Справа №: 398/469/18
провадження №: 2/398/104/19
"21" березня 2019 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області в складі: судді Нероди Л.М.,
з участю секретаря Борозни Л.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Олександрії цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про виселення,
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про виселення відповідачів з належного позивачу житлового будинку № 46 по вул. Радянській в м. Олександрії Кіровоградської області без надання іншого жилого приміщення та зняття відповідачів з реєстрації.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 04 листопада 1988 року вона згідно договору купівлі-продажу придбала будинок № 46 по вул. Радянській в м. Олександрії і є власником даного будинку на теперішній час. Іншими членами сімї позивача були колишній чоловік ОСОБА_2, шлюб з яким розірвано 05 грудня 1994 року, та син ОСОБА_3
За час проживання у шлюбі ОСОБА_2 неодноразово приводив до будинку знайомих, з якими зловживав алкогольними напоями, вчиняв сварки, бійки, наносив позивачу тілесні ушкодження, виганяв позивача з її власного будинку, погрожував фізичною розправою, в свою чергу позивач неодноразово зверталася до правоохоронних органів та за медичною допомогою у звязку з нанесеними тілесними ушкодженнями. В 2011 році відповідачі вигнали позивача з будинку, під загрозою фізичної розправи заборонили їй повертатися та змінили замки на вхідних дверях. Дані обставини, на думку позивача, підтверджуються неодноразовими скаргами до правоохоронних органів, направленнями на медичні огляди, висновками медичних установ. Таким чином, позивач вважає, що відповідачі створили їй неможливі умови для проживання у її власному будинку. У вересні 2017 року позивач спробувала потрапити у свій будинок, натомість відповідачі перешкоджали їй потрапити до будинку, після виклику позивачем поліції відповідачі зачинили вхідні двері та ворота до будинку і пішли у невідомому напрямку. Ні позивача, ні співробітників поліції відповідачі до будинку не допускають, що підтверджується висновками дільничного інспектора поліції. Посилаючись на ст. 319 ЦК України, ст.ст. 116, 157 ЖК України, позивач просить задовольнити її позовні вимоги.
Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив наступне.
З серпня 1987 року по грудень 1994 року відповідач ОСОБА_2 разом з позивачем ОСОБА_1 перебували у шлюбі. 04 листопада 1988 року вони на спільні кошти придбали житловий будинок № 46 по вул. О. Скічка (Радянській) в м. Олександрії. 23 березня 1988 року у ОСОБА_2 і ОСОБА_1 народився син ОСОБА_3, який також зареєстрований і проживає у спірному будинку до теперішнього часу. Після розірвання шлюбу позивач продовжувала проживати у будинку до 2012 року, коли з власної ініціативи змінила місце проживання. Вважає, що спірний будинок є спільно нажитим майном подружжя, незалежно від того, на чиє імя видано договір купівлі-продажу будинку. 05 березня 2014 року ОСОБА_1 зверталася до Олександрійського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання спільної часткової власності, про поділ майна подружжя, що є спільною сумісною власністю та визнання за кожним права власності на 1/2 частку в праві на житловий будинок. Рішенням суду від 08 липня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено в повному обсязі. В порядку апеляційного провадження зазначене рішення не оскаржувалося. При цьому, судовим рішенням було встановлено, що спірний будинок є спільно придбаним майном подружжя, яке необхідно поділити. Однак, поділити вказаний будинок неможливо, так як він не прийнятий в експлуатацію, оскільки у технічному паспорті на будинок є відмітка про само забудову. Під час винесення рішення, судом взято до уваги що під час розгляду справи сторони добровільно дійшли згоди поділити майно, на яке претендувала позивач, вона безперешкодно його отримала та помістила в одну з кімнат будинку власні речі. Зазначає, що позивачем не надано доказів щодо перешкоджання їй у користуванні будинком. За взаємною згодою позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 ще в 2014 році визначилися щодо можливості спільного проживання двома сімями в одному будинку з виділенням кожному окремих приміщень. При цьому, позивач сама вибрала ті кімнати, які хотіла б отримати у власне користування. Однак, з дня проголошення рішення суду від 08 липня 2014 року позивач відмовилась від досудового вирішення спору, на жодну пропозицію відповідача ОСОБА_2 щодо одночасного проживання в будинку (кожен в своїй частині) або приведення у відповідність технічної документації з метою поділу будинку не погодилася. З власної волі у будинку не зявляється, жити в ньому відмовилася, участі в утриманні будинку не приймає. Відповідач ОСОБА_2 самостійно несе матеріальні витрати по утриманню всього будинку. Вважає, що в даному випадку відсутні правові підстави, передбачені ст. 116 ЖК України, для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 Заявлений позов відповідач ОСОБА_2 вважає таким, що не підлягає задоволенню, оскільки вимоги позивача посягають на його право власності на частину будинку, в тому числі на право користування нею. Іншого житла відповідачі не мають.
Представник позивача надав відповідь на відзив, в якому зазначив наступне. Зазначив, що рішення суду від 08 липня 2014 року по справі № 398/1592/14-ц не є рішенням про встановлення права власності на майно або рішенням про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя. Тому, вважає, що неможливо посилатися на дане рішення, як на підставу набуття права власності відповідачем на спірний будинок. Крім того, в даному рішенні вказано, що спірний будинок був придбаний за кошти позивача, подаровані їй батьками. Вважає, що в рішенні від 08 липня 2014 року не враховано велику кількість обставин та не досліджено необхідні докази для визнання будинку спільним сумісним майном подружжя, зокрема, джерела коштів на придбання майна та наявність чи відсутність спільної праці для набуття даного майна. Зазначає, що будинок, який був придбаний в 1988 році, вже не існує. Після розірвання шлюбу у 1994 році було побудовано інший будинок, право власності на який та земельну ділянку під ним зареєстровано відповідно у 2014 і 2015 роках за позивачем. Тому новозбудований будинок не може бути обєктом спільної власності подружжя.
В судове засідання позивач та її представник не зявились, представник позивача направив до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та участі позивача, не заперечував проти винесення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_2 та його представник, відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявились, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки не повідомили.
Згідно ч. 4 ст. 223 та ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності приходить до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне.
Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що з серпня 1987 року по грудень 1994 року позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу 23 березня 1988 року у сторін народився син ОСОБА_3. Зазначене сторонами не оспорюється.
04 листопада 1988 року ОСОБА_1 під час шлюбу з ОСОБА_2 придбала будинок з надвірними будівлями № 46 по вул. Радянська в м. Олександрії Кіровоградської області.
Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 08 липня 2014 року у справі № 398/1592/14-ц відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільної часткової власності на будинок № 46 по вул. Радянській м. Олександрії, про поділ майна подружжя, про стягнення моральної шкоди та про стягнення судових витрат. Дане рішення набрало чинності 21 липня 2014 року.

Суд в рішенні від 08 липня 2014 року зазначив про те, що вважає доведеним той факт, що будинок в м. Олександрії по вул. Радянська, 46, є спільно придбаним майном подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

Згідно розпорядження Олександрійського міського голови від 19 лютого 2016 року № р-28-з назву вулиці Радянська змінено на вулицю ОСОБА_5.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю УРСР, який діяв на час придбання спірного будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном (ст. 24 КпШС УРСР).

Позивачем не доведено і судом під час розгляду справи не встановлено, що будинок № 46 по вул. Радянській в м. Олександрії був придбаний позивачем за кошти, отримані в дар чи в порядку успадкування. Доводи представника позивача про те, що спірний будинок був куплений на кошти, подаровані позивачу її батьками, суд визнає такими, що ґрунтуються на припущеннях, оскільки доказів цього позивачем та її представником не надано. Посилання представника позивача як на доказ надання позивачу її батьками коштів на придбання спірного будинку на рішення суду від 08 липня 2014 року суд вважає безпідставним, оскільки про це зазначено не в мотивувальній, а в описовій частині рішення, в якій зазначено позовні вимоги та їх обґрунтування.

Суд також визнає такими, що ґрунтуються на припущеннях, доводи представника позивача про те, що спірний будинок було реконструйовано після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 і ОСОБА_2, оскільки доказів цього позивачем і його представником не надано.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Статтею 157 ЖК УРСР передбачено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Позивачем і її представником не надано доказів і не доведено, що відповідачі вчиняють дії, передбачені ст. 116 ЖК УРСР, тому підстави для їх виселення відсутні.

Статтею 41Конституції України та статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до п. 34 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).

Щодо твердження позивача про те, що відповідачем ОСОБА_2 спричинено їй тілесні ушкодження, відповідачами заборонено їй повертатися додому під загрозою фізичної розправи та щодо перешкоджання позивачу в доступі до її будинку зі сторони відповідачів суду зазначає наступне.

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Оскільки позивачем та її представником не надано доказів притягнення відповідача ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності за нанесення позивачу тілесних ушкоджень, відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності за погрозу вбивством та до кримінальної відповідальності за самоправство - перешкоджання в доступі до будинку, суд вважає дані доводи безпідставними.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 10-13, 18, 76-81, 83, 141, 258, 264, 265, 273, 280 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, яка народилася 07 червня 1969 року, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 (Радянська), 46, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, до ОСОБА_2, який народився 27 грудня 1964 року, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 (Радянська), 46, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, та ОСОБА_3, який народився 23 березня 1988 року, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 (Радянська), 46, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3, про виселення без надання іншого жилого приміщення та зняття з реєстрації відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку та подано апеляційну скаргу до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його отримання.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлено 25 березня 2019 року.

СУДДЯ: Л.М. НЕРОДА