Єдиний унікальний номер 236/2901/18 Номер провадження 22-ц/804/776/19

Єдиний унікальний номер 236/2901/18 Головуючий у 1 інстанції Саржевська І.В.
Номер провадження 22-ц/804/776/19 Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2019 року

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Дундар І.О.,

суддів: Кішкіної І.В., Тимченко О.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Донецького апеляційного суду у місті Бахмуті Донецької області цивільну справу № 236/2901/18 за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, заробітної плати за час вимушеного простою, вихідної допомоги при звільненні, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 04 грудня 2018 року, ухвалене в залі суду в місті Лимані Донецької області о 16-30 годині, повний текст судового рішення виготовлений 04 грудня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом, в якому зазначила, що перебувала у трудових відносинах з ДП «Донецька залізниця» з 2008 року на посаді провідника пасажирського вагону. Згідно із наказом начальника структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 16 березня 2017 року № 58-ДН та наказом начальника виробничого підрозділу «Родаковське моторвагонне депо» від 17 березня 2017 року № 104/ОД, починаючи з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничого підрозділу «Родаковське моторвагонне депо» встановлено простій по причинам, незалежним від працівників. Наказом (розпорядженням) про припинення трудового договору (контракту) № 463/ОС від 17 липня 2017 року була звільнена з роботи на підставі пунтку 1 статті 40 КЗпП України, у звязку із скороченням штату. При звільненні вона не отримала всі належні ій виплати. Просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за лютий-липень 2016 року, березень-квітень 2017 року у розмірі 7791,57 грн., заробітну плату за час вимушеного простою з 20 березня 2017 року по 17 липня 2017 року у розмірі 7611,77 грн., вихідну допомогу при звільненні у розмірі 3749,59 грн., компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 1704,42 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, якій дорівнює добутку середньоденного (годинного) заробітку та кількості робочих днів із 18 липня 2017 року по день ухвалення рішення судом, компенсацію втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів іх виплат станом на місяць ухвалення рішення судом.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 04 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково; стягнуто з ПАТ "Українська залізниця" на користь ОСОБА_2, заборгованість по заробітній платі за лютий 2016 року липень 2016 року у розмірі 5428,06 грн., за період з березня 2017 року по квітень 2017 року у розмірі 2363,51 грн.; заробітну плату за час вимушеного простою в розмірі 7611,77 грн. за період з 20 березня 2017 по 17 липня 2017; вихідну допомогу при звільненні у розмірі 3749,59 грн.; компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 1704,42 грн., а всього 20857,35 грн. (без утримання із цієї суми передбачених законом податків та зборів), стягнуто з ПАТ "Українська залізниця" на користь ОСОБА_2 компенсацію втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати в розмірі 3516,14грн.; в позовних вимогах ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, відмовлено; стягнуто з ПАТ "Українська залізниця" на користь держави судовий збір у 606,13 грн.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просила скасувати рішення в частині

відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і ухвалити нове рішення у частині вимоги про стягненні з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 липня 2017 року по 04 грудня 2018 року у розмірі 62357,88грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що рішення суду першої інстанції винесено з порушенням норм матеріального права та неповним зясуванням всіх обставин , а саме, наданий відповідачем ОСОБА_3 висновок ТПП України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 не є встановленим чинним національним законодавством документом, який засвідчує форс-мажорні обставини, а тому не може бути застосований щодо вирішення питання про виплату компенсації при затримці розрахунку працівника при звільненні. При розгляді справи судом встановлено невиплату належних позивачу сум в день її звільнення, проте на застосовано положення ст. 117 КЗпП України. Посилається на рішення Верховного суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-291цс16в, в якій зазначено, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 06 березня 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до ст. 368 та ч. 2, 3 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні без повідомленням учасників справи.

Оскільки апеляційним судом не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі та, зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення суду у справі з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд якої відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України здійснюється без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні), то відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Судом першої інстанції під час розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах із ДП «Донецька залізниця» починаючи з 2008 року на посаді провідника пасажирського вагону та з 02 березня 2009 року на посаді провідника пасажирського вагону цеху експлуатації локомотивів пункту підміни локомотивних бригад ст. Луганськ. Відповідно до Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» від 23 лютого 2012 р. № 4442-VI та постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"» від 25 червня 2014 року № 200 ДП «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у виробничий підрозділ «Родаківське моторвагонне депо» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». Згідно із наказом структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 16 березня 2017 року № 58-ДН та наказом виробничого підрозділу «Родаківське моторвагонне депо» від 17 березня 2017 року № 104/ОД, починаючи з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничого підрозділу «Родаківське моторвагонне депо» встановлено простій по причинам, незалежи від працівників. Наказом (розпорядженням) структурного підрозділу "Луганська дирекція залізничних перевезень Регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця" № 463/ОС від 17 липня 2017 року ОСОБА_2 звільнено з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, у зв'язку із скороченням штату з виплатой вихідної допомоги у розмірі одного середнього місячного заробітку; компенсації за 18 днів відпустки.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Згідно апеляційної скарги відповідачем рішення суду оскаржується лише в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому апеляційний суд відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в цій частині.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що науково-правовим висновком ТПП України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 підтверджено, що починаючи з 17 березня 2017 року вини підприємства у несвоєчасному розрахунку з робітниками немає.

Такі висновки суду відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального та процесуального права.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 вказала, що 17 липня 2017 року була звільнена з виробничого підрозділу «Родаківське моторвагонне депо» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за лютий-липень 2016 року, березень-квітень 2017 року у розмірі 7791,57 грн., заробітну плату за час вимушеного протсою з 20 березня 2017 року по 17 липня 2017 року у розмірі 7611,77 грн., вихідну допомогу при звільненні у розмірі 3749,59грн., компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 1704,42 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, компенсацію втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів іх виплат (арк. спр. 2-6).

В матеріалах справи наявна трудова книжка позивача, з якої вбачається, що позивач 18 серпня 2008 року прийнята провідником пасажирського вагону (у поїздах приміського сполучення) у відокремлений підрозділ моторвагонне депо Родакове ДП «Донецька залізниця», 02 березня 2009 року переведена провідником пасажирського вагону (у поїздах приміського сполучення) цеху експлуатації локомотивів пункту підміни локомотиваних бригад ст. Луганська. Відповідно до Закону України від 23 лютого 2012 року № 4442-VI та постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 ДП «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», 17 липня 2017 року ОСОБА_2 звільненна у звязку із скороченням штату працівників , п. 1 ст. 40 КЗпП України (арк. спр. 10-14).

На підставі ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

На підставі частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Під час розгляду справи було достовірно встановлено, що відповідач не провів розрахунок по заробітній платі у встановлені Кодексом законів про працю України терміни.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, за положеннями статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач посилався на те, що місце роботи позивача знаходилось на території проведення антитерористичної операціїі (арк. спр. 68-71).

В обгрунтування заперечень проти позову надано науково-правовий висновок щодо унеможливлення виконання обовязків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непоборної сили) №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року (арк. спр. 73-106).

Цим висновком засвідчено, що терористична загроза та загроза територіальної цілісності України, що супроводжується актами тероризму, для подолання яких нправлене проведення в Луганській та Донецькій областях антитерористичної операції у 2014 році та станом на поточну дату заходи її проведення тривають є надзвичайними, непередбачувальними та невідворотними обставинами, що обєктивно унеможливлюють виконання обовязків сторонами, передбачених умовами трудового договору (контракту), законодавчими та іншими нормативними актами.

Крім того, за змістом п.3.3 Регламенту (нова редакція) засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого Рішенням Президії ТПП України від 18 грудня 2014 № 44(5) сертифікат у певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили).

Отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутня вина відповідача в затримці виплати заробітної плати позивачу.

Крім того, апеляційний суд не приймає до уваги посилання позивача на висновки, викладені в рішенні Верховного Суду України від 18 січня 2017 року, як обґрунтування стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки згідно ч. 7 ст. 82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для суду.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини першої ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, ч.2 - збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

На підставі вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю формою рішення суду відповідає вимогам ст. 265 ЦПК України.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

До компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку.

За вказаних обставин доводи позивача про неправильну оцінку досліджених судом першої інстанції доказів є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави для відмови в задоволенні цієї частини позовних вимог, у дослідженні яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено або їх неподання було зумовлено поважними причинами, відповідачем не надано.

Відповідно до ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

На підставі ст.375 ЦК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

При відкритті апеляційного провадження ухвалою судді Донецького апеляційного суду від 19 лютого 2019 року було задоволено клопотання ОСОБА_2 про відстрочення сплати судового збору на апеляційне оскарження в сумі 1057,20 грн. (арк..спр.176-178).

Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, судовий збір за її подання належить стягнути з ОСОБА_2

Керуючись ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 04 грудня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 в доход держави судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1057,20 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий

Судді:

Повний текст судового рішення складений 28 березня 2019 року

Головуючий