ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/124/19
Провадження № 2/210/837/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"01" березня 2019 р. м. Кривий Ріг
Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Ступак С.В.,
за участі секретаря судового засідання Драгунової Я.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради м. Кривого Рогу про встановлення факт належності правовстановлюючих документів та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом -
ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради м. Кривого Рогу про встановлення факт належності правовстановлюючих документів та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом та просив суд встановити факт належності ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, померлій 18.10.2017р., правовстановлюючих документів, а саме свідоцтва про право власності, виданого 04.11.1991 р. районним відділом комунального господарства виконавчого комітету Дзержинської районної Ради народних депутатів, згідно з рішенням виконкому міської Ради народних депутатів від 12.11.1974р. № 352 на імя ОСОБА_4, зареєстрованого Криворізьким бюро технічної інвентаризації, про що в реєстровій книзі № 32 на стор № 61 зроблено запис № 61 та визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 50,8 кв.м, жилою площею 29,5 кв.м, належну ОСОБА_3, померлій 18.10.2017р., на підставісвідоцтва про право власності, виданого 04.11.1991 р. районним відділом комунального господарства виконавчого комітету Дзержинської районної Ради народних депутатів, згідно з рішенням виконкому міської Ради народних депутатів від 12.11.1974р. № 352, зареєстроване Криворізьким бюро технічної інвентаризації, про що в реєстровій книзі № 32 на стор № 61 зроблено запис № 61.
Ухвалою суду від 15 січня 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження.
В судове засідання представник позивача не з'явився, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за відсутності представника та зазначив, що не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідач у судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судової повістки за місцем знаходженн, відповідач вважається належним чином повідомлений про розгляд справи відповідно до п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.
Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи положення ч.4 ст. 10 Цивільно-процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи, ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами,утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людиниу справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A.v.Spain). Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору.
Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду.
Згідно вимог ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з'явився в судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків.
Як вбачається з свідоцтва про смерть серії 1-КИ № 762482 від 19 жовтня 2017 року, виданого Металургійним районним у місті ОСОБА_1 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, 18 жовтня 2017 року померла ОСОБА_3, про що 19 жовтня 2017 року складено відповідний актовий запис № 861. (а.с.20)
Відповідно до свідоцтва про шлюб, серії 1-КИ № 411318, яке видане повторно 03 квітня 2018 року Металургійним районним у місті ОСОБА_1 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 21 вересня 1974 року уклали шлюб, про що 21 вересня 1974 року було зроблено відповідний актовий запис № 1925, після державної реєстрації шлюбу: дружині присвоєне прізвище: ОСОБА_2. (а.с.18)
Заповіту ОСОБА_3 за життя не складала, що підтверджується витягом зі спадкового реєстру щодо заповітів. (а.с.52)
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, яка складається з квартири АДРЕСА_1, загальною площею 50,8 кв.м, жилою площею 29,5 кв.м, належною ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 04.11.1991 р. районним відділом комунального господарства виконавчого комітету Дзержинської районної Ради народних депутатів, згідно з рішенням виконкому міської Ради народних депутатів від 12.11.1974р. № 352, зареєстроване Криворізьким бюро технічної інвентаризації, про що в реєстровій книзі № 32 на стор № 61 зроблено запис № 61. (а.с.9)
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
У відповідності до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до вимог ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ч.1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до ч. 1 ст. 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними.
Частиною 1 ст. 1221 ЦК України передбачено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
У п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року розяснено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається правилами статті 29, частини другої статті 1221 ЦК України. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця.
ОСОБА_3 на момент смерті проживала та була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, де з 19.01.1976 р, що підтверджується довідкою заступника голови Металургійної районної у місті ради від 06.04.2018 року № 14/29-1211, на момент відкриття спадщини разом зі спадкодавцем проживав і позивач по справі ОСОБА_2, що підтверджується також і довідкою про реєстрацію місця проживання № 4887 від 20.12.2018 р. (а.с. 22, 65).
Частиною 3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановлено ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Крім того, 30.03.2018 р. у встановлений ст. 1270 ЦК України шестимісячний строк спадкоємці ОСОБА_3 звернулися до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, де позивач подав заяву про прийняття спадщини, як спадкоємець першої черги за законом, а тому відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с.72).
Відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини.
Відповідно до ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.
У звязку з цим в межах строку прийняття спадщини другий спадкоємець померлої, її донька ОСОБА_7 відмовилася від права на прийняття спадщини за законом, яка залишилась після смерті матері ОСОБА_3, на користь позивача як чоловіка померлої, що підтверджується відповідною заявою, яка перебуває матеріалах спадкової справи. (а.с. 42)
Таким чином, позивач є єдиним спадкоємцем першої черги за законом, що закликаний до спадкування, з часткою у спадщині, яка становить 1/1 або 100%.
Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Постановою приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 від 17.12.2018 р. ОСОБА_2 було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, після смерті ОСОБА_3, померлої 18.10.2017 р. у зв'язку з тим, що оригінал правовстановлюючого документа на вищевказане нерухоме майно не відповідає вимогам законодавства України. (а.с. 23-24)
Як вбачається з свідоцтво про право власності, видане 04.11.1991 р. районним відділом комунального господарства виконавчого комітету Дзержинської районної Ради народних депутатів, згідно рішення виконкому міської Ради народних депутатів від 12.11.1974р. № 352, який містить незастережені виправлення та на якому відсутній підпис посадової особи органу, що видав свідоцтво про право особистої власності. (а.с. 9)
Згідно з довідкою Комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» від 08.11.2018 року №166393, вбачається, що власником спірної квартири на підставі свідоцтва про право власності, виданого 04.11.1991 р. районним відділом комунального господарства виконавчого комітету Дзержинської районної Ради народних депутатів, згідно рішення виконкому міської Ради народних депутатів від 12.11.1974р. № 352, є «Цвєтаева Галина Николаевна» (російською мовою), тобто прізвище власника у правовстановлюючому документі не збігається з його справжнім прізвищем.(а.с.67)
У звязку з викладеним, зважаючи на перешкоди в підтвердженні права власності спадкодавця на спірну квартиру та перешкоди в оформленні права на спадщину після смерті ОСОБА_3 шляхом одержання свідоцтва про право на спадщину, позивач змушений звернутися до суду з цим позовом за захистом своїх прав.
Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.
Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до ч. 6 ст. 294 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і розяснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
Отже, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження, а за наявності спору в позовному провадженні на загальних підставах.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, імя, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, імям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.
Згідно з п.п.4.15, 4.18 Наказу Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 р. «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна… Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.
Відповідно до п. 5 ч.1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об'єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.
Враховуючи, наявність відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, позивач позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на успадковану квартиру в нотаріальній конторі. При цьому встановлення факту належності правовстановлюючого документа померлій ОСОБА_3 має юридичне значення, оскільки необхідне позивачу для оформлення спадщини, яка відкрилася після смерті фізичної особи. Іншим шляхом встановити вказаний факт та внести зміни до запису про реєстрацію права власності на спадкодавця немає можливості, оскільки отримати нове свідоцтво взамін того, в якому міститься помилка, та подати заяву про реєстрацію прав власності на рухоме майно від імені померлої, неможливо.
Відповідно до ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.
Відповідно до ч.ч. 3, 4, 7 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що передача квартир (будинків), кімнат у гуртожитках у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), кімнат у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства)… Органи приватизації, що здійснюють приватизацію державного житлового фонду, мають право на діяльність по оформленню та реєстрації документів про право власності на квартиру (будинок), кімнати у гуртожитку.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно.
Той факт, що саме ОСОБА_3 приватизувала спірну квартиру та є її власником підтверджується оригіналом ордеру № 2641 від 20 жовтня 1975 року на право зайняття окремої квартири за адресою: АДРЕСА_3, який виданий начальником міського житлового управління саме ОСОБА_3. (а.с.13)
Проживаючи у вказаній квартирі ОСОБА_3 як наймач і скористалася своїм правом на приватизацію державного житлового фонду, а саме спірної квартири. Проте при видачі свідоцтва про право власності від 04.11.1991 р. у прізвищі власника було допущено описку, яка полягала у тому, що замість ОСОБА_3 зазначено ОСОБА_4. Вказану описку в свідоцтві було виправлено шляхом підчистки документу, що було неприпустимим, при цьому при реєстрації права власності Криворізьким БТІ в книзі реєстрації було записано прізвище власника «Цветаева». (а.с.9)
Таким чином, факт належності ОСОБА_3 правовстановлюючих документів на спірну квартиру, видних на імя ОСОБА_4 підтверджується відповідними доказами.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що заявником може бути: власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло речове право, або уповноважені ними особи, тобто навіть в разі ухвалення рішення про належність ОСОБА_3 свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 04.11.1991 р. на імя ОСОБА_4, позивач не зможе його зареєструвати в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно за померлою.
За відсутності у позивача правовстановлюючого документу на спірну квартиру, неможливість його відновлення через незастережене виправлення прізвища власника та неможливість перереєстрації у звязку зі смертю власника, єдиним можливим способом захисту права власності позивача в порядку спадкування, є позов про визнання права власності.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
п. 4.20 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину нотаріусом проводиться на підставі документів, оформлених відповідно до статті 19 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
Відповідно до ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація прав проводиться на підставі оригіналів правовстановлюючих документів.
п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 визначено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Відповідно до ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п.1 ч. 2 вказаної статті, способом захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.
Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах не заборонених законом.
Норми європейського законодавства щодо прав людини встановлюють, що згідно зі стандартом, розробленим у практиці Європейського суду з прав людини на підставі висновків у його рішеннях, для встановлення відповідності певного заходу принципу правомірності позбавлення володіння слід проаналізувати три критерії: 1) чи є такий захід правомірним (передбачається національним законодавством); 2) чи має позбавлення власності суспільний (громадський) інтерес; 3) чи є такий захід пропорційним поставленій меті (забезпечує справедливу рівновагу між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини). Якщо хоча б одного із зазначених критеріїв не буде дотримано, то ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.
Відповідно до третього критерію, уніфікований підхід ЄСПЛ до оцінки вимог, закріплених у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, ґрунтується також на критерії «справедливої рівноваги (балансу)» між інтересами держави (суспільства), повязаними з втручанням у право власності, та інтересами особи, яка так чи інше страждає від такого втручання (рішення від 23.09.1982 року у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції»). Зазначений критерій передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між поставленою метою та засобами, які використовуються для її досягнення. ЄСПЛ вважає, що будь яке втручання у право власності обовязково повинне відповідати принципу пропорційності. «Справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар» (рішення у справі «Трегубенко проти України»).
Питання про те, чи буде досягнута справедлива рівновага між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав особи, має значення лише при умові, що таке втручання відповідає вимогам закону і не є безпідставним.
З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позбавлення позивачки права на спадщину буде занадто надмірним тягарем, що не є пропорційним меті законодавчого обмеження на право власності, відтак, буде порушено «баланс» між інтересами держави та фізичної особи.
Принцип «пропорційності» тісно пов'язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід'ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.
Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв'язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.
Відповідно до абз. 2,3 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
В судовому порядку захист права власності спадкоємця на спадкове майно є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 15, п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом є визнання права, зокрема - визнання права власності особи на майно.
Отже, позовом про визнання права власності є позадоговірний позов власника майна про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, що засвідчує його право власності. Необхідність у даному способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними. Право особи на звернення до суду за захистом своїх прав також закріплено у ст. 4 ЦПК України.
Отже, суд вважає що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 16, 328, 392, 1216, 1218, 1261, 1268, 1270, 1297 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради м. Кривого Рогу про встановлення факт належності правовстановлюючих документів та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом - задовольнити.
Встановити факт належності ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, померлій 18.10.2017р., правовстановлюючих документів, а саме свідоцтва про право власності, виданого 04.11.1991 р. районним відділом комунального господарства виконавчого комітету Дзержинської районної Ради народних депутатів, згідно з рішенням виконкому міської Ради народних депутатів від 12.11.1974р. № 352 на імя ОСОБА_4, зареєстрованого Криворізьким бюро технічної інвентаризації, про що в реєстровій книзі № 32 на стор № 61 зроблено запис № 61.
Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 50,8 кв.м, жилою площею 29,5 кв.м, належну ОСОБА_3, померлій 18.10.2017р., на підставісвідоцтва про право власності, виданого 04.11.1991 р. районним відділом комунального господарства виконавчого комітету Дзержинської районної Ради народних депутатів, згідно з рішенням виконкому міської Ради народних депутатів від 12.11.1974р. № 352, зареєстроване Криворізьким бюро технічної інвентаризації, про що в реєстровій книзі № 32 на стор № 61 зроблено запис № 61.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: С. В. Ступак