27.06.2019 Справа 337/5341/18
Провадження № 2/337/492/2019

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2019 року Хортицький районний суд м.Запоріжжя

у складі: головуючого судді Гнатик Г.Є.

за участю секретаря Побережної О.В.

адвоката Крамаренка А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом який мотивує тим, що їй на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . На даний момент в зазначеній квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , який з вересня 2017 року по час звернення до суду в спірній квартирі не мешкає, його майна в квартирі немає, оплату за житлово-комунальні послуги відповідач не здійснює, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Просить визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням.

11.01.2019 року за даним позовом у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою від 28.02.2019 року підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали в повному обсязі з тих підстав, що відповідач ОСОБА_2 , який є сином позивачки, зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 , яка є особистою власністю позивача, але з серпня 2017 року в квартирі не проживає, комунальні послуги не оплачує. Виїхав відповідач з квартири за наполяганням позивачки, оскільки неналежно ставився до її майна, комунальні послуги не оплачував, зловживав спиртними напоями, влаштовував в квартирі п`янки та сварки, привів до квартири співмешканку з її дитиною. Після того, як відповідач виїхав з квартири, вона поміняла замки, щоб він не мав до неї доступу, ключі від квартири сину не давала. Спірна квартира двокімнатна та на даний час в ній проживає син знайомої позивачки. Відповідач, незважаючи на те, що не проживає в спірній квартирі, з реєстрації за зазначеною адресою добровільно не знявся, чим чинить позивачу перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні своєю власністю. Просять позов задовольнити повністю.

Відповідач ОСОБА_2 відзив на позов не подав, але в судовому засіданні позов не визнав та зазначив, що він є сином позивачки ОСОБА_1 , з 2010 року зареєстрований в спірній квартирі, де постійно мешкав з 2014 року.Позивачка створила неможливі умови проживання в квартирі, приходила до квартири та влаштовувала сварки. В вересні-жовтні 2017 року своїми діями позивачка фактично вигналайого з квартири і він вимушений проживати в орендованому житлі. Доступу до спірної квартири він не має, оскільки мати змінила замки на вхідних дверях, ключів він не має. На даний час квартира здається в оренду, позивачка мешкає в іншій квартирі.У нього власного житла немає. З позовом до суду про вселення або усунення перешкод у користуванні житлом він не звертався. Просив в задоволені позову відмовити.

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, знаходить позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами.

Стаття 41 Конституції України гарантує, що кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Аналогічні положення закріплені в ст.319,321 ЦК України.

Крім того, відповідно до ст.319,321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

На підставі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Стаття 47 Конституції України та ст.1,9 ЖК України гарантує громадянам право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч.4,5 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ст.379,383 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до вимог ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є сином позивачки ОСОБА_1 .

На підставі договору купівлі-продажу від 20.12.2000 року, зареєстрованого Запорізькою Товарною Біржею «Торг-Інвест» 20.12.2000 року за р.№Н-4669 та Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації 20.12.2000 року, реєстрова книга №190, р.№ 35136, а також договору дарування від 25.03.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Півняком О.С. 25.03.2010 року р.№1042, позивачка ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано у встановленому законом порядку.

Сторонами не оспорюється і підтверджується довідкою Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 20.11.2018 року, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований в спірній квартирі з 23.07.2010 року по теперішній час.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 , даючи пояснення у справі, не заперечував того факту, що він з вересня-жовтня 2017 року в спірній квартирі не проживає, його місцем проживання є орендоване житло за адресою: АДРЕСА_2 .

Відсутність відповідача за місцем реєстрації більше року підтвердив також в судовому засіданні допитаний свідок ОСОБА_4 , який є мешкає одному під`їзді в будинку, в якому знаходиться спірна квартира та є сусідом.

З`ясувавши всебічно, повно та об`єктивно обставини справи, оцінивши сукупність безпосередньо досліджених доказів в їх взаємозв`язку і достатності, їх належність, допустимість та достовірність, проаналізувавши вищевикладені норми діючого законодавства, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.

Так, суд виходить з того, що відповідач ОСОБА_2 , який зареєстрований у спірному житловому приміщенні, є членом сім`ї власника житла, а саме сином позивачки ОСОБА_1 Його право користування спірною квартирою є таким, що виникло в силу закону (ст.405 ЦК України, ст.156 ЖК України).

Виходячи із змісту ст.405 ЦК України, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї власника права користування житловим приміщенням обов`язковому доказуванню підлягають факт та термін його відсутності, поважність причин такої відсутності.

Звертаючись до суду, позивачка просить захистити її права як власника квартири, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користуванням житловим приміщенням, посилаючись на те, що він не проживає у спірному помешканні понад шість місяців. Позивач, зазначаючи про необхідність усунення перешкод у здійсненні права власності, вказує, що реєстрація відповідача у належній позивачціквартирі змушує її сплачувати за нього комунальні послуги.

Відповідач у суді, надаючи особисті пояснення, підтвердив, що не проживає в квартирі АДРЕСА_1 з вересня-жовтня 2017 року та до часу розгляду судом цієї справи. Пояснив, що залишив житлове приміщення мимоволі, припинив проживання за зазначеною адресою за вимогою позивачки, яка після цього змінила замки та не дає йому доступу до квартири.

Вказані обставини визнаютьсяпозивачкою, у зв`язку з чим в силу вимог ч.1 ст.82 ЦПК України такі обставини не підлягають доказуванню іншими належними та допустимими доказами.

Отже, оцінивши повідомлені сторонами обставини та надані докази, суд дійшов висновку про те, що відповідач не проживає у спірному житлі з поважних причин, якими є неприязні особисті стосунки, які склались між сторонами, їх негативне ставлення один до одного, що призвело до чинення тиску та перешкод відповідачу в користуванні спірним житлом з боку позивачки.

Таким чином суд вважає, що підстав, передбачених ст.ст. 405ЦК України, для визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , немає. Останній від права користування спірною квартирою добровільно не відмовлявся. При цьому, сама позивачка та її представник не зазначають інших підстав для позбавлення відповідача права користування жилим приміщенням, крім не проживання останнього в квартирі понад 6 місяців, несплати ним комунальних послуг та захист права власності.

Посилання в позові на положення ст.71 ЖК Української РСР безпідставні, оскільки зазначені норми закону на спірні правовідносини не розповсюджуються, зокрема щодо членів сім`ї власника майна. З підстав ст. 116 ЖК Української РСР позов не заявлявся.

Доводи позивачки про те, що відповідач не сплачує за комунальні послуги, а також неприязні відносини, які склались між сторонами, сварки між ними, також не надають підстав для позбавлення відповідача права користування жилим приміщенням.

Передбачені статтями 9,156 ЖК України обмеження щодо позбавлення права користування жилим приміщенням членів сім`ї власника не є порушенням права власності.

Відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ст.319, частин 1,2 ст.321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені статтями 156, 157 ЖК України.

При цьому, суд виходить з того, що держава гарантує не тільки свободу володіння, користування та розпорядження власністю, своїм житлом, його недоторканість, а також недопущення позбавлення правакористування житловим приміщенням не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

На підставі викладеного, в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.41,47 Конституції України, ст.15,16,319,321,379,383,391,402-406 ЦК України, ст.1,9,156 ЖК України, ст.2,4,5,12,13,76-82,89,259,263-265 ЦПК України, суд-

Керуючись ст. 405 ЦК України, ст. 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Повний текст рішення виготовлено судом 27.06.2019 року.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

.Суддя: Г.Є. Гнатик