Дата документу 26.03.2019 Справа № 317/35/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №317/35/16 Головуючий у І-й інстанції: Яркіна С.В.
Провадження № 22-ц/807/668/19 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду області у складі:

Головуючого Полякова О.З.

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.

при секретарі: Камаловій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 28 вересня 2018 року у справі за поданням виконуючого обов'язки начальника Запорізького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Іщенко Олександри Павлівни про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_5, заінтересована особа: стягувач ОСОБА_3,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2018 року в.о. начальника Запорізького районного ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області звернувся до суду з поданням в якому просив, з урахуванням доповнень, винести рішення про примусове проникнення до житла ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_3.

Подання мотивовано тим, що в Запорізькому районному ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області на виконанні знаходиться заведене виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 950 від 10.11.2016 року виданого Запорізьким районним судом Запорізької області, про стягнення 4217583,78 грн. з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3

Зазначено, що боржник ухиляється від виконання судового рішення, борг не сплачує.

В обґрунтування доводів вказано, що з листопада 2016 року державним виконавцем вжито ряд заходів, спрямованих на примусове виконання виконавчого листа.

24 листопада 2016 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання зазначеного документу, копії постанови направлено сторонам виконавчого провадження, направлено запити щодо перевірки майнового стану боржника.

24 листопада 2016 року винесено постанову про арешт майна боржника.

28 листопада 2016 року винесено постанову про скасування процесуального документу, у зв'язку з невірним зазначенням прізвища боржника.

28 листопада 2016 року винесено постанову про зняття арешту з боржника.

28 листопада 2016 року винесено постанову про арешт майна боржника, та відповідно дії проведено у реєстрах обтяження.

Боржнику неодноразово направлялись вимоги з'явитись до відділу, державними виконавцями були здійснені виїзди за адресою боржника, складені відповідні акти.

Згідно до перевірки наявності зареєстрованих за боржником розрахункових рахунків згідно до запитів ДФСУ направлених у АСВП за боржником відсутні відкриті розрахункові рахунки, боржник не працевлаштований, доходів не отримує.

Згідно до відповіді ПФУ боржник не отримує доходів та пенсії.

22 березня 2018 року під час виїзду заступника начальника за адресою: АДРЕСА_3, складено акт державного виконавця в присутності працівників поліції із залученням понятих, що боржник за зазначеною адресою на протязі року не з'являвся, за цією адресою не проживає.

22 березня 2018 року здійснено виїзд заступника начальника відділу за адресою реєстрації боржника: АДРЕСА_1, згідно до відповіді відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання. Двері у квартиру ніхто не відчинив, згідно до допиту сусідів надати інформацію щодо мешкання громадян за зазначеною адресою встановити неможливо. Складено акт державного виконавця.

22 березня 2018 року направлено подання щодо притягнення боржника до кримінальної відповідальності за невиконання рішення суду.

23 березня 2018 року заступником начальника відділу подано на розгляд до Хортицького районного суду м. Запоріжжя, та задоволено подання про тимчасове обмеження боржника за кордон.

28 березня 2018 року заступником начальника відділу повторно здійснено виїзд за адресою реєстрації боржника, а саме: АДРЕСА_1. Двері ніхто не відчинив. Складено акт державного виконавця.

02 квітня 2018 року знов здійснено виїзд заступником начальника відділу. Двері ніхто не відчинив, згідно допиту сусідки з квартири АДРЕСА_2 у даній квартирі мешкає ОСОБА_6, а боржника ніхто не знає. Складено відповідний акт.

05 квітня 2018 року до відділу зателефонував боржник ОСОБА_5, та повідомив, що мешкає за адресою АДРЕСА_1.

05 квітня направлено запит щодо реєстрації шлюб боржника, та запит до ОП ЗМБТІ щодо виявлення об'єктів за боржником.

11 квітня 2018 року повторно направлено запити до ДФСУ та ПФУ.

24 квітня 2018 року направлено запит до Держгеокадастру у Запорізькій області.

25 квітня повторно направлені запити до ДФСУ та ПФУ.

Згідно до перевірки наявності зареєстрованих за боржником розрахункових рахунків за боржником відсутні відкриті розрахункові рахунки, боржник не працевлаштований, доходів не отримує.

Згідно до відповіді ПФУ боржник не отримує доходів та пенсії.

27 квітня 2018 року направлено запит до ГУ Держспоживслужби в Запорізькій області.

02 травня 2018 року направлено постанову про арешт коштів боржника до установ банків, а саме: ПАТ КБ «ПриватБанк», ПАТ «Укрсиббанк», ПАТ «Райффайзенбанк Аваль», АТ «Метабанк», ПАТ «ПУМБ».

Цього ж дня направлено запит до управління державної міграційної служби у Запорізькій області.

18 травня до відділу від Держгеокадастру у Запорізькій області надійшла відповідь, що за боржником зареєстровані земельні ділянки, а саме:

-земельна ділянка, кадастровий номер НОМЕР_1, площа 0,0540 га, на території АДРЕСА_3двництва та обслуговування;

-земельна ділянка НОМЕР_2, кадастровий номер НОМЕР_1, площа 0,0540 га, на території Лукашівської сільської ради, СТ «Колос», для садівництва.

14 червня 2018 року до відділу від ОСОБА_5 надійшло пояснення, в якому він зазначив, що зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1.

Станом на момент звернення до суду з відповідним поданням, заборгованість згідно виконавчого провадження не погашена.

З огляду на вищезазначене, вказував, що боржник ухиляється від виконання покладених на нього зобов'язань, просив винести вмотивоване рішення про примусове проникнення до житла АДРЕСА_3 - ОСОБА_5, який зареєстрований за адресою - АДРЕСА_1, з метою опису, арешту та подальшої реалізації майна боржника порядку ст. 61 ЗУ «Про виконавче провадження».

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 28 вересня 2018 року у задоволенні подання в.о. начальника Запорізького районного ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області Іщенко О.П. відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, стягувач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність нормам матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи та невідповідність висновків, викладених в ухвалі суду, обставинам справи, на однобокий, необ'єктивний розгляд. Просить вищезазначену ухвалу скасувати, прийняти нову, якою подання Запорізького районного ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області про примусове проникнення до житла ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_3 - задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

За положеннями статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно із ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу принципу диспозитивності, закріпленого ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні подання державного виконавця про примусове проникнення до житла мотивована тим, що з документів, які містяться в матеріалах справи вбачається, що ОСОБА_5 змінив місце свого проживання та реєстрації. В будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 Таким чином суд позбавлений можливості ухвалити законне рішення про надання дозволу на примусове проникнення до вказаного житлового приміщення, не порушуючи конституційних прав інших осіб, які там проживають на законних підставах, а тому подання державного виконавця є безпідставним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що 10 листопада 2016 року Запорізьким районним судом Запорізької області видано виконавчий лист № 950 по справі № 317/35/16-ц про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованості у розмірі 4217583,78 грн. (т. 1 а.с. 40-41).

24 листопада 2016 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 52963347 з примусового виконання вищевказаного виконавчого документа. В постанові в якості боржника зазначено «Сітніков Володимир Юрійович» (т. 1 а.с. 45).

24 листопада 2016 року винесено постанову про арешт майна боржника, яка була скасована 28 листопада 2016 року, з причини невірно зазначеного боржника, арешт з майна знято (т. 1 а.с. 47, 51, 53).

28 листопада 2016 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника (т. 1 а.с. 55).

18 січня 2017 року старшим державним виконавцем винесено постанову про розшук майна боржника (т. 1 а.с. 59).

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2018 року подання Запорізького районного ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України ОСОБА_5 задоволено.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 19 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено, ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2018 року скасовано, у задоволенні подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України ОСОБА_5 відмовлено.

31 серпня 2018 року винесено постанову про виправлення помилки у процесуальному документі, а саме у постанові про відкриття виконавчого провадження від 24.11.2016 року змінено «Сітнікова Володимира Юрійовича» на «Сітнікова Володимира Олександровича» (т. 1 а.с. 210).

Також, в матеріалах справи міститься довідка про зняття з реєстрації місця проживання, з якої вбачається, що ОСОБА_5 знято з реєстрації за адресою АДРЕСА_3 у зв'язку з вибуттям до нового місця проживання (т. 1 а.с. 223).

Згідно довідки, виданою Володимирівською сільською радою, Запорізького району, Запорізької області в будинку, який знаходиться за адресою АДРЕСА_3, який належить ОСОБА_7 зареєстровані ОСОБА_7 1977 р.н., ОСОБА_8 2002 р.н., ОСОБА_9 2009 р.н. (т. 1 а.с. 236).

Згідно з ч. 1 ст. 439 ЦПК України, питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Недоторканність житла є однією з конституційних гарантій громадян. Як зазначено у ст. 30 Конституції України, не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

Статтею 311 ЦК України передбачено, що житло фізичної особи є недоторканним. Проникнення до житла чи до іншого володіння фізичної особи, проведення у ньому огляду чи обшуку може відбутися лише за вмотивованим рішенням суду.

Гарантування кожному прав на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов'язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов'язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року. Зазначені міжнародні акти, згідно з частиною 1 статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, пункту 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року, ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла.

При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема, для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції України й міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави в права людини з метою забезпечення загального блага.

За змістом наведених вище норм національного та міжнародного законодавства, проникнення у житло, як обмеження конституційного права особи на недоторканність житла, має виступати виключним засобом забезпечення примусового виконання судового рішення та бути виправданим.

Як вбачається з матеріалів справи, державним виконавцем разом з поданням не були подані докази наявності будь-якого майна, що належить ОСОБА_5 по АДРЕСА_3.

Окрім цього, відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Державний виконавець, звертаючись до суду з поданням про примусове проникнення до житла боржника, повинен був належним чином обґрунтувати його та надати суду докази на підтвердження доводів свого подання.

Також, не є доведеним факт обізнаності боржником ОСОБА_7 в листопаді 2016 року стосовно відкриття виконавчого провадження.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Саме з цих підстав колегією не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги, щодо того, що спір між ОСОБА_7 та ОСОБА_7 про поділ майна подружжя, оскарження ОСОБА_7 рішення по справі 317/35/16-ц, свідчить про обізнаність ОСОБА_7 щодо постанови про відкриття виконавчого провадження.

Окрім цього, посилання скаржника на ст. 28 ЗУ «Про виконавче провадження», згідно якої Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження, за адресою, зазначеною у виконавчому листі, є неповними. Частиною першої цієї ж статті передбачено, що постанови про відкриття виконавчого провадження, про припинення виконавчого провадження, повідомлення про відмову у прийнятті виконавчого документа до виконання, надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Однак доказів про отримання ОСОБА_5 вказаної постанови матеріали справи не містять.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що боржнику вимоги державного виконавця направлялися, не свідчать про отримання таких вимог боржником, що в свою чергу, не може свідчити про те, що боржнику взагалі відомо про це.

З матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем не надано доказів про те, що боржнику вручено постанову про відкриття щодо нього виконавчого провадження, про отримання боржником вимог щодо провадження виконавчих дій.

Таким чином доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не свідчать про порушення судом вимог закону.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з приводу того, що ухилення боржника від виконання рішення не є доведеним.

Під поняттям "ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням" варто розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які не залежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Відповідно наявність умислу та інші факти, як обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про примусове проникнення до житла, як на підставу його вимог, підлягають доведенню.

В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що ОСОБА_7 навмисно ухиляється від виконання судового рішення.

Навпаки, в матеріалах справи містяться дві копії квитанції №ПН1800 від 18.06.2018 року, та № ПН1887 від 30.08.2018 року, на суми 500 грн. та 510 грн. відповідно, в призначенні платежу яких вказано «оплата боргу зг ріш Запорізького р-го суду від 28.04.2016, по спр№317/35/16-ц…» (т. 1 а.с. 182, 183).

Також наявна копія заяви від ОСОБА_7 до Запорізького районного ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області, в якій боржник повідомляє, що на рахунку №828 в АТ КБ «ПриватБанк» наявні належні йому грошові кошти в сумі 8350 грн. Просить стягнути їх в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом №317/35/16-ц від 10.11.2016 року (т. 1 а.с. 233).

Таким чином, за відсутності достовірних даних про ознайомлення ОСОБА_7 з відкритим виконавчою службою відносно нього виконавчим провадженням, до 02.04.2018 року, відсутні підстави стверджувати, що боржник свідомо ухиляється від виконання судового рішення, і відповідно відсутні підстави для ухвалення судового рішення про примусове проникнення до житла.

За встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення подання державного виконавця про примусове проникнення до житла, оскільки відсутні докази того, що примусове проникнення у домоволодіння не порушить прав інших осіб, які на законних підставах можуть ним користуватись.

В клопотанні від 26.03.2019 року про залучення доказів ОСОБА_3 посилається на постанову Верховного Суду від 06.03.2019 року по справі №317/3272/16-ц, якою встановлено очевидну недобросовісність та зловживання подружжям ОСОБА_7 правами кредитора, не можуть бути взяти до уваги колегією, оскільки на час звернення державного виконавця Запорізького районного ВДВС з поданням про примусове проникнення до житла зазначених даних долучено не було. Отже, на час розгляду подання, у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення вищезазначеного подання.

Отже, приймаючи рішення щодо відмови у задоволенні подання суд першої інстанції виходив з того, що за довідкою виконавчого комітету Владимирської сільської ради власником спірної будівлі є ОСОБА_7, яка не є боржником за вказаним виконавчим провадженням.

Окрім цього, колегія звертає увагу, що державний виконавець, який є суб'єктом цього звернення неодноразово до апеляційного суду не з'являвся, та зазначеного подання не підтримав.

Проте, колегія суддів вважає за необхідним зауважити, що оскаржувана ухвала не є перешкодою для повторного звернення державного виконавця з відповідним поданням за наявності обґрунтованих підстав , зміни власника за судовими рішеннями на теперішній час або виникнення нових обставин.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 28 вересня 2018 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає.

Повна постанова складена 29 березня 2019 року.

Головуючий

Судді: