ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.03.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи № 522/22649/15-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/813/500/19

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого- Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів - Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря - Маслова Р.Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідачі - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6,

третя особа- Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 січня 2017 року у складі судді Тарасова А.В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року до Приморського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_1 з позовом, який уточнив в процесі слухання справи, та просив: витребувати у ОСОБА_6 на свою користь 215/1000 часток квартири АДРЕСА_1; вселити його у 215/1000 часток квартири АДРЕСА_1; усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні 215/1000 часток квартири АДРЕСА_1 та встановити порядок виконання рішення суду, за яким зазначити, що рішення суду є підставою для здійснення державної реєстрації за ОСОБА_1, а також підставою для скасування державної реєстрації за ОСОБА_6, ОСОБА_4

Позивач посилався на те, що вказана частина спірної квартири належала ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 09 вересня 1994 року № 7-3738. За життя, ОСОБА_8 заповіла належну їй на праві приватної власності частину квартири ОСОБА_1 Після смерті ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач прийняв спадщину належним чином.

Позивач зазначає, що ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання заповіту, складеного ОСОБА_8 недійсним та визнання права власності на 215/1000 частин зазначеної квартири.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 травня 2011 року, позовні вимоги було задоволено, заповіт ОСОБА_8 був визнаний недійсним.

У зв'язку з набранням вказаним судовим рішенням законної сили, 15 лютого 2012 року ОСОБА_3 передала безоплатно у власність, а ОСОБА_4 прийняла в дар 215/1000 частин квартири АДРЕСА_1

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2013 року заочне рішення було переглянуто, в задоволенні вищезазначеного позову відмовлено, а отже й відновлене право власності позивача на спірну квартиру.

Разом з тим, у зв'язку з тим, що ухвалою суду від 17 жовтня 2014 року були скасовані заходи забезпечення позову, ОСОБА_4 відчужила частку квартири на користь ОСОБА_6

Посилаючись на незаконність таких дії з боку ОСОБА_4, позивач просив задовольнити позовну заяву в повному обсязі.

Сторона відповідача ОСОБА_3 позовну заяву не визнала, звернулася до суду із зустрічною позовною заявою про визнання недійсним заповіту від 01 серпня 2001 року ОСОБА_8 на користь ОСОБА_1, посилаючись на те, що в останні два роки перед смертю ОСОБА_8 перебувала в дуже тяжкому хворому стані з ознаками психічного розладу, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що проявлялося у провалах пам'яті, роздратованому стані, лаянні на людей, не впізнаванні знайомих людей, доводилось неодноразово викликати швидку допомогу, районного лікаря.

Посилаючись на вищевикладені обставини, відповідач просив зустрічну позовну заяву задовольнити, в задоволенні первісного позову, просив відмовити.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 січня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Витребувано у ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 215/1000 часток квартири АДРЕСА_1.

Вселено ОСОБА_1 у 215/1000 часток квартири АДРЕСА_1.

Усунено ОСОБА_1 перешкоди в користуванні 215/1000 часток квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено (т. 2 а.с.60-63).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 січня 2017 року залишено без змін (т.2 а.с. 194-200).

03 квітня 2018 року ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу на вказане рішення, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано того, що ОСОБА_6 є законним добросовісним власником кімнати в комунальній квартирі за договором дарування від 07 листопада 2014 року, а ОСОБА_3 позичала у нього кошти та розрахувалася з ним кімнатою доньки ОСОБА_4, про існування заповіту 2001 року він не знав (т. 2 а.с.213-214).

Відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу мотивований тим, що ОСОБА_1 13 листопада 2001 року прийняв у спадщину 215/1000 частин квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори. Право власності на цю квартиру було зареєстровано за ОСОБА_1 в КП «ОМБТІ та РОН» 10 серпня 2010 року.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які приймають участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду, яким визнано недійсним заповіт, після чого спірна нерухомість була двічі відчужена, в подальшому було скасовано та відмовлено ОСОБА_3 про визнання заповіту ОСОБА_8 недійсним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів від 09 вересня 1994 року, за реєстровим № 7-3738, зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості в книзі № 109пр. на сторінці № 38 за № 453 (т.1 а.с. 9-10).

ОСОБА_8 01 серпня 2001 року склала заповіт та заповідала ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується копією заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 5550 (т.1 а.с. 8).

Згідно копії свідоцтва про смерть, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Одеси від ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, актовий запис № 3583 (т. 1 а.с. 11).

ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_8 звернувся до нотаріальної контори та 13 листопада 2002 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 215/1000 частин квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 13).

Право власності ОСОБА_1 зареєстроване в ОМБТІ та РОН згідно витягу про реєстрацію право власності на нерухоме майно від 10 серпня 2010 року № 26969804 (т.1 а.с. 14).

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 травня 2011 року була задоволена позовна заява ОСОБА_3 та заповіт ОСОБА_8 на ім'я ОСОБА_1 був визнаний недійсним, за ОСОБА_3 було визнано право власності на вищезазначену частку квартири.

Після цього ОСОБА_3 подарувала 215/1000 часток квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 згідно договору дарування від 15 лютого 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Борисовою Н.В.(т. 1 а.с. 16).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 30 липня 2012 року заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 травня 2011 року було скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку (т. 1 а.с. 17).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2013 року в задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним та визнання права власності було відмовлено (т. 1 а.с.19).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21 листопада 2013 року зобов'язано ОСОБА_3, ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_1 перешкод в користуванні власністю (т. 1 а.с. 20-21).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 березня 2014 року у ОСОБА_4 було витребуване 215/1000 часток квартири АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 22-24).

07 листопада 2014 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_6 215/1000 частин квартири АДРЕСА_1 за договором дарування від 07 листопада 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області (т.1 а.с. 26).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2015 року за позовом ОСОБА_1 договір дарування від 05 лютого 2012 року, договір дарування від 07 листопада 2014 року були визнані недійсними, визнано за ОСОБА_1 право власності на спірний об'єкт нерухомості та вселено ОСОБА_1 в квартиру (т.1 а.с. 32).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 жовтня 2015 року рішення суду від 01 квітня 2015 року було скасовано, зазначено, що належним засобом захисту порушеного права є витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки рішення суду яке стало підставою для укладення вищезазначених договорів було скасовано (т. 1 а.с. 36-40).

Після цього 04 листопада 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені.

Відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Як роз'яснено в п. 10 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано.

Оскільки, рішення суду, на підставі якого перейшли у власність ОСОБА_3 спірні 215/1000 частин квартири АДРЕСА_1, які в подальшому за договором дарування передали у власність ОСОБА_4, а остання в подальшому за договором дарування передала у власність ОСОБА_6 скасовано, а позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання вказаного заповіту недійсним та визнання права власності залишено без задоволення, то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_1

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_6 є законним добросовісним власником кімнати в комунальній квартирі за договором дарування від 07 листопада 2014 року, а ОСОБА_3 позичала у нього кошти та розрахувалась з ним майном своєї доньки ОСОБА_4, про існування заповіту 2001 року він не знав не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Боргові зобов'язання ОСОБА_6 та ОСОБА_3 не є предметом даного спору.

Оскільки, договори дарування 215/1000 частин квартири АДРЕСА_1 від 15 лютого 2012 року та від 07 листопада 2014 року є безоплатними договорами, то суд першої інстанції правильно застосував ч. 3 ст. 388 ЦК України та витребував майно на користь ОСОБА_1

Інших доводів неправильності судового рішення апеляційна скарга не містить.

Оскільки судом першої інстанції рішення постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, то колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

В результаті встановленого та на підставі ч. 1 ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_6 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін, оскільки постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.368,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 25 березня 2019 року.

Головуючий /підпис/

Судді : /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя Одеського апеляційного суду Г.Я. Колесніков