Постанова

Іменем України

20 червня 2019 року

м. Київ

справа № 760/21197/17-ц

провадження № 61-46160св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: Служба в справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, старший державний виконавець Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Євдокімова Валентина Олександрівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 21 червня 2018 року в складі судді Шереметьєвої Л. А. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 19 вересня 2018 року в складі колегії суддів: Волошиної В. М., Панченко М. М., Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Служба в справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, старший державний виконавець Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Євдокімова В. О., про визнання удаваним договору дарування та недійсним договору дарування.

Позовна заява мотивована тим, що з листопада 2006 року до грудня 2011 року він проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1 . Вказана квартира належала на праві власності чоловікові ОСОБА_4 - ОСОБА_3 .

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 02 квітня 2007 року шлюб між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 був розірваний.

У подальшому ОСОБА_1 передав ОСОБА_4 . 200 000 грн для придбання квартири АДРЕСА_1 , в якій вони проживали разом. ОСОБА_3 як продавець погодився продати квартиру своїй колишній дружині ОСОБА_4 за умови, якщо частину цієї квартири буде оформлено на дочку ОСОБА_2 . Позивач погодився на вказані умови.

Зі слів ОСОБА_4 позивачу стало відомо, що кошти вона передала ОСОБА_3 , а договір купівлі-продажу оформили договором дарування для зменшення податків. В подальшому він зрозумів, що оформлення таким способом договору мало місце на меті усунення його від володіння, користування та розпорядження квартирою, але через переконливість ОСОБА_4 щодо спільної власності на квартиру, такі дії ним не оскаржувались.

Крім того, у 2010 році ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу придбали квартиру АДРЕСА_2 .

Після придбання квартири була досягнута домовленість, що у разі припинення між ними фактичних шлюбних відносин за позивачем залишається квартира АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_4 - квартира АДРЕСА_2 .

У грудні 2011 року фактичні шлюбні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були припинені, позивач залишився проживати у квартирі АДРЕСА_1 , а ОСОБА_4 проживала у квартирі АДРЕСА_2 .

Отримавши у 2016 році копію позовної заяви ОСОБА_2 про виселення, ОСОБА_1 дізнався, що 23 січня 2015 року ОСОБА_4 подарувала належну їй 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив визнати удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 22 червня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , визнавши, що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу квартири; визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири, укладений 23 січня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 21 червня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що укладеними між відповідачами договорами дарування квартири АДРЕСА_1 права та інтереси позивача ОСОБА_1 не були порушені, правові підстави для задоволення позову відсутні.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 19 вересня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що відсутні підстави для визнання оспорюваного правочину від 22 червня 2007 року недійсним з підстав, передбачених у статті 235 ЦК України, оскільки позивачем не доведено і належними доказами не підтверджено, що між відповідачами виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування квартири, та, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеними між ними договорами дарування. Позивачем не наведено будь-яких підстав у розумінні статті 215 ЦК України, які б свідчили про недійсність укладеного договору дарування від 23 січня 2015 року.Сторони спірного правочину під час його укладення досягли згоди щодо усіх істотних його умов.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що зібраними у справі доказами та поясненнями свідків підтверджено факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_4 з листопада 2006 року до грудня 2011 року та передачі останній позивачем коштів для придбання спірної квартири.

Надані позивачем виписки підтверджують придбання ним спірної квартири, факт наявності у нього грошових коштів на придбання квартири у м. Києві та факт розрахунку вказаними коштами за спірну квартиру.

Висновки судів не відповідають зібраним у справам доказам та поясненням свідків. Оскаржувані договори дарування порушують права та інтереси позивача, тому висновки судів в цій частині є помилковими. Суди позбавили позивача можливості подавати докази.

Доводи інших учасників справи

У квітні 2019 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , подала до суду відзив на касаційну скаргу, зазначивши, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Сторони спірного договору дарування не мали наміру укладати договір купівлі-продажу. ОСОБА_2 мав намір подарувати спірну квартиру ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , тому був укладений договір дарування.

Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 березня 2019 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 квітня 2019 справу передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 22 червня 2007 року був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 , відповідно до умов якого ОСОБА_3 як власник цієї квартири подарував її у рівних частках ОСОБА_4 та своїй малолітній дочці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Договір дарування від 22 червня 2007 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук Н. В. та зареєстрований у реєстрі за № 2516.

ОСОБА_4 23 січня 2015 року подарувала належну їй 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 своїй дочці ОСОБА_2 , про що був укладений нотаріально посвідчений договір дарування.

Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації в судовому засіданні проти позову заперечувала, зазначила, що Органом опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації давався дозвіл на вчинення даних правочинів, вони (договори дарування) при їх укладенні відповідали вимогам закону і підстави для визнання їх недійсними відсутні.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (статті 204 ЦК України).

Відповідно до статті 6, частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як встановлено судами, на спростування заявлених вимог відповідачі посилалися на нотаріально посвідчені договори дарування, з яких вбачається, що дарувальники бажали укласти саме ці правочини.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною другою статті 719 ЦК України визначено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

При цьому, позивач вказував, що між сторонами насправді були укладені договори купівлі-продажу з метою зменшення сплати коштів під час переходу права власності на спірне майно.

Разом з тим, заперечуючи проти позовних вимог та посилаючись на вищевикладені норми права, відповідачі стверджували, що між сторонами були укладені тільки договори дарування.

Поняття договору дарування закріплено у статті 655 ЦК України, відповідно до якої за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (статті 657 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Частиною третьою статті 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У частині першій цієї ж статті зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені у частинах 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення правочину, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Позивач не обґрунтував удаваність договору дарування з метою приховання договору купівлі-продажу.

На підставі викладеного суди дійшли правильного висновку, що укладеними між відповідачами договорами дарування квартири АДРЕСА_1 права та інтереси позивача ОСОБА_1 не були порушені.

Отже, відсутні підстави для визнання оспорюваного правочину від 22 червня 2007 року недійсним з підстав, передбачених у статті 235 ЦК України, оскільки позивачем не доведено і належними доказами не підтверджено, що між відповідачами виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування квартири, та, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеними між ними договорами дарування. Позивачем не наведено будь-яких підстав у розумінні статті 215 ЦК України, які б свідчили про недійсність укладеного договору дарування від 23 січня 2015 року.Сторони спірного правочину під час його укладення досягли згоди щодо усіх істотних його умов.

Враховуючи викладене, суди дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування від 22 червня 2007 рокуудаваним правочином та визнання договору дарування від 23 січня 2015 року недійсним, тому правильно вирішили спір.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що зібраними у справі доказами та поясненнями свідків підтверджено факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_4 з листопада 2006 року до грудня 2011 року, оскільки вказані обставини не можуть спростовувати змісту спірних правочинів.

Безпідставними є доводи касаційної скарго, що позивач передав ОСОБА_4 кошти для придбання спірної квартири, оскільки такі доводи не підтверджені належними та допустимими доказами, а відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Не спростовують висновки судів доводи касаційної скарги, що надані позивачем виписки підтверджують придбання ним спірної квартири, факт наявності у нього грошових коштів на придбання квартири у м. Києві та факт розрахунку вказаними коштами за спірну квартиру, оскільки між відповідачами було укладено саме договори дарування волевиявлення дарувальників було вільним та було спрямоване саме на вчинення саме договорів дарування. Наявність у позивача коштів для придбання квартири у м. Києві не може спростовувати змісту спірних правочинів.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 21 червня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 19 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко