ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«09» квітня 2019 року

м. Харків

справа № 646/1916/18-ц

провадження № 22ц/818/1695/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.

за участю секретаря - Ігнатової Т.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3, представник відповідача - ОСОБА_4

третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Смородська Н.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2018 року в складі судді Єжова В.А.

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Смородська Наталія Анатоліївна про визнання недійсним договору дарування, який у подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що вона була власником та постійно проживала в квартирі за адресою: АДРЕСА_1.

30 січня 2018 року між нею та її онукою ОСОБА_3 укладено договір дарування зазначеної квартири, який вчинено під впливом тяжких обставин і обману, на вкрай невигідних умовах, а також він є фіктивним.

Зазначила, що тяжкий збіг обставин при укладенні договору дарування полягав у тому, що в її квартирі на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова проведено обшук і накладено арешт на її майно. Її дочка при обговоренні з нею цих подій чинила на неї тиск та вводила в оману, умовляла подарувати квартиру відповідачу, бажаючи, аби у неї склалось враження, що квартиру конфіскують, у що вона повірила.

Вказала, що внаслідок вказаних подій перебувала у стресовому стані та потрапила до лікарні з діагнозом інсульт, і саме під час її хвороби укладено спірний договір.

Зазначила, що укладений правочин вчинено на вкрай невигідних умовах, зокрема, вона позбавлена права власності на квартиру, що є її єдиним житлом; її право на житло залежить від онуки, з якою у неї погані стосунки, та вона може у будь-який момент позбавити її житла; у 2006 році вона склала заповіт, яким заповіла квартиру відповідачу, отже з її боку загроза позбавити житла онуку відсутня.

Вказала, що укладений між нею та відповідачем договір дарування є фіктивним, оскільки вона продовжує проживати у спірній квартирі, не має наміру та можливості змінити своє місце проживання, фактично сторони договору не мали наміру змінити правовий режим квартири, в якій вони продовжують мешкати.

Зазначила, що після укладення договору дарування її відносини з відповідачем ще більше погіршились, оскільки ОСОБА_3 бажає їй смерті та погрожує здати до будинку для осіб похилого віку.

Вказала, що визнання недійсним вищезазначеного договору дарування не погіршує майновий стан відповідача, оскільки договір є безоплатним, та після визнання його недійсним сторони продовжуватимуть проживати у спірній квартирі.

Просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Смородською Н.А., зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна за № 24591037; визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2018 року, в якому ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2019 року виправлено описку, позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено; визнано недійсним договір від 30 січня 2018 року дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Смородською Н.А., зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна за № 24591037; визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду - скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що у судовому засіданні позивач пояснювала, що не побоювалась конфіскації квартири, оскільки у кримінальному провадженні вона є свідком, правочин вчинила, не усвідомлюючи своїх дій внаслідок хворобливого стану, знаходячись під впливом дочки та онуки; що вона як сторона договору не впливала на волевиявлення позивача перед та під час укладення договору; що договір, укладений з метою уникнення конфіскації майна, не може вважатись вчиненим під впливом тяжких обставин; також такими обставинами не є думка позивача про втрату житла, її хвороба та тиск на неї з боку дочки; що вчинення правочину під впливом тяжких обставин, на вкрай невигідних умовах та водночас внаслідок обману і тиску є взаємовиключними підставами його недійсності; що суд не надав належної оцінки показанням свідків з боку відповідача щодо наміру ОСОБА_1 подарувати їй квартиру; що суд зробив висновок щодо неправомірних дій дочки позивача ОСОБА_6, яка не залучена до участі у справі, та не є стороною договору; що позивач не потребує сторонньої допомоги, не перебувала у безпорадному стані, її заяви до правоохоронних органів не визнані обґрунтованими; що адвокат позивача чинить тиск на відповідача та її матір, що підтверджується їхніми заявами до поліції; що ОСОБА_1 складено заповіт на її користь щодо спірної квартири та Ѕ частини житлового будинку, що свідчить про те, що між ними не було неприязних відносин; що згідно пояснень приватного нотаріуса, яка посвідчила договір дарування, ОСОБА_1 попередньо зверталась до неї за відповідною консультацією, а також позивач замовила новий технічний паспорт на квартиру, тобто мала намір укладення договору; що з медичної документації позивача не вбачається, що вона перебувала у стані, який би унеможливлював укладення договору; що ОСОБА_1 не зверталась до правоохоронних органів щодо вчинення тиску на неї з метою відчуження квартири; що вона не порушує права позивача на житло; що договір дарування не є фіктивним, оскільки спірна квартира передана у її власність; що визнання договору недійсним порушує її майновий стан.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно задовольнити частково, рішення суду - змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір дарування квартири між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено внаслідок збігу тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах, оскільки позивач позбавлена єдиного житла, під впливом обману, а також є фіктивним.

Проте, з таким висновком суду щодо викладених мотивів погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що квартира за адресою: АДРЕСА_1, належала ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору дарування, посвідченого 15 березня 2002 року державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори Христенко Н.Л. за реєстровим №6-689, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 21 березня 2002 року за реєстровим № 56258.

З довідки №162 від 06 червня 2018 року вбачається, що в квартирі за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані: ОСОБА_1, її онука ОСОБА_3 та дочка онуки ОСОБА_8 Квартира знаходиться в будинку, що належать житловому кооперативу «Байкал».

27 січня 2018 року в квартирі ОСОБА_1 на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова від 23 січня 2018 року у кримінальному провадженні № 00001376 проведено обшук, під час якого ОСОБА_1 стало зле, було викликано швидку допомогу, бригада якої доставила ОСОБА_1 до лікарні, де вона знаходилась з 27 січня 2018 року по 09 лютого 2018 року.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 була доставлена до лікувального закладу 27 січня 2018 року з діагнозом ішемічний інсульт (лакунарний) в вертебро-базилярному басейні з лівобічним геміпарезом, мозочково-атактичним синдромом. Дисциркуляторна гипертонія і атеросклеротична енцефалопатія 2 ст., дисметаболічна енцефалопатія. Гіпертонічна хвороба 2 ст. Церебральний атеросклероз. При лікуванні пацієнтки застосовувався уніфікований клінічний протокол медичної допомоги «Ішемічний інсульт». ОСОБА_1 повинна була дотримуватися палатного режиму. 30 січня 2018 року її стан був середньої тяжкості. Під час перебування на стаціонарному лікуванні ОСОБА_1 не зверталася із заявами про необхідність тимчасового вибуття з лікарні.

Однак, не дивлячись на її хворобливий стан, під час знаходження на стаціонарному лікуванні 30 січня 2018 року ОСОБА_1 в супроводі її дочки та її чоловіка була доставлена до нотаріуса для оформлення договору дарування на онуку.

Право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_3, про що внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності №24591037 (а. с. 22).

20 червня 2018 року ОСОБА_3 звернулась до житлового кооперативу «Байкал», в якому знаходиться спірна квартира, із заявою про вступ до кооперативу.

Відповіднодо статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

За змістом частин 1, 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтями 626, 627 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

При укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Статтею 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 23 Постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочин, про визнання якого недійсним ставиться питання за статтею 233 ЦК України , характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі обставини і на вкрай невигідних для неї умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним за статтею 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа і яка вимусила її вчинити правочин; правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Наявність тяжкої обставини, що вимусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин. Обставина, яка вплинула на особу, має бути наявною саме в момент вчинення правочину.

Основною ознакою правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Необхідною умовою для визнання правочину недійсним є доведення причинно-наслідкового зв'язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин.

Стаття 233 ЦК України не передбачає обмежень чи заборон застосування її до окремих правовідносин, що виникають, зокрема, з договору дарування.

Такий правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-2цс14, від 03 червня 2015 року в справі № 6-232цс14, від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2766цс16.

Матеріали справи свідчать про те, що договір дарування вчинено позивачем під впливом тяжкої обставини, зокрема, проведення у її квартирі обшуку, загрози втрати майна та її тяжкою хворобою. Спірна квартира є її єдиним житлом.

При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що між сторонами, починаючи з травня 2017 року, склалися неприязні стосунки, які погіршилися після укладення договору дарування.

Так, як вбачається із заяв ОСОБА_1 до Основ?янського відділу Національної поліції у Харківській області від 13 травня 2017 року, 27 травня 2017 року, 13 червня 2017 року, 24 жовтня 2017 року, позивач скаржилась на дії як своєї дочки ОСОБА_6, її чоловіка ОСОБА_9, так і онуки ОСОБА_3 та її чоловіка ОСОБА_10 Вказувала, що онука та її чоловік постійно чинять з нею сварки та бійки з метою доведення її до смерті.

Згідно відповіді № 24 від 02 листопада 2018 року ЮК Дзержинського району м. Харкова у червні 2017 року ОСОБА_1 зверталася до адвоката юридичної консультації Прокопенко Ю.О. за правовою допомогою з приводу суперечок щодо користування спірною квартирою.

Із заяви ОСОБА_1 від 18 червня 2018 року до Основ'янського відділу поліції ГУНП в Харківській області, поданої вже після укладення договору дарування квартири, вбачається, що ОСОБА_3 та її мати ОСОБА_6 знущаються з неї, ображають, застосовують фізичне насильство, погрожують відправити до психіатричної лікарні. Вони встановили камеру відеоспостереження, наявність якої зафіксували співробітники поліції, що прибули за її викликом (а. с. 80-83, 85-88).

18 червня 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 звернулись до Основ'янського відділу поліції ГУНП в Харківській області із заявою щодо вчинення на них неправомірного тиску з боку адвоката ОСОБА_1 - ОСОБА_2

Допитані в судовому засіданні суду першої інстанції за заявою позивача свідки ОСОБА_12 - ріелтор по нерухомості, ОСОБА_13 - сусідка, ОСОБА_14 - співробітниця по спільній роботі в Інституті медрадіології, ОСОБА_15 та ОСОБА_16 пояснили, що протягом всього життя позивач була працездатною, життєрадісною, дбайливо створювала матеріальне благополуччя для своїх рідних - дочки ОСОБА_6 та онуки ОСОБА_3 Вийшовши на пенсію, вона відокремила дітей від себе, і стала мешкати одна, у своїй квартирі, за адресою: АДРЕСА_1. Але, з 2015 року, коли її онука без її згоди вселилася в її невелику квартиру разом із чоловіком та малолітньою дочкою, життя ОСОБА_1 змінилося. Вона часто плакала, скаржилася на негативне відношення до неї з боку дочки, яка не хотіла повертати взяту у борг велику суму грошей, і онуки, яка хотіла вижити її з квартири як перешкоду її сімейного життя. Перетворившись на ворогів, її рідні ображали її, били, свідоцтвом чого була наявність синців на її тілі, що вона демонструвала їм. З червня по грудень 2017 року позивач намагалася вирішити конфлікт шляхом купівлі окремої квартири для своєї онуки. Потім у січні-лютому інформація про сімейне життя позивачки до них перестала надходити, а на початку весни вони дізналися, що ОСОБА_1 у січні перенесла інсульт, і в період, коли вона повинна була знаходитися у приміщенні лікарні, її дочка та зять привезли її до нотаріуса, де умовили підписати договір про передачу квартири в дар онуці ОСОБА_3 На їхнє питання, як могло статися, що вона добровільно позбавилася єдиного житла на користь особи, яка вороже відносилася до неї, відповіла, що через хворобу потрапила під вплив дочки та онуки, які використали її безпомічність для своїх меркантильних цілей і тепер сталося так, що відповідач реально виганяє її з дому, а змінити своє становище вона не може, бо залишилась без коштів для існування, оскільки в її відсутність, гроші, що були призначені на придбання окремої квартири, забрала дочка ОСОБА_6 і купила новий автомобіль для свого чоловіка.

Свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 зазначили також, що 30 січня 2018 року вони, прибувши до лікарні №7 м. Харкова з метою відвідування хворої ОСОБА_1, бачили, як її дочка ОСОБА_6 разом із її чоловіком ОСОБА_9 виводили позивача з приміщення лікарні, притримуючи з двох боків за руки, посадили до машину і повезли. Як потім з'ясувалося, вони повезли її до нотаріуса для оформлення договору дарування.

Допитана в судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_6 - дочка позивача, пояснила, що з 2015 року по 24 січня 2018 року не спілкувалася із матір'ю, оскільки вважала її своїм ворогом. Але, 24 січня 2018 року ОСОБА_1 несподівано зателефонувала їй першою і повідомила, що в її квартирі проводиться обшук. Пожалівши позивача, ОСОБА_6 прийшла їй на допомогу і на деякий час відносини між ними покращались. 27 січня 2018 року ОСОБА_1 госпіталізували з діагнозом ішемічний інсульт. Вона їздила до неї в лікарню, годувала, привозила ліки. 30 січня 2018 року на прохання позивача разом із чоловіком ОСОБА_9 відвозила її до нотаріуса Смородської Н.А., де був оформлений договір дарування, згідно з яким ОСОБА_1 добровільно подарувала свою квартиру її дочці, своїй онуці ОСОБА_3 Однак, після виписки з лікарні ОСОБА_1 знову стала проявляти свій поганий характер: виявляла агресивність, сварилася з ОСОБА_3 та її чоловіком, а коли вона намагалася втрутитися в їхні відносини, роздерла їй лице і руки, погрожувала облити обличчя кислотою, докоряла в крадіжці грошей. На довершення до всього, підбурювана адвокатами, подала позов про визнання договору дарування недійсним. Відтоді вона з позивачем не спілкується.

Аналізуючи наведені норми права та обставини справи, судова колегія вважає, що позивачем доведено, що цей договір вчинено під впливом тяжкої для позивача обставини і на вкрай невигідних умовах, про що і зазначив суд в мотивувальній частині рішення.

В суді апеляційної інстанції сторони не заперечували, що цей правочин вчинено під час того, коли у ОСОБА_1 стався інсульт, і вона знаходилася в стані середньої тяжкості. Крім цієї квартири іншого житла у неї немає, тому враховуючи ці обставини, а також стосунки, які сталися між сторонами та погіршилися після укладення цього договору, можна вважати про доведеність причинно-наслідкового зв'язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину.

З іншими мотивами визнання договору недійсним, зокрема, під впливом обману та його фіктивності судова колегія не погоджується, вважає їх помилковими. Тому, ці мотиви, викладені в мотивувальній частині рішення суду, необхідно виключити.

Інші доводи ОСОБА_3 щодо того, що у судовому засіданні позивач пояснювала, що не побоювалась конфіскації квартири, оскільки у кримінальному провадженні вона є свідком, правочин вчинила, не усвідомлюючи своїх дій внаслідок хворобливого стану, знаходячись під впливом дочки та онуки; що вона як сторона договору не впливала на волевиявлення позивача перед та під час укладення договору; що договір, укладений з метою уникнення конфіскації майна, не може вважатись вчиненим під впливом тяжких обставин; також такими обставинами не є думка позивача про втрату житла, її хвороба та тиск на неї з боку дочки; що суд не надав належної оцінки показанням свідків з боку відповідача щодо наміру ОСОБА_1 подарувати їй квартиру; що суд зробив висновок щодо неправомірних дій дочки позивача ОСОБА_6, яка не залучена до участі у справі, та не є стороною договору; що позивач не потребує сторонньої допомоги, не перебувала у безпорадному стані, її заяви до правоохоронних органів не визнані обґрунтованими; що адвокат позивача чинить тиск на відповідача та її матір, що підтверджується їхніми заявами до поліції; що ОСОБА_1 складено заповіт на її користь щодо спірної квартири та Ѕ частини житлового будинку, що свідчить про те, що між ними не було неприязних відносин; що згідно пояснень приватного нотаріуса, яка посвідчила договір дарування, ОСОБА_1 попередньо зверталась до неї за відповідною консультацією, а також позивач замовила новий технічний паспорт на квартиру, тобто мала намір укладення договору; що з медичної документації позивача не вбачається, що вона перебувала у стані, який би унеможливлював укладення договору; що ОСОБА_1 не зверталась до правоохоронних органів щодо вчинення тиску на неї з метою відчуження квартири; що вона не порушує права позивача на житло; що договір дарування не є фіктивним, оскільки спірна квартира передана у її власність; що визнання договору недійсним порушує її майновий стан не є підставою для не визнання договору недійсним за статтею 233 ЦК України.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, рішення суду змінено тільки в частині мотивів, питання щодо перерозподілу судових витрат не вирішувалося.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2018 року - змінити в мотивувальній частині щодо мотивів задоволення позову.

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді І.О.Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 12 квітня 2019 року.