Єдиний унікальний номер № 225/1043/19
Провадження № 2/225/448/2019
Головуючий у справі: ОСОБА_1
Дзержинський міський суд Донецької області
У Х В А Л А

іменем України

26 березня 2019 року м. Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Челюбєєва Є.В.,

з участю

секретаря Бондарчук Т.І.

стягувача ОСОБА_2,

старшого державного виконавця Ключенко Н.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Дзержинського міського суду Донецької області цивільну справу за заявою ОСОБА_3 про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що в провадженні Торецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (надалі Торецький МВ ДВС) знаходяться виконавчі документи, де вона є боржником. Загальна заборгованість за виконавчими документами складає 207 450 грн. В травні 2018 року під час перетинання кордону їй було відмовлено у вїзді до Автономної Республіки Крим. В подальшому їй стало відомо, що державним виконавцем в межах виконавчих проваджень були здійснені виконавчі дії, внаслідок чого ухвалою суду їй було встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України до виконання грошових зобовязань за виконавчими документами. Вважає, що наявна заборона у вигляді обмеження у праві виїзду за межі України порушує її конституційне право на свободу пересування. У звязку з ситуацією, яка склалася в Донецькій та Луганській областях, вона змушена була в 2014 році разом зі своєю родиною виїхати до Автономної Республіки Крим. Вона не відмовляється від виконання зобовязань за судовими рішеннями, тим більше не ухиляється від їх виконання, при цьому зазначила, що в належний спосіб не була повідомлена державним виконавцем про наявність виконавчих документів в Торецькому МВ ДВС та обовязку їх виконання. Навпаки, вона звернулася до державного виконавця з заявою, в якій повідомила про наявність в неї нерухомого майна, на яке можливо звернути стягнення. Зазначила, що її дії не несуть суспільно небезпечний характер, не порушують законні інтереси держави, не створюють загрозу національній та громадській безпеці, а тому застосовані обмеження порушують її законні права, створюють перешкоди для повноцінно спілкування та проживання зі своєю сімєю, чим лише ускладнюють виконання виконавчих документів. З цих підстав, просила суд скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України до повного виконання нею зобовязань за виконавчими документами, де вона є боржником.

Заявник, її представник за довіреністю в судове засідання не зявилися, просили суд розглянути справу без їх участі, заявлені вимоги підтримують повністю, наполягають на їх задоволенні.

Стягувач ОСОБА_2 в судовому засіданні заявлені вимоги не визнала, просила в їх задоволенні відмовити. В обґрунтування своїх заперечень, суду повідомила, що заявник ОСОБА_3 на підставі рішення суду зобовязана їй відшкодувати моральну шкоду. Проте, з 2015 року зобовязання не виконує, у звязку з чим рішення суду про відшкодування коштів й донині є невиконаним. Вважає, що немає ніяких підстав для скасування тимчасового обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України.

Представник Торецького міського відділу ДВС ОСОБА_4 в судовому засіданні також заперечувала щодо задоволення заявлених вимог. Суду зазначила, що державним виконавцем в межах виконавчих проваджень, де боржником є ОСОБА_3, були здійснені виконавчі дії, направлені на виявлення рухомого та нерухомого майна та наявності відкритих рахунків в установах банків. З метою виконання судового рішення державний виконавець звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду ОСОБА_3 за межі України. Оскільки боржник ОСОБА_3 грошові зобовязання за рішенням суду не виконала, тому відсутні підстави для скасування тимчасового обмеження її у праві виїзду за межі України.

Вислухавши всіх учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що не оспорюється учасниками справи, рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області № 233/9225/15-ц, виданого 19.11.2015 з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнена моральна шкода в сумі 197450 грн.

Виконавчий лист з примусового виконання даного рішення суду був направлений до Торецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області.

Постановою державного виконавця від 23.11.2015 було відкрито виконавче провадження № 49426277 в редакції Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606 ХІV із змінами та доповненнями, в редакції, який діяв на час відкриття виконавчого провадження (а.с. 37).

Відповідно до цієї постанови боржнику було встановлено семиденний строк для добровільного виконання зазначеного вище рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи, з копією постанови про відкриття виконавчого провадження 21 січня 2016 року був ознайомлений представник заявника ОСОБА_3 ОСОБА_5

Судом зясовано, що на виконанні в Торецькому міському відділі ДВС перебуває ще один виконавчий лист № 233/9224/13-ц від 13.08.2014, виданий Костянтинівським міськрайонним судом Донецької області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 грошової компенсації в рахунок відшкодування моральної шкоди в сумі 10000 грн.

На підставі заяви стягувача ОСОБА_2 державний виконавець в серпні 2016 року звернувся до суду з поданням про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 25 вересня 2017 року встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянці України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 до виконання зобовязань за рішеннями Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області № 233/9224/13-ц від 13.08.2014 та № 233/9225/15-ц від 06.04.2015.

В рамках виконання виконавчого провадження, де боржником є ОСОБА_3, державний виконавець на підставі заяви стягувача ОСОБА_2 в жовтні 2018 року звернувся до Торецького відділення поліції з поданням про вирішення питання про притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності за ст. 382 КК України.

З огляду на це, суд зазначає наступне.

Виконання судових рішень в усіх видах судочинства є окремою та самостійною стадією провадження. Для цього існує інститут звернення судового рішення до виконання, якщо воно не виконано добровільно.

Порядок і умови виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України Про виконавче провадження від 2.06.2016 № 1404 VІІІ із змінами та доповненнями (надалі Закон від 2.06.2016), в редакції, на час звернення з заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Згідно ст. 3 Закону України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Згідно ст.18 Закону від 2.06.2016 виконавець зобов'язаний вживати передбачені законом заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

На підставі ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» від 2.06.2016 виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Крім того, відповідно до п. п. 1, 3 ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов'язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

В ч. 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» від 2.06.2016 вказано, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно наявної інформації, після відкриття виконавчих проваджень, на виконання вимог Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем було проведено перевірку майнового стану боржника ОСОБА_3 та здійсненні відповідні запити до різних установ, підприємств, організацій, тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, заявник ОСОБА_3 в свою чергу грошові зобовязання за виконавчими документами в добровільному порядку не виконує, з моменту відкриття виконавчого провадження минуло більше трьох років.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» від 2.06.2016 сторони зобов'язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов'язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи. Боржник зобов'язаний: 1) утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; 2) допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; 3) за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п'яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; 4) повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; 5) своєчасно з'являтися на вимогу виконавця; 6) надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Проте, в порушення вимог діючого законодавства України про виконавче провадження заявник ОСОБА_3 декларацію про майно та доходи за весь час виконання судових рішень державному виконавцю не надала, будь яких інших дій, спрямованих на фактичне виконання судових рішень не здійснювала.

З заявою про наявність у неї нерухомого майна, на яке можливо звернути стягнення, заявник ОСОБА_3 звернулася до державного виконавця лише в березні 2019 року, тобто після звернення до суду з заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Як вже було зазначено вище, з метою своєчасного і фактичного виконання судових рішень, де боржником є ОСОБА_3, на підставі подання державного виконавця, ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 25.09.2017 ОСОБА_3 було встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

Відповідно до п. 5 ст. 441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з ч. 1 ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення.

Згідно з ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду громадян України за кордон є ухилення громадянина від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням - до виконання зобовязань.

Відповідно до статті 2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікованого Законом України від 11 вересня 1997 року) та статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" в демократичному суспільстві заходи щодо обмеження свободи пересування повинні бути достатньо виправдані суспільними інтересами.

Відтак, дотримання судами процесуального законодавства при ухваленні судових рішень з питань, що пов'язані з обмеженням конституційних прав і свобод громадян, зокрема - щодо обмеження їх у праві виїзду за межі України, є визначальним з огляду на дотримання законних прав людини і громадянина.

Також, ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачає, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи, а саме - до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи. Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК України особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитись від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав.

В той же час, судом зясовано, що на час звернення до суду з цією заявою судові рішення, де боржником є ОСОБА_3, не виконанні.

Крім того, суд критично ставиться до тверджень заявника ОСОБА_3 про її необізнаність про наявність на примусовому виконанні в Торецькому міському відділі ДВС виконавчих листів, по яким вона зобовязана сплатити відшкодування моральної шкоди, зокрема на користь ОСОБА_2, оскільки вони спростовані в судовому засіданні іншими доказами по справі.

Так, в матеріалах виконавчого провадження, оглянутого в судовому засіданні є постанова про відкриття виконавчого провадження № ВП 49426277, на якій міститься відмітка представника заявника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 про ознайомлення з цією постановою.

При цьому, в матеріалах справи є безліч судових документів різних інстанцій по перегляду судових рішень, де ОСОБА_3 є відповідачем, а ОСОБА_2 стягувачем, по яким приймав участь її представник ОСОБА_5

Відтак, суд приходить до висновку, що заявнику ОСОБА_3 протягом тривалого часу було відомо про існування виконавчих документів, по яким вона зобовязана сплатити грошові кошти.

Отже, звертаючись до суду з заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, заявник ОСОБА_3 не надала суду належних доказів, які б спростували обставини ухилення нею від виконання грошових зобовязань за судовими рішення та свідчили б про її бажання в повному обсязі виконати рішення суду, що нею вжито всі можливі дієві заходи на погашення наявної заборгованості.

А навпаки, суд приходить до висновку, що боржник ухиляється від виконання рішення суду, оскільки має нерухоме майно, на яке можливо звернути стягнення, а повідомила про нього тільки після того, як звернулася до суду з заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України.

Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Виконання рішення суду є невідємною частиною права на справедливий суд. Судові рішення є обовязковими до виконання на всій території України (ст. 124 Конституції України).

Враховуючи, що на момент розгляду цієї справи в суді грошові зобовязання за виконавчими документами ОСОБА_3 не сплачені, тому не має підстав для скасування тимчасового обмеження у праві виїзду останньої за межі України і на даний час.

Більш того, суд вважає, що скасування тимчасового обмеження боржника ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України надасть можливість останній виїхати за кордон та дозволить їй ухилитись від виконання судових рішень про стягнення заборгованості.

Відтак, суд вважає, заявлені вимоги недоведеними, тому суд відмовляє в задоволенні заяви.

При цьому, суд звертає увагу, що згідно ст. 441 ЦПК України відмова у скасуванні тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України не перешкоджає повторному зверненню з такою самою заявою у разі виникнення нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Керуючись статтями 259, 268, 354,441 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_3 про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Донецького апеляційного суду протягом пятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності нової редакції ЦПК України (п. 15.5 ч. 1 Розділу XIІІ Перехідних Положень ЦПК України).

Суддя Є.В. Челюбєєв