулювання заборгованості Позичальника. Всі інші умови Договорів, котрі не суперечать розділу «Реструктуризація заборгованості» цієї Генеральної угоди, залишаються незмінними. Ця Генеральна угода в частині розділу «1.Реструктуризація заборгованості» діє в межах строку дії Договору 1.

Згідно з п. 2.1 Генеральної угоди банк надає позичальнику строковий кредит у сумі 20771,78 грн. на строк 36 місяців з 21.03.2016 по 31.03.2019 шляхом встановлення кредитної лінії на споживчі цілі в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплаті відсотків в розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом у встановлені у заяві, Умовах та правилах строки.

Правовідносини сторін щодо укладання кредитних договорів регулюються §2 Глави 71 ЦК України. Вимоги до форми правочинів та підстави їх недійсності врегульовано §§1-2 Глави 16 ЦК України.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_1 про встановлення нікчемності правочину суд виходив з того, що вимоги щодо письмової форми правочину не дотримані, оскільки не відповідають ст. 207 ЦК України, а саме що без письмової згоди сторін на використання факсиміле, в якій відображені зразки такого факсимільного відтворення підпису, Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 21.03.2016 року не може вважатись такою, що містить підписи обох сторін.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення заборгованості суд виходив з того, що оскільки суд дійшов висновку, що Генеральна угода є нікчемною, а АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просило стягнути заборгованість саме на підставі цієї угоди, то вимоги Банку про стягнення заборгованості задоволенню не підлягають. Генеральна угода за своєю суттю є додатковим договором до кредитного договору №SAMDN4256 від 30.01.2014 року, та не може вважатись договором, на підставі якого виникають кредитні зобов`язання. На підтвердження існування основного зобов`язання Банк оригіналу кредитного договору №SAMDN4256 від 30.01.2014 року не надав, натомість надав лише копію анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 04.03.2011 року, розрахунок заборгованості та виписки із рахунку за період з 01.03.2016 року по 14.06.2019 року без зазначення повного номеру основної карти і рахунку. Копія анкети-заяви, надана банком, містить лише персональні дані ОСОБА_1 та її підпис, однак у розділі щодо конкретного виду отримуваних банківських послуг відмітка відсутня. У розділі про бажаний кредитний ліміт за платіжною карткою відомості також відсутні.

Розрахунок заборгованості сам по собі не підтверджує факту отримання ОСОБА_1 кредитних коштів і укладення кредитного договору, чи отримання кредитної картки. Крім того, за висновками суду АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не надало підписаних ОСОБА_1 Умов та Правил надання банківських послуг. Жодних належних та допустимих доказів факту підписання відповідачем кредитного договору, надання їй кредиту, отримання кредитної картки та відкриття карткового рахунку, за висновками суду, Банк не надав.

З таким висновком погоджується Хмельницький апеляційний суд.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями ч. 1, ч. 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За нормами ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Якщо письмова форма не дотримана, то такий кредитний договір є нікчемним.

Вимоги до письмової форми правочину встановлені у ст. 207 ЦК України. Так, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів (ч. ч. 2-3 ст. 207 ЦК України).

Отже, використання факсимільного відтворення підпису на договорі можливе лише за умов: якщо для конкретного випадку це прямо передбачено законом чи іншим актом цивільного законодавства, або існує письмова згода сторін на використання факсиміле, в якій відображені зразки такого факсимільного відтворення підпису.

Посилання апелянта, що оскаржуване рішення щодо недоведеності існування кредитних зобов`язань між сторонами ґрунтується на припущеннях, що заборонено ч. 6 ст. 81 ЦПК України, є безпідставним в силу того, що вказана норма права стосується доказування, тобто зазначення учасниками справи всіх фактів, що мають значення для правильного вирішення спору. Суд, в свою чергу, наділений обов`язком оцінити зібрані у справі докази.

Крім того, всупереч зазначеному твердженню, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не надало суду підписаних ОСОБА_1 Умов та Правил надання банківських послуг. Надані АТ КБ «ПРИВАТБАНК» документи не свідчать про існування між сторонами кредитних зобов`язань. Жодних належних та допустимих доказів факту підписання ОСОБА_1 кредитного договору, надання їй кредиту у готівковій чи безготівковій формі, отримання кредитної картки та відкриття карткового рахунку, а також факту користування нею кредитними коштами АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не надало. Відповідно, перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів та штрафних санкцій відповідачу не є можливим.

Твердження апелянта, що уклавши Генеральну угоду про реструктуризацію боргу відповідач зобов`язалась сплатити вже існуючу за укладеним кредитним договором заборгованість перед Банком на умовах згідно угоди, не є підставою для скасування рішення та задоволення первісного позову.

Надана позивачем виписка по рахунку ОСОБА_1 містить дані про рух коштів з 21 березня 2016 року (а. с. 107-108). Даних, що відповідач отримала кошти, матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги, що визнаючи угоду нікчемною відповідач хоче уникнути виконання зобов`язань за кредитним договором, висновків суду не спростовують.

Посилання АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що судом не взято до уваги, що з моменту оформлення угоди пройшло більше 3 років, позичальник до Банку не зверталась з вимогою розірвання договору, з незгодою з його умовами, що свідчить, що вона знала про угоду, порядок погашення заборгованості і повністю з ними погодилась, є необґрунтованим. Підставою зустрічного позову ОСОБА_1 до Банку було недодержання вимоги закону щодо письмової форми правочину. Відтак, оскільки судом першої інстанції вірно встановлено нікчемність правочину, вимоги за первісним позовом задоволенню не підлягали і з цих підстав.

Твердження Банку, що з розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач користувалась кредитними коштами, а надана виписка по рахунку також підтверджує, що відповідач здійснювала часткове погашення кредиту, однак потім допустила прострочення платежів, і виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі кредитної картки відповідача, чому не було надано належної правової оцінки судом першої інстанції, не заслуговує на увагу суду апеляційної інстанції.

Розрахунок, на який посилається позивач, проведено починаючи з 21 березня 2016 року. З зазначеного розрахунку не вбачається, що відповідач за цей період користувалась коштами банку.

Хмельницький апеляційний суд повністю погоджується з висновками рішення, що є предметом апеляційного перегляду у даній справі.

Аргументи апеляційної скарги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не дають підстав для висновку про обґрунтованість первісного позову, а стосуються переоцінки доказів.

Доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Оскільки судове рішення правильне, обґрунтоване, відповідає обставинам справи, постановлене з дотриманням вимог процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для його скасування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, Хмельницький апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 4 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Повне судове рішення складено 29 жовтня 2019 року.

Судді А.В. Купельський

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк