Справа № 636/2294/19
Провадження № 2/636/1410/19
«23» вересня 2019 року м. Чугуїв
Чугуївський міський суд Харківської області у складі:
головуючого судді Карімова І.В.,
за участю секретаря Селеверстової Л.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Чугуївського міського суду Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
10 червня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 в порядку вимог ст. 405 ЦК України про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві спільної часткової власності їй та її дітям: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Позов мотивований тим, що відповідач ОСОБА_2 ( з яким вона перебувала у шлюбі з 26.12.2003 року по 02.10.2015 року) з листопада 2014 року не проживає у вказаному будинку без поважних причин. Відповідач самостійно не знімається з реєстрації спірного житлового приміщення, ним не користується, оплату комунальних послуг не провадить, чим порушує її права власника житла на його розпорядження та користування.
Подалі позивач ОСОБА_1 надала до суду заяву, в якій позов підтримала за заявленими підставами, просила розглянути справу за її відсутністю та в порядку заочного провадження у випадку неявки відповідача ОСОБА_2 до судового засідання.
Відповідач ОСОБА_2 , який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився повторно, причини своєї неявки не повідомив, відзив на позов не надав.
У зв`язку із зазначеним та на підставі вимог ч.4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу в заочному порядку.
Перевіривши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як вбачається з копії договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 27 вересня 2005 року приватним нотаріусом Чугуївського районного нотаріального округу Харківської області Гусейновою Е.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 4002, ОСОБА_1 та її діти: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є співвласниками в рівних частках житлового будинку, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 , і який зареєстрований за позивачем ОСОБА_1 та її дітьми: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 28.09.2005 року за реєстраційним № 96 в реєстровій книзі № Д-2 в Чугуївському міжміському бюро технічної інвентаризації (а.с. 16-17).
Згідно витягу із домової книги та акту від 03.06.2019 підтвердження, складеного комісійно за участю депутата селищної ради ОСОБА_5 та сусідів ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , та засвідченого головою Новопокровської селищної ради Подколзіним В ОСОБА_8 Д., ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 як чоловік позивача, але не проживає в будинку з листопада 2014 року(а.с. 8-11).
Як вбачається з копії рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 02 жовтня 2015 року, яке набуло законної сили та не скасовано і не змінено в установленому законом порядку, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний за позовом ОСОБА_2 , який створив нову сім`ю, і будь-яких спорів з поділу майна не заявляв(а.с. 15).
Під час розгляду справи в суді даних про те, що ОСОБА_2 звертався до компетентних органів із заявами щодо порушення його прав користування спірним жилим приміщенням, або проживає в спірному будинку та користується ним й під час зазначеного спору, до суду не надано.
Будь-яких даних, які б свідчили про те, що відповідачу ОСОБА_2 перешкоджали в користуванні вказаним жилим приміщенням, до суду не надано.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частинубудинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року.
Вищенаведені докази свідчать про те, що відповідач ОСОБА_2 , який не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин з листопада 2014 року з урахуванням вимог ст.ст. 251-254 ЦК України, втратив право користування цим жилим приміщенням.
Відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні від 11.12.2003 року № 1383-1У з урахуванням змін, внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг»,зняття з реєстрації місця проживання здійснюється органом реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг)на підставі заяви особи, остаточного рішення суду ( про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
За таких обставин зазначене рішення суду після набрання ним законної сили є
підставою для зняття відповідача ОСОБА_2 з місця його реєстрації.
Керуючись ст.ст. 11, 12, 13, 223, 263-265, 268, 273, 280-282, 354 ЦПК України, ст. 405 ЦК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити .
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з наступного дня після складення його повного тексту.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Повне рішення складено 27 вересня 2019 року
Суддя: