Справа № 343/1427/17
Провадження № 22-ц/4808/333/19
Головуючий у 1 інстанції Монташевич С. М.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Томин О.О., Ясеновенко Л.В.,

за участю секретаря Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду в складі судді Монташевич С.М., ухвалене 12 грудня 2018 року в м. Долині Івано-Франківської області, повний текст якого виготовлено 17 грудня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки,

в с т а н о в и в:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що після смерті дружини до нього звернувся відповідач із проханням відчужити частину земельної ділянки. У нього були відсутні правовстановлюючі документи на землю, тому останній запропонував допомогти йому в оформленні необхідних документів. А також пообіцяв у майбутньому після відчуження землі допомагати вести господарство та здійснювати догляд за ним. Будучи пенсіонером, інвалідом та потребуючи догляду, він погодився на запропоновані умови. 12 жовтня 2005 року ОСОБА_1 під приводом оформлення документів на довічне утримання привіз його до нотаріуса, де він підписував якісь документи. Що саме - точно не розумів, але вважав, що цим документом передає землю, а він за це буде йому допомагати до смерті. Після підписання договору відповідач перестав з ним спілкуватися та надавати допомогу. В подальшому він дізнався, що уклав договір дарування земельної ділянки, а не договір довічного утримання.

Після усвідомлення допушеної помилки вживав всіх можливіх заходів для її усунення шляхом неодноразових звернень до різних державних органів та установ. Окрім того, звертався до суду із позовом про скасування та розірвання договору дарування земельної ділянки. У період з 2011 року до 2015 року оскаржуваний договір було визнано недійсним з підстав скасування державного акта на право власності на землю. Проте, в подальшому за наслідками апеляційного та касаційного оскарження у задоволенні позову про розірвання договору дарування йому відмовлено.

Посилаючись на вказані обставини просив поновити строк для звернення до суду та визнати недійсним договір дарування, укладений 12 жовтня 2005 року між ним та ОСОБА_1, посвідчений державним нотаріусом Долинської міської державної нотаріальної контори, реєстраційний номер Д-856.

Рішенням Долинського районного суду від 12 грудня 2018 року позов задоволено. Поновлено ОСОБА_2 позовну давність для звернення до суду з вказаним позовом. Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,2217 га по АДРЕСА_1 від 12 жовтня 2005 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, посвідчений державним нотаріусом Долинської міської державної нотаріальної контори Белей Е.І. Також стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 1 140,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що укладаючи договір дарування земельної ділянки позивач через похилий вік, стан здоров'я, наявність інвалідності, втрату дружини, яка хворіла на рак, що психологічно негативно відбилося на стані останнього, утримання дочки, потребу в сторонньому догляді та матеріальній допомозі неправильно розумів суть укладеного договору і уклав правочин, який не відповідав його дійсній волі, помилявся щодо правової природи цього правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачем. Також судом враховано, що земельна ділянка та житловий будинок були єдиною власністю ОСОБА_2

Поновлюючи позовну давність суд виходив з того, що позивач вчиняв всі можливі дії для відновлення порушених прав. Однак, у зв'язку із його безграмотністю та юридичною необізнаністю, а також внаслідок невірної позиції адвокатів, які представляли його інтереси, бажаного результату не отримав, оскільки постійно обирав не той спосіб захисту.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати. Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не враховано вік позивача на час укладення спірного договору. Відповідно стан його здоров'я та потреби у догляді та сторонній допомозі були іншими. Окрім того, подарована земельна ділянка не була єдиним власним нерухомим майном ОСОБА_2

Також, на думку апелянта, останнім не доведено відсутність фактичної передачі спірної земельної ділянки обдарованому та продовження користування нею після укладення договору дарування.

Помилковим вважає і висновок місцевого суду про поважність причин пропуску строку для звернення з даним позовом. При цьому не враховано, що рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 9 жовтня 2011 року рішення Долинського районного суду від 20 червня 2011 року в частині визнання недійсним договору дарування земельної ділянки скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. У подальшому ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 листопада 2015 року вказані судові рішення в частині оскарження договору дарування скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. За результатами нового розгляду рішенням Долинського районного суду від 26 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 про розірвання договору відмовлено за спливом позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що оскаржуване рішення прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, є законним та обґрунтованим. Просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Долинського районного суду від 12 грудня 2018 року - без змін. Зазначає, що оспорюваний договір суперечить вимогам ч. 2 ст. 717 ЦК України. При його укладенні він допустив помилку щодо природи правочину, оскільки мав на меті укласти саме договір довічного утримання.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 доводи скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з'явився будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. При цьому 11 березня 2019 року апеляційним судом було задоволено його клопотання про відкладення розгляду справи за станом здоров'я та проведення наступного судового засідання в режимі відеоконференції, забезпечити проведення якого доручено Долинському районному суду. Відтак, відповідно до ст. 372 ЦПК України перешкод розглядові справи у його відсутності не встановлено.

Відсутні підстави для відкладення розгляду справи і за клопотанням адвоката ОСОБА_6 Із наявного у матеріалах справи договору про надання правової допомоги від 13 вересня 2011 року (а.с.57 т.1) вбачається, що між адвокатом ОСОБА_6. та ОСОБА_2 укладено договір про надання юридичної допомоги по захисту інтересів останнього в Долинському районному суді. Документів щодо представництва ОСОБА_2 в Івано-Франківському апеляційному суді адвокатом ОСОБА_6. не подано, про що працівниками відділу загального діловодства-канцелярії 19 березня 2019 року складено відповідний акт.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі рішення Долинського районного суду від 25 січня 1982 року та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30 липня 2004 року ОСОБА_2 є власником домоволодіння, яке знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с. 31, 141 т.1).

У 2005 році він розпочав приватизацію земельних ділянок, які були у користуванні його батька.

Із копії технічного звіту про виконані роботи по підготовці та видачі Державного акта на право власності на земельну ділянку вбачається, що рішенням Долинської міської ради від 23 червня 2005 року у зв'язку зі смертю ОСОБА_7 вирішено припинити його право користування земельною ділянкою площею 0,5873 га по АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку та господарських споруд і ведення особистого селянського господарства. З цієї земельної ділянки передано безоплатно у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,4712 га, з них: для обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,1000 га, для ведення особистого селянського господарства площею 0,3712 га (п.9.1). Також земельну ділянку площею 0,1312 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 в охоронній зоні міського озера передано йому в оренду терміном на 49 років для сінокосів (а.с.138 т.1).

На підставі цього рішення 10 жовтня 2005 року ОСОБА_2 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,3713 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства (а.с.39 т.1).

12 жовтня 2005 року між сторонами укладено договір дарування, згідно умов якого дарувальник ОСОБА_2, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, і діючи добровільно, передав у власність ОСОБА_1 право на земельну ділянку площею 0,2217 га для ведення особистого селянського господарства, без права на зміну цільового призначення, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, а обдаровуваний ОСОБА_1 прийняв у подарунок цю земельну ділянку.

Згідно з п. 2 договору відчужувана частина земельної ділянки належить дарувальнику на праві особистої власності на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку Серії НОМЕР_1, виданого Долинською міською радою Івано-Франківської області 10 жовтня 2005 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01.05.303.00849 (а.с. 26 т.1).

Судом першої інстанції оглядалась нотаріальна справа №2-04 «Договори про відчуження земельних ділянок та права на земельну ділянку (пай), посвідченого сертифікатом», в якій знаходяться матеріали щодо посвідчення спірного договору та їх копії долучено до матеріалів справи (а.с.74-82 т.1).

Із матеріалів справи вбачається, що з приводу передачі земельної ділянки у власність, оскарження договору дарування судами неодноразово розглядались позови, в тому числі і між ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Так, у серпні 2007 року за результатами перевірки звернення позивача Долинський міжрайонний прокурор в інтересах ОСОБА_2 подав позов про скасування рішення сесії про передачу йому землі у власність. Рішенням Долинського районного суду від 12 листопада 2007 року позов прокурора задоволено, визнано нечинним та скасовано п. 9.1. рішення Долинської міської ради від 23 червня 2005 року № 1027-25/2005 «Про розгляд заяв громадян на основі цивільно-правових угод» (а.с.6-7, 8-9 т. 1).

У зв'язку із скасуванням рішення Долинської міської ради ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про скасування державного акта та договору дарування земельної ділянки. Рішенням Долинського районного суду від 20 червня 2011 року скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ІФ№094052 від 10 жовтня 2005 року, реєстровий №01.05.303.00849, виданий на прізвище ОСОБА_2 Також визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.10-11 т.1). Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 9 квітня 2015 року вказане рішення в частині визнання недійсним договору дарування земельної ділянки скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову про скасування договору дарування земельної ділянки (а.с.12-13 т.1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 листопада 2015 року рішення Долинського районного суду від 20 червня 2011 року та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 6 квітня 2015 року в частині оскарження договору дарування скасовано, справу передано на новий судовий розгляд.

В ході нового судового рогляду з урахуванням висновків, зазначених в ухвалі касаційного суду, ОСОБА_2 уточнив позовні вимоги та просив суд розірвати договір дарування земельної ділянки.

Рішенням Долинського районного суду від 26 квітня 2016 року в задоволенні позову відмовлено за спливом позовної давності. За результатом розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 червня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні цього позову за безпідставністю. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення апеляційного суду залишено без змін (а.с.17-19 т.1).

Окрім того, у серпні 2015 року ОСОБА_1 звертався в суд із позовом до ОСОБА_2, Долинської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку. Рішенням Долинського районного суду від 5 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 червня 2017 року, позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення Долинської міської ради від 31 травня 2012 року №681-19/2012 «Про розгляд заяви ОСОБА_2.». Також визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_2, виданий ОСОБА_2 та зареєстрований 16 листопада 2012 року №002374 (а.с.20-21, 22-25 т.1).

Звертаючись у 2017 році до суду з даним позовом, ОСОБА_2 вказував на те, що оспорюваний ним договір дарування укладено внаслідок помилки щодо природи правочину, тому такий повинен бути визнаний недійсним.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

В силу приписів статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 11 листопада 2015 року № 6-1124цс15, від 16 березня 2016 року № 6-93цс16, від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16.

Відповідно до пунктів 8, 9 договору дарування дарувальник та обдарований, стверджували, що цей договір укладено не про людське око, не приховує іншу угоду і відповідає їхнім дійсним намірам створити для себе юридичні наслідки. Зі змістом ст.ст. 182, 229-231, 233, 640,717-728 Цивільного кодексу України, ст. ст. 11, 204 Земельного кодексу України, ст.ст. 60,65 Сімейного кодексу України, ознайомлені.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 є пенсіонером та отримує пенсію, на час укладання оспорюваного договору йому виповнилось 66 років, зареєстрований та проживає у власному будинку АДРЕСА_1 (а.с.28-29, 248 т. 1). Окрім відчуженої земельної ділянки був власником ще інших земельних ділянок площею 0,2495 га, з яких 0,1000 га - для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, 0,1495 га - для ведення особистого селянського господарства.

Зі змісту довідки МСЕК від 3 лютого 1998 року вбачається, що з 1 грудня 1997 року позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності загального захворювання, у зв'язку з вимушеною позою тіла йому протипоказана важка праця (а.с. 249 т.1).

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні будь-які належні і допустимі докази на підтвердження потреби ОСОБА_2 у зв'язку із станом здоров'я постійного догляду та сторонньої допомоги, перебування на утриманні відповідача тощо.

При цьому факт надання йому допомоги ОСОБА_1, який на час укладення спірного договору проживав по сусідству, по господарству та оформленню правовстановлюючих документів на земельну ділянку, на переконання суду, не є беззаперечними доказами домовленості сторін щодо утримання та догляду позивача довічно.

Оцінюючи в сукупності надані сторонами докази, а також висновки суду щодо обґрунтованості підстав позову, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність ОСОБА_2 обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявленя, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

За змістом п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищенаведене апеляційний суд вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову за безпідставністю.

Оскільки позовна давність застосовується до обґрунтованого позову суд не вирішує питання щодо наслідків спливу позовної давності.

Розподіл судових витрат слід покласти на сторін відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. Зокрема, з ОСОБА_2 підлягають стягненню понесені ОСОБА_1 судові витрати - судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 960,00 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Долинського районного суду від 12 грудня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 960,00 грн судових витрат, понесених у зв'язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.О. Томин

Л.В. Ясеновенко

Повний текст постанови виготовлено 27 березня 2019 року.