Житомирський апеляційний суд
Справа №296/8569/16-ц Головуючий у 1-й інст. Галасюк Р. А.
Категорія 48 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2019 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г. С., Миніч Т. І.,

за участю секретаря Кучерявого О. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №296/8569/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 09 січня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Галасюка Р.А. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, який 03.03.2017 уточнив та просив разом із первісними вимогами визнати за ним право власності на самочинно зведену прибудову за адресою: АДРЕСА_1, визнавши її спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ним право власності на Ѕ частину прибудови. Виділити йому приміщення 2-1 коридор, площею 6,7 кв.м., 2-2 ванну кімнату, площею 2,1 кв.м., 2-3 кухню, площею 12,2 кв.м., 2-4 жилу кімнату, площею 16,1 кв.м., а усе загальною площею 37,1 кв.м. Позовні вимоги мотивував тим, що 07.08.1987 по 22.11.1994 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 За час спільного проживання у шлюбі, подружжям було здійснено прибудову, загальною площею 74,10 кв.м., яка складається із трьох жилих кімнат, площею 53,10 кв.м. та підсобних приміщень, площею 21 кв.м., дана прибудова розташовано у АДРЕСА_1. Згідно рішення Житомирського міськвиконкому від 13.07.1995 за №374 прибудова була прийнята в експлуатацію на ім'я ОСОБА_2 Позивач зазначав, що постійно проживає у зведеній прибудові та здійснює відповідні виплати, проте починаючи з 2016 року і по даний час між ним та відповідачем стали виникати непорозуміння, а тому, з метою захисту свого права на власність, просив розділити спільне майно подружжя.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 09 січня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та вважає, що воно є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Судом не надано належної оцінки доказам по справі. На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд при ухваленні судового рішення поклав в основу ту обставину, що зведена спірна прибудова, хоча і збудована під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, проте не набула статусу спільної сумісної власності подружжя, тому і не підлягає поділу, проте з таким висновком суду погодитися не можна, так як він суперечить ст. 60 СК України. Відповідачем не надано суду жодних доказів, що саме за її кошти було зведено прибудову. Проведена по справі будівельно-технічна експертиза дає можливість здійснити поділ прибудови по двом варіантам, а тому оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірна прибудова хоча і збудована під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, однак не набула статусу спільної сумісної власності подружжя, та відповідно не підлягає поділу між сторонами. Позивачем не було доведено факт того, що прибудова до будинку є майном, що збудоване за спільні кошти подружжя.

Проте погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.08.1987 по 22.11.1994 року.

За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за заверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просив поділити житлову прибудову літ. «А - 1» по АДРЕСА_1 та виділити йому у власність приміщення 2-1 коридор, площею 6,7 кв.м., 2-2 ванну кімнату, площею 2,1 кв.м., 2-3 кухню, площею 12,2 кв.м., 2-4 жилу кімнату, площею 16,1 кв.м.

В березні 2017 року ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції позовну заяву, в якій доповнив позовні вимоги та просив визнати право власності на самочинно зведену прибудову, визнати її спільною сумісною власністю його та ОСОБА_2, визнати за ним право власності на Ѕ частину прибудови. В решті позовні вимоги викладені в первісному позові просив залишити без змін.

09 січня 2019 року ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву, в якій просив здійснити розгляд справи за позовними вимогами викладеними в первісному позові, оскільки уточнена позовна заява не відповідає вимогам цивільного процесуального права.

В розумінні ЦПК України зазначена заява не є заявою про відмову від частини позовних вимог або залишення їх без розгляду.

Суд першої інстанції не постановляв ухвалу про закриття провадження у справі за позовними вимогами викладеними в позові від 03 березня 2017 року.

Тому апеляційний суд перевіряє законність та обгрунтованість рішення суду в межах позовних вимог викладених в позовній заяві від 10 жовтня 2016 року та позовній заяві від 03 березня 2017 року.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на вищезазначені норми, у цій справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме КпШС України.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу (частина перша статті 29 КпШС України).

Згідно ст.42 Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», який втратив чинність з 21.051997, виконавчий комітет міської Ради призначає державні приймальні комісії, затверджує акти про приймання в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів житлово-цивільного призначення, а також бере участь у прийманні в екслуатацію інших об'єктів, розташованих на відповідній території.

Рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради народних депутатів №546 від 27.12.1990 ОСОБА_3 дозволено зробити прибудову жилої кімнати, кухні, коридору, ванної кімнати загальним зовнішнім розміром 6,30 х 7,30 м до її частини будинку по АДРЕСА_2.

Рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради народних депутатів №374 від 13.07.1995 затверджено акти прийомки в експуатацію індивідуальних житлових будинків та прибудов до існуючих житлових будинків згідно з додатком №3, зокрема, прибудова загальною площею 74,10 кв.м, яка складається з трьох жилих кімнат площею 53,10 кв.м., та підсобних приміщень площею 21,00 кв.м. по АДРЕСА_2 на ім'я ОСОБА_2.

Відповідно до ст. 105 ЦК УРСР громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотним відхиленням від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо).

Аналогічні положення містяться у ст. 376 ЦК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За положеннями ст. 376 ЦК України нерухоме майно не може бути предметом поділу у разі його самочинного будівництва, оскільки не є об'єктом права власності поки це будівництво не буде легалізовано.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч.2 ст.376 ЦК України).

З врахуванням наведених вимог закону та обставин справи житлова прибудова літ. «А - 1» по АДРЕСА_1 не є самочинним будівництвом в розумінні чинного законодавства, оскільки рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради народних депутатів №374 від 13.07.1995 затверджено акт прийомки в експуатацію спірного нерухомого майна. Тому позовні вимоги ОСОБА_1 про винання житлової прибудови літ. «А - 1» по АДРЕСА_1 самочинним будівництвом не підлягають задоволенню.

Встановлено та не заперечується сторонами, що на спірне нерухоме майно ОСОБА_2 не було видано свідоцтво про право власності після затвердження виконавчим комітетом Житомирської міської ради 13.07.1995 акту прийомки в експлуатацію прибудови.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" судам роз'яснено, що право власності на жилий будинок виникає лише з моменту прийняття його в експлуатацію та державної реєстрації. За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, ураховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, та технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. В іншому випадку за цими особами може бути визнано право власності на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин справи залишити його одній з сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об'єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об'єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об'єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб'єктивних цивільних прав стосовно об'єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

З матеріалі справи вбачається, що на підтвердження своїх позовних вимог, ОСОБА_1 надав суду документи на придбання будівельних матеріалів (квитанції, накладні), ощадні і трудову книжки, зошит підприємця, технічну документації, тощо, в період здійснення будівництва прибудови за адресою: АДРЕСА_1.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідачка не надала ні суду першої інстанції, ні апеляційній інстанції належних та допустимих доказів про те, що спірну прибудову побудувала за особисті кошти її мати ОСОБА_5

За таких обставин апеляційний суд ввважає, що спірний об'єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу та є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але право власності на нього не оформлюється, позивач позбавлений можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає йому реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачем права власності на Ѕ частину прибудови.

Виходячи з положень ст.ст.183, 364, 367 ЦК України та роз'яснень, викладених у п.п.6,7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок» виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартиру), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири.

Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв'язку з цим стосовно до ст.119 ЦК України та ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 27 вересня 2018 року поділ житлової прибудови ( літ. «А-1») до житлового будинку по АДРЕСА_1, загальною площею 74,1 кв.м., як передбачено п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 0410.1991 ( із змінами), відповідно до часток співвласників, не вбачається можливим.

Разом з тим, висновком експертизи запропоновано три варіанти розподілу нерухомого майна, за якими можливий поділ спірної прибудови із відступами від ідеальних часток співвласників майна.

Під час розгляду справи в апеляційній інстанції ОСОБА_1 просив виділити йому 1/2 частину спірної прибудови згідно варіанту № 1 експертизи для першого співвласника. Цей же варіант поділу нерухомого майна представник відповідач просила виділити у власність ОСОБА_2

Відповідно до ст.3 ЦК України одними з загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Обираючи варіант поділу спірного майна, апеляційний суд вважає, що найбільш доцільним та правильним є перший варіант розподілу спірної прибудови, оскільки цей варіант є найбільш оптимальний та збалансований по відношенню до прав та інтересів кожного із сторін у справі, відступ від ідеальних часток в одиницях площі житлового будинку залишкової вартості житлового будинку для другого співвласника менше на 0,05 кв.м., а в одиницях вартості житлового будинку, надвірних будівель і споруд менше на 8 907 грн.

Крім того, апеляційний суд виходить із наявних можливостей виділу часток та мінімальних витрат, необхідних для переобладнання приміщень.

При цьому суд апеляційної інстанції, виходячи з принципу розумності та справедливості, враховуючи те, що відповідачка ОСОБА_2 є інвалідом 2 групи, виділяє їй у власність приміщення для першого співласника, які складаються з коридору 2-1, площею 6,7 кв.м., ванної кімнати 2-2, площею 2,1 кв.м., кухні 2-3, площею 12,2 кв.м., жилої кімнати 2-4, площею 16,1 кв.м., жилої кімнати 2-5, площею 20, 1 кв.м., жилої кімнати 2-6, площею 16,9 кв.м. що становить 52/100 ідеальних частин прибудови.

Відповідно ОСОБА_1 виділяється у власність приміщення для другого співвласника, а саме кімната 2-5, площею 20, 1 кв.м., кімната 2-6, площею 16,9 кв.м., що становить 48/100 ідеальних частин нерухомого майна.

Оскільки, відповідно до зазначеного варіанту поділу передбачається відступ від ідеальної частки позивача ОСОБА_1 у будинку на 0,05 кв.м, такий відступ від ідеальних часток сторін у будинку є незначним, то при вирішенні спору у цій частині слід стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8 907 грн відповідної грошової компенсації вартості його частки.

Запропонований експертом другий та третій варіанти поділу спірного будинку, апеляційний суд вважає неприйнятними, оскільки ці варіанти передбачають значно більший відступ від рівності часток та значно більшу доплату.

Переобладнання і перепланування приміщень не передбачають втручання у несучі конструкції та інженерні системи загального користування, а тому не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання.

Відтак, рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно з п 9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується ст.141 ЦПК України.

Відповідно до частини 6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Відповідно до пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 відповідач ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи довічно.

За наведених обставин судовий збір сплачений ОСОБА_1 за подання позову до суду першої інстанції в сумі 772 грн 53 коп. та апеляційної скарги - 1 158 грн 80 коп. компенсується позивачу за рахунок держави.

За проведення судової будівельно-технічної експертизи ОСОБА_1 сплатив 4 576 грн. Тому апеляційний суд стягує з ОСОБА_2 на користь позивача половину цієї суми, що становть 2 288 грн.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 09 січня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати прибудову по АДРЕСА_1, яка складається з коридору 2-1, площею 6,7 кв.м., ванної кімнати 2-2, площею 2,1 кв.м., кухні 2-3, площею 12,2 кв.м., жилої кімнати 2-4, площею 16,1 кв.м., жилої кімнати 2-5, площею 20, 1 кв.м., жилої кімнати 2-6, площею 16,9 кв.м. спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину прибудови по АДРЕСА_1, яка складається з коридору 2-1, площею 6,7 кв.м., ванної кімнати 2-2, площею 2,1 кв.м., кухні 2-3, площею 12,2 кв.м., жилої кімнати 2-4, площею 16,1 кв.м., жилої кімнати 2-5, площею 20, 1 кв.м., жилої кімнати 2-6, площею 16,9 кв.м.

Виділити у власність ОСОБА_1 кімнату 2-5, площею 20,1 кв.м., кімнату 2-6, площею 16,9 кв.м. у прибудові по АДРЕСА_1, що становить 48/100 ідеальних частин вказаної прибудови.

Виділити у власність ОСОБА_2 коридор 2-1, площею 6,7 кв.м., ванну кімнату 2-2, площею 2,1 кв.м., кухню 2-3, площею 12,2 кв.м., кімнату 2-4, площею 16,1 кв.м. у прибудові по АДРЕСА_1, що становить 52/100 ідеальних частин вказаної прибудови.

В решті позову відмовити.

Стягнути ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8 907 грн грошової компенсації.

Перепланування прибудови по АДРЕСА_1 провести ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 27 вересня 2018 року за варіантом №1 ( додаток 2).

Стягнути ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 288 грн судових витрат.

Компенсувати ОСОБА_1 за рахунок держави 1 931 грн 35 коп. понесених судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 27 березня 2019 року.

Головуючий

Судді