ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/535/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 304090000 Чепурний О. П.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2019 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Храпка В.Д., Бондаренка С.І., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 16 серпня 2019 року у складі судді Чепурного О.П. у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ "КБ "ПриватБанк", банк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

в с т а н о в и в :

В січні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ "КБ «ПриватБанк», звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, яка виникла у зв`язку з порушенням останньою умов кредитного договору.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що відповідно до укладеного між сторонами договору № б/н від 07.02.2011 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 20400,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на офіційному банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору, на підставі яких відповідачка при укладенні договору дала свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Власник картрахунку зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту, згідно п.2.1.1.5.7 договору.

Відповідно до положень Умов та Правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті позивача, АТ "КБ "ПриватБанк" пропонує невизначеному колу осіб можливість отримання банківських послуг, для чого публікує «Умови та правила надання банківських послуг», що є офертою на укладення публічного договору.

Формулярами та стандартними формами є «Умови та правила надання банківських послу» та «Тарифи Банку», які викладені на банківському сайті, згідно з якими обслуговується відповідачка.

Обставиною, яка свідчить про визнання угоди відповідачкою, є факт користування нею картковим рахунком та використання кредитних коштів, що повністю узгоджується з ч. 2 ст. 642 ЦК України.

Банк свої зобов`язання виконав в повному обсязі, надав відповідачці можливість користуватись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Відповідно до п. 2.1.1.5.5 договору, позичальник зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використання, по перевитраті платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Відповідно до п. 2.1.1.3.3 договору відповідачка доручила банку списувати з картрахунку суми грошових коштів у розмірі здійснених ним операцій, а також вартість послуг, визначену тарифами банку при настанні термінів платежу, а при виникненні боргових зобов`язань боржник доручає списувати з будь-якого рахунку відкритого в банку в разі настання строків платежів за іншими договорами клієнта.

Банк нараховував відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 договору.

Відповідачка зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, кредитні кошти не повернула, у зв`язку з чим виникла заборгованість.

Станом на 31.10.2017 року ОСОБА_1 має заборгованість 105356 грн. 44 коп., яка складається з наступного: 19524 грн. 23 коп. заборгованість за кредитом; 85832 грн. 21 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом.

Посилаючись на викладене, банк просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 07.02.2011 в розмірі 105 356 грн. 44 коп., а також судові витрати в розмірі 1 600 грн. 00 коп.

Рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 16 серпня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідачки на користь банку заборгованість за кредитом в розмірі 19 524 грн. 23 коп.

Ухвалюючи рішення, суд керувався правовою позицією Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 (справі №342/180/17) та виходив з того, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщених на сайті: https://privatbank.ua/terms, що містяться в матеріалах даної справи, але не визнаються відповідачем та не містять її підпису, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 07 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Тому суд дійшов висновку, що сторони не обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Проте, у зв`язку з тим, що відповідачка не заперечувала факт отримання кредитних коштів, суд задовольнив вимогу позивача про стягнення тіла кредиту.

Рішення оскаржено банком в апеляційному порядку.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди позивача з рішенням суду в частині відмови у стягненні процентів за користування кредитом. Апелянт посилається, на законодавчу заборону видавати безпроцентні кредити банківськими установами. Відстановивши, що банк надав клієнту кредит, суд безпідставно відмовив у стягненні відсотків за користування цим кредитом.

На підставі викладеного, апелянт просить оскаржуване рішення в частині відмовлених позовних вимог скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог про стягнення процентів за кредитом. Судові витрати апелянт просить стягнути з відповідачки.

На апеляційну скаргу надійшов відзив від ОСОБА_1 , в якому відповідачка вказує на незгоду з аргументами апелянта. Зокрема, зазначено, що банк пропустив строки позовної давності щодо стягнення коштів. ОСОБА_1 стверджує, що не підписувала кредитний договір та не ознайомлена з його умовами, а підписала лише заяву про відкриття карткового рахунку. З умовами надання споживчого товару не була належним чином ознайомлена.

Відповідачка у відзиві просить апеляційну скаргу залишити без задоволення як необґрунтовану, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.

Враховуючи позицію обох сторін справи, вбачається, що рішення оскаржується лише в частині відмови судом в стягненні процентів за користування кредитними коштами. В решті рішення не оскаржується, зокрема, щодо висновку суду про наявність між сторонами кредитних правовідносин та стягнення з відповідачки тіла кредиту. Тому апеляційний суд переглядає рішення тільки в частині оскаржених вимог відповідно до ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції повністю відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 підписала 07.02.2011 року анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ "КБ "ПриватБанк" (правонаступником якого є АТ "КБ "ПриватБанк").

При цьому в анкеті-заяві міститься відмітка про прохання відповідачки надати дебетову особисту картку.

З розрахунку заборгованості, наданого позивачем (а.с. 6-9), вбачається, що станом на 31.10.2017 року ОСОБА_1 мала заборгованість перед банком в розмірі 105356,44 грн., яка складається з наступного: 19 524 грн. 23 коп. заборгованість за кредитом; 85 832 грн. 21 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом.

Наявність підстав для стягнення відсотків за користування кредитом позивач обґрунтовує умовами публічного договору, до яких приєдналась відповідачка, зокрема, тими, що викладені в «Умовах та правилах надання банківських послу» та «Тарифах Банку».

АТ "КБ "ПриватБанк" вказувало у позові, що банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 Умов та правил надання банківських послуг.

Позивач на підтвердження вимог в цій частині, а саме розміру та порядку нарахування процентів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (без уточнення обраного виду карти) та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/70/ як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов узгоджені з відповідачкою при підписанні анкети-заяви від 07.02.2011, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо процентів за користування кредитом саме в тих розмірах і порядках нарахування, зазначених в доданих банком документах.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Такі висновки відповідають позиції Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та правильно застосовані судом першої інстанції.

До позовної заяви не додані документи, які підтверджують, що на момент підписання заяви, відповідачка була ознайомлена саме з заявленими позивачем умовами кредитування з використанням кредитки стосовна процентів за користування кредитом. Надані Тарифи з обслуговування кредитних карт «Універсальна» не підтверджують узгодження з позичальником конкретних умов кредитування. Крім того, у зв`язку з тим, що відповідачка не підписувала надані позивачем Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/70/, то такі докази є неналежними, не підтверджують розмір заявлених банком відсотків, а тому не беруться до уваги судом.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані позивачем Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

За таких міркувань, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування до вказаних правовідносин правил ч.1 ст. 634 ЦК України.

Переглядаючи справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, виходячи з наданих позивачем доказів, неможливо перевірити правильність нарахування банком відсотків у розрахунку заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

При цьому, вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`являв.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про те, що між сторонами був укладений договір приєднання на тих умовах, що заявляє позивач, зокрема, і щодо нарахування та розміру процентів, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду справи.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права з посиланням на останні правові висновки Верховного Суду, тому правомірно відмовив у стягненні з відповідачки процентів за кредитом, у розмірі та на підставі документів, заявлених позивачем.

За таких обставин, підстав для скасування законного та обґрунтованого рішення не вбачається.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 16 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді :