П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2019 року місто Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах Прокопчук Л.М. (суддя-доповідач), Самчишиної Н.В., Царюк Л.М. із секретарем судового засідання Горенко Ю.В., за участю представника заінтересованої особи Лисенко В.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Малого приватного підприємства «АЛСУ» на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 квітня 2019 року, постановлену в приміщенні того ж суду у складі судді Рум?янцевої Н.О., по справі № 2-91/2005, провадження № 22-ц/812/989/19, за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Сазонова Дмитра Костянтиновича,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2019 року заявник звернулась до суду із скаргою, в якій просить визнати дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Миколаївській області Сазонова Д.К. незаконними; скасувати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Миколаївській області Сазонова Д.К. від 12 лютого 2019 року про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-91 від 03 березня 2006 року; зобов`язати державного виконавця Сазонова Д.К. вчинити дії щодо виконання рішення Ленінського районного суду від 12 жовтня 2005 року; винести окрему ухвалу до Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про притягнення державного виконавця Сазонова ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності за систематичне невиконання виконавчого листа № 2-91/2005 від 03.03.2006 року, виданого на підставі рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12.10.2005 по справі № 2-91/2005; винести окрему ухвалу до прокуратури Миколаївської області про притягнення до кримінальної відповідальності державного виконавця Сазонова Д.К. за фактом довготривалого та умисного не виконання рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12.10.2005 по справі № 2-91/2005; зобов`язати державного виконавця Сазонова Д.К. протягом місяця, з дня набрання законної сили судового рішення подати до суду інформацію про повне виконання рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12.10.2005 по справі № 2-91/2005 в частині заборони МПП «Алсу» здійснювати самовільне будівництво прибудови до магазину у будинку АДРЕСА_1 та зобов`язання знести зазначену прибудову.

Скаргу мотивувала наступним. У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Миколаївській області, яка була мотивована тим, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Миколаївській області перебувало виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва від 03 березня 2006 року, у справі № 2-91/2005 про заборону МПП «Алсу» здійснювати самовільне будівництво прибудови до магазину у будинку АДРЕСА_1 та зобов`язання знести зазначену прибудову.

27 лютого 2018 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Миколаївській області Сазоновим Д.К. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Посилаючись на те, що постанова про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-91 від 03 березня 2006 року винесена з порушенням норм чинного законодавства, оскільки рішення суду про знесення самовільної прибудови не виконано, просила задовольнити скаргу.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 жовтня 2018 року в задоволенні скарги відмовлено.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 06 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 жовтня 2018 року скасовано та постановлено нову про задоволення скарги. Визнано дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Миколаївській області про закінчення виконавчого провадження неправомірними.

Скасовано постанову від 27 лютого 2018 року про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-91 від 03 березня 2006 року.

Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2019 року та 13 лютого 2019 року постанову суду апеляційної інстанції залишено без змін, відмовлено у відкритті касаційного провадження.

12 лютого 2019 року, державний виконавець знову виніс постанову про закінчення виконавчого провадження з тих підстав, що ним не отримано виконавчий лист за відновленим виконавчим провадженням. Вважала його дії незаконними (а.с.157-160 т.8).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 квітня 2019 року задоволено частково скаргу ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Сазонова Д.К.

Скасовано постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Сазонова Д.К. від 12 лютого 2019 року про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-91 від 03 березня 2006 року. В задоволенні іншої частини вимог скарги відмовлено (а.с. 192-196 т.8).

В апеляційній скарзі МПП «АЛСУ», зазначає, що у зв`язку із скасуванням постанови державного виконавця від 27 лютого 2018 року про закінчення виконавчого провадження № 4273174, державний виконавець відділу примусового виконання рішень Сазонов Д.В. у відповідності до ч.ч. 1,2 ст. 41 ЗУ «Про виконавче провадження» відновив виконавче провадження та згідно з наявними супровідними листами та іншими документами копія зазначеної постанови була направлена сторонам виконавчого провадження та до Ленінського районного суду м. Миколаєва з вимогою про повернення в місячний термін виконавчого документу. Проте, виконавчий документ у передбачений законом строк Ленінським районним судом м. Миколаєва до Відділу не було повернуто, державний виконавець у відповідності до п. 13 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» виніс постанову про закриття виконавчого провадження. Посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині задоволення скарги ОСОБА_1 про скасування постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Сазонова Д.К. від 12.02.2019 року про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку з тим що державний виконавець діяв в межах своїх повноважень та у повній відповідності до закону ( т. 8 а.с. 210-213).

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В іншій частині ухвала суду не оскаржується.

В судовому засіданні апеляційного суду представник заінтересованої особи Лисенко В.С. просила задовольнити апеляційну скаргу.

Головний державний виконавець Сазонов Д.К в судове засідання не з`явився. Про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Заявник ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась.

Заслухавши доповідача, пояснення представника апелянта, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів прийшла до такого.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає.

Судом встановлено, що рішення по суті спору було винесено Ленінським районним судом м. Миколаєва 12.10.2005 року (а.с. 149-152 т.1). Воно було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 09.02.2006 року та ухвалами Верховного Суду України від 21.04.2006 року та 07 березня 2008 року (а.с. 181-183, 284 т.1). Виконавчий лист на виконання рішення суду виданий 03 березня 2006 року.

За період з березня 2006 року по лютий 2019 року заявник неодноразово оскаржувала дії та бездіяльність державного виконавця щодо виконання рішення суду. За результатами розгляду скарг судом вони були задоволені.

Передостанній раз постановою Миколаївського апеляційного суду від 06 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 жовтня 2018 року скасовано та постановлено нову про задоволення скарги. Визнано дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Миколаївській області про закінчення виконавчого провадження неправомірними.

Скасовано постанову від 27 лютого 2018 року про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-91 від 03 березня 2006 року.

Після цього головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області 26.12.2018 року була винесена постанова про відновлення виконавчого провадження (а.с. 175 т.8).

Листом від 26.12.2018 року № 9141 зазначений орган направив на адресу суду, ПП «Алсу», ОСОБА_3 , ОСОБА_1 копію постанови від 26.12.2018 року про відновлення виконавчого провадження ВП №4273174 по виконанню виконавчого листа №2-91 виданого 03.03.2006 року, який надійшов до Ленінського районного суду м. Миколаєва 02.01.2019 із вхідним №71.

Пунктом 3 постанови про відновлення ВП № 4273174 від 26.12.2018 постановлено: стягувач, суд або орган (посадова особа), якому повернуто виконаний документ, зобов`язаний у місячний строк з дня надходження постанови пред`явити його до виконання.

Постановою від 12.02.2019 року про закінчення виконавчого провадження ВП №4273174 по виконанню виконавчого листа №2-91, виданого 03.03.2006 року, встановлено, що виконавчий лист у передбачений місячний строк до відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Миколаївській області від Ленінського районного суду м. Миколаєва не надійшов, що є підставою для закінчення виконавчого провадження.

Задовольняючи частково апеляційну скаргу, суд першої інстанції виходив з того, що незаконних дій державного виконавця не встановлено, оскільки він діяв в межах своїх повноважень. Встановлено, що виконавчий лист не було своєчасно повернутий працівниками Ленінського районного суду м. Миколаєва з причини некоректної резолюції в.о. голови суду.

Висновки суду відповідають вимогам норм матеріального та процесуального права, обставинам справи.

Частиною 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII передбачені обставини, які є підставою для закінчення виконавчого провадження.

Зокрема, пунктом 13 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі: непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 41 цього Закону.

Відповідно до положень статті 41 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов`язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до виконання.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша статті 74 Закону «Про виконавче провадження»).

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини другої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Відповідно до частини третьої статті 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Конструкція частини третьої статті 451 ЦПК України свідчить про те, що при вирішення скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця слід перевіряти не тільки відповідність оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності вимогам закону, прийняття їх у межах повноважень вказаних осіб, а те, чи не було право заявника порушено такими рішеннями, діями чи бездіяльністю.

В пункті 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 6 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" також звернуто увагу на те, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність було прийнято або вчинено відповідно до закону, у межах повноважень суб`єкта оскарження і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковими до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (частина перша статті 18 ЦПК України).

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів NN 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року № 373/2054/16-ц|14-446цс18).

Водночас статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" (далі - Закон) встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Отже, у зв`язку з ратифікацією Конвенції, протоколів до неї та прийняттям Верховною Радою України Закону суду у здійсненні судочинства зі справ, віднесених до їх підвідомчості, слід застосовувати судові рішення та ухвали Європейського суду з прав людини з будь-якої справи, що перебувала в його провадженні.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.06.2004 у справі "Півень проти України" судом вказано, що право на судовий розгляд, гарантований ст. 6 Конвенції, захищає також виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які в країні, що поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи при цьому шкоди одній зі сторін. Виконавче провадження не має бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження мають розглядатись як цілісний процес (рішення від 10 травня 2005 року Європейського суду з прав людини у справі «Янголенко проти України» № 14077/05).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 по справі "Шмалько проти України" зазначено, що для цілей ст. 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина "судового розгляду". Позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії § 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 17.05.2005 по справі "Чіжов проти України".

У рішенні у справі "Рисовський проти України" (N 29979/04) від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик їх помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Також зазначено, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен накладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Враховуючи наведене колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про скасування постанови державного виконавця, оскільки невиконання судового рішення призведе до порушення прав заявника.

Доводи апеляційної скарги, що стосуються рішення по суті спору, апеляційним судом не розглядаються, оскільки предметом оскарження є постанова державного виконавця, винесена в ході виконання судового рішення, що набрало законної сили.

Доводи апеляційної скарги про те, що місце проживання заявника не відоме, в межах повноважень перевірені апеляційним судом та встановлено, що заявник зареєстрована за адресою, зазначеною в скарзі.

За такого ухвалу суду першої інстанції як таку, що постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права відповідно до положень частини першої статті 375 ЦПК України слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Малого приватного підприємства «АЛСУ» залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України

Головуючий Л.М. Прокопчук

Суддя Н.В. Самчишина

Суддя Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 26 червня 2019 року.