Ухвала

Іменем України

28 березня 2019 року

м. Київ

справа №760/16196/16-ц

провадження №61-191ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати

Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С. (суддя-доповідач),

Пророка В. В., Фаловської І. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Солом'янського районного суду

м. Києва від 05 липня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_4, у якому просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 12 500 доларів США у національній валюті України - гривні за офіційним курсом, встановленим НБУ на день погашення заборгованості та три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 24 серпня 2014 року по дату подання позову у розмірі 780 доларів США, що еквівалентно

20 260, 20 грн.

Позовна заява мотивована тим, що за умовами договору позики, укладеним 23 серпня 2013 року між сторонами, ОСОБА_4 взяла у ОСОБА_5 100 000 грн що на час укладання договору позики становило 12 500 доларів США, які зобов'язалась повернути

до 23 серпня 2014 року. Відповідач зобов'язання по поверненню грошей не виконала, у зв'язку з чим позивач звернувся з цим позовом.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 05 липня

2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 листопада 2018 року,позов задоволено частково. Стягнуто з

ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5336 721, 58 грн та 3 367,22 грн судового збору. У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що між сторонами склалися правовідносини, які регулюються статтями 1046, 1049, 625 ЦК України. Отриману 23 серпня 2013 року від позивача позику у розмірі 100 000 грн, що еквівалентно 12 500 доларів США, у визначений договором строк відповідач не повернула, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню суми, передбачені статтею 625 ЦК України.

Суд врахував доводи відповідача про те, що відповідач намагалася повернути борг та 13 вересня 2016 року, 27 жовтня 2016 року,

04 листопада 2016 року, 11 січня 2017 року надсилала грошові перекази.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволені позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, суд невірно виходив із того, що в договорі позики від 23 серпня 2013 року визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути суму боргу у сумі, еквівалентній 12 500 доларів США, що підлягає сплаті в гривнях, за офіційним курсом цієї валюти на день постановлення рішення суду. Вказаний висновок суду не відповідає умовам договору.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного судувважає, що підстави для відкриття касаційного провадження відсутні, виходячи з наступного.

Суд установив, що 23 серпня 2013 між сторонами було укладено договір позики, за яким відповідач взяла у позику у позивача грошові кошти у сумі 100 000 грн, що на день підписання договору було еквівалентно

12 500 доларів США, які зобов'язувалася повернути до 24.00 години

23 серпня 2014 року.

Відповідач не заперечувала факту отримання нею грошей у зазначеному в договорі позики розмірі.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У той самий час за змістом частин першої та другої статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає оплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Встановивши, що правовідносини сторін випливають з договору позики, позичальник виконував обов'язки, покладені договором позики неналежним чином, позивач має право на стягнення коштів у судовому порядку.

Зі змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення не вбачається неправильного застосування апеляційним судом норм матеріального права, а також порушення норм процесуального права. Правильність застосування норм ЦК України є очевидною.

Доводи касаційної скарги аналогічні доводам апеляційної скарги, були предметом дослідження та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами було дотримано норми матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною п'ятою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач. Якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Солом'янського районного суду

м. Києва від 05 липня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення боргу.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська