ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

справа № 639/6949/15-ц

провадження № 22ц/818/378/19

02 квітня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря Литвин О.Б.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційні скарги :

представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

на рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 04 травня 2018 року (суддя Іванова І.В.)

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Федоненко Наталія Олександрівна, про визначення частки спільним майном подружжя, визнання договору дарування недійсним, визнання права власності,

та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета позову - ОСОБА_5, Перша Харківська державна нотаріальна контора, про усунення від права на спадкування,

встановив:

06.08.2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Федоненко Н.О. про визнання частково недійсним договору дарування, визнання права власності на ј частину житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом.

15.09.2015 року до суду звернувся ОСОБА_7 з позовом до ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування.

12.10.2015 року представник позивача за первісним позовом ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надала до суду заяву про уточнення позовних вимог та просила визнати житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_1, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 02.08.2016 року у якості правонаступників ОСОБА_7, який вибув з процесу у зв'язку зі смертю, до участі у справі були залучені його сини - ОСОБА_1 та ОСОБА_3

18.05.2017 року позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 та його представником ОСОБА_2 було подано заяву про зміну предмета позову.

В останній редакції позову ОСОБА_1 просить суд визнати, що частка померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_1 в праві спільної сумісної власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1, становила 1/2 частину спільного майна подружжя; визнати недійсним договір від 21.07.2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Федоненко Н.О., зареєстрований в реєстрі за №2026 про дарування ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 житлового будинку з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1, реєстраційний номер майна 2178490; визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року право власності на ј частину житлового будинку з надвірними будівлями за вказаною вище адресою та в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_7, який помер 26.09.2015 року, право власності на 3/8 частини житлового будинку з надвірними будівлями за даною адресою.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що підписуючи спірний договір дарувальник ОСОБА_7 помилявся щодо фактичних обставин правочину, які мають істотне значення, що вплинуло на його волевиявлення. В силу свого похилого віку та стану здоров'я він неправильно сприйняв своє право на відчуження вказаного будинку та не розумів, що на момент здійснення правочину ј частина будинку належала позивачу у порядку спадкування після смерті ОСОБА_1, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Правовстановлюючі документи на будинок були оформлені на батька ОСОБА_7 Але цей будинок був придбаний батьком за договором купівлі-продажу під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі, тому він був спільною сумісною власністю батьків відповідно до ст. 60 СК України. Спадкоємцями матері першої черги за законом на момент відкриття спадщини були ОСОБА_7 (чоловік померлої), ОСОБА_3 (син померлої) та він (другий син померлої), які у рівних частках кожний мали право на отримання від Ѕ частини будинку, що належала спадкодавцю ОСОБА_1 Інших спадкоємців у спадкодавця за законом немає, заповіту вона не склала. ОСОБА_3 на момент смерті матері ОСОБА_1 проживав окремо та у встановлений термін до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини не звертався, тому в силу частини 1 статті 1272 ЦК України він вважається таким, що не прийняв спадщину. Позивач та ОСОБА_7 прийняли спадщину в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України, проте ніхто зі спадкоємців не звертався до нотаріуса із заявою про оформлення права на спадщину.

Після смерті ОСОБА_7 обдарований ОСОБА_9 майном не користується та своїми діями щодо самовільного відключення будинку від усіх комунікацій завдає шкоди і знищує будинок. ОСОБА_1 фактично позбавлений права на спадкування належної йому за законом ј частки будинку після смерті матері. На дату подання даної заяви дарувальник за спірним договором ОСОБА_7 помер, його правонаступниками є спадкоємці - він та ОСОБА_10, які у встановлений ч. 1 ст. 1270 ЦК України шестимісячний строк звернулися з письмовою заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Інших спадкоємців померлого ОСОБА_7 немає. При застосуванні наслідків недійсності договору кожний з двох спадкоємців ОСОБА_7 отримує по Ѕ частини спадщини, до якої належить ѕ частини спірного будинку. Таким чином, його частка у праві власності на частину житлового будинку, що спадкується ним після смерті батька, повинна складати 3/8 частини.

04.07.2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що під час шлюбу ОСОБА_7 був придбаний у власність будинок з надвірними будівлями, що розташований в АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 09.11.2004 року. В даному будинку був зареєстрований ОСОБА_1 (позивач за первісним позовом) з 07.07.2005 року, який фактично у будинку не проживав. Періодично ОСОБА_1 з'являвся, але у веденні домогосподарства участі не приймав, комунальні платежі не сплачував, будь-якої допомоги престарілим батькам не надавав. До смерті ОСОБА_1, як вона, так і ОСОБА_7 хворіли, дружина знаходилася майже у безпорадному стані. Син ОСОБА_1 зовсім не займався і не допомагав батькові піклуватися та утримувати матір, незважаючи на те, що він неодноразово звертався до нього з цим проханням. Допомогу батькам надавав виключно він та онук ОСОБА_5

У судовому засіданні сторони взаємних вимог один до одного не визнали.

Третя особа - ОСОБА_5 вважав, що зустрічний позов ОСОБА_3 про усунення ОСОБА_1 від права на спадкування після смерті батьків, підлягає задоволенню.

Треті особи - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Федоненко Н.О. та Перша Харківська державна нотаріальна контора своїх представників до суду не направили.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 04 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Постановлено визнати, що частка померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_11 в праві спільної сумісної власності на будинок за адресою АДРЕСА_1 становила - Ѕ частину спільного майна подружжя. В іншій частині позовних вимог - відмовлено. У задоволені зустрічного позову ОСОБА_3 - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про зодоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована невідповідністю висновків суду обставинам справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин положення ст.1226 ЦК України. На момент укладення угоди у дарувальника не було права на відчуження спірного будинку в цілому. Вказаним правочином були порушені права ОСОБА_1, як непрацездатного сина з інвалідністю, який на той час постіно мешкав у вказаному будинку, іншого житла не має.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_10 задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована невідповідністю висновків суду обставинам справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що ОСОБА_3 надавав матеріальну допомогу на придбання батькам ліків, був вимушений кинути роботу, щоб здійснювати догляд за батьками; його син ОСОБА_5, будучи неповнолітнім також допомогав по господарству. ОСОБА_1 за життя батьків, які мали тяжкі хвороби та знаходилися у безпорадному стані, жодної допомоги не надавав, тому має бути усунений від спадкування. Також вказує на те, що після смерті дружини ОСОБА_7 - ОСОБА_1 із заявами про прийняття спадщини та та видачу свідоцтва про право на спадщину ніхто не звертався, отже ОСОБА_7 був єдиним, хто фактично прийняв спадщину, а тому мав право на укладення праввочину щодо відчуження будинку. Визнанання судом права власності з на Ѕ частку спільного майна за померлою не породжує прав та не є належним способом захисту прав ОСОБА_1

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скаргу залити без задоволення. Зазначає, що доводи ОСОБА_3 про умисне ухилення ОСОБА_1 від допомоги безпорадним батькам та можливість надавати таку допомогу грунтуються виключно на домислах та викривленні пояснень свідків та не підтверджені жодним доказом.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 та усунути його від права на спадкування, посилаючись на невиконання останнім свого обов'язку по утриманню батьків. Також вказує на те, що на час укладання договору дарування ОСОБА_7 був одноосібним власником будинку, оскільки ніхто із спадкоємців до нотаріальної контори із заявами про прийнятття спадщини не звертався та не заявляв про своє право на спірне майно.

Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, вивчивши апеляційні скарги та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 частково, суд першої інстанції виходив із того, що майно, придбане подружжям під час шлюбу, являється їх загальною сумісною власністю. Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог, керувався положеннями ст.229 ЦК України, відповідно до яких правочин може визнаний недійсним, якщо особа помилялась щодо обставин, які мають істотне значення. Оскільки таких обставин не було встановлено судом та доведено позивачем, вимоги про визнання правочину недійсним, а також вимоги про визнання права власності на частину будинку, які є похідними, задоволенню не підлягають.

Відмовляючи у зустрічних позовних вимогах ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування, суд виходив із їх недоведеності.

Такі висновки суду першої інстанції судова колегія вважає вірними, оскільки вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_1 (після шлюбу ОСОБА_1) перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.07.1965 року, про що зроблено відповідний запис №316 та підтверджується свідоцтвом про одруження серія НОМЕР_1 (а.с. 159 том 2).

09.11.2004 року за час перебування в зареєстрованому шлюбі, подружжям ОСОБА_7 було придбано житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 ( а.с.53 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_1 померла.

21.07.2009 року ОСОБА_7 подарував онукові - ОСОБА_9 житловий будинок з надвірними будівлями №3 загальною площею 55, 3 кв. м., житловою площею 23, 7 кв.м., який знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.144-145 том 2).

Відповідно до ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина 1 та 2 статті 1220 ЦК України).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Згідно 3 ст. 368 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, придбане подружжям під час шлюбу, являється їх загальною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ст.1226 ЦК частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Частиною 1 та 2 статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1 статті 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (частина 3 статті 1268 ЦК України).

Із матеріалів справи вбачається, що у спірному будинку були зареєстровані та проживали ОСОБА_7, його син ОСОБА_1 та дружина ОСОБА_1 (а.с.8 том 1).

Позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 з 07.07.2005 року та фактично проживає у цьому будинку.

Доказів на підтвердження наявності у позивача іншого житла ОСОБА_3 не надано.

ОСОБА_3 за адресою спірного будинку не зареєстрований та мешкає окремо, що визнається сторонами.

Таким чином оскільки ОСОБА_3 протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він відповідно до частини 1 статті 1272 ЦК України вважається таким, що не прийняв її.

ОСОБА_7 та ОСОБА_1, які на час смерті ОСОБА_1 проживали з нею за однією адресою та фактично прийняли спадщину, оскільки заяви про відмову від спадщини протягом шестимісячного строку ними не подавались.

Заперечення представника ОСОБА_10 щодо обрання ОСОБА_1 неналежного способу захисту своїх прав, оскільки визнання права за померлою особою є недопустимим та не породжує жодних юридичних наслідків, колегією суддів не приймається.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в інформаційному листі Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753-0/4-13 від 16.05.2013 року, у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутись з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності.

Разом з тим, у 2009 році ОСОБА_7 уклав договір щодо відчуження зазначеного майна, в тому числі і частки ОСОБА_1 у спадщині після померлої матері.

Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент учинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу.

За змістом ст.229 ЦК, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

Отже, правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно трапилась і що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з мотивів, визначених ст.229 ЦК, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення.

Аналогічні правові висновки містяться й у постановах ВСУ від 8.04, 13.05, 10.06.2015, 30.03, 13.04.2016.

Із змісту оспорюваного договору вбачається, що він був укладений та підписаний сторонами у присутності нотаріуса, яка у відповідності до вимог чинного законодавства встановила особи громадян, які підписали договір, перевірила їх дієздатність, та правостановлюючі документи відчужуваного житлового будинку з надвірними будівлями №3, який знаходиться в м. Харкові , пров. Путепровідний, про що зазначено у спірному договорі дарування.

Також сторонам роз'яснено зміст ст.ст. 229,230,231,233,234,235,717,721,727 ЦК України, зміст ст. 377 ЦК України.

Доказів на спростування того, що ОСОБА_7 мав намір на безоплатне відчуження нерухомого майна на користь онука, ОСОБА_1 не надано.

Крім того, як було зауважено у судовому рішенні, за життя ОСОБА_7 звертався до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усуненню останнього від права на спадщину.

Отже, внутрішня воля ОСОБА_7 була направлена на позбавлення ОСОБА_1 права на отримання вказаного нерухомого майна у власність.

Помилка щодо необізнаності про право ОСОБА_1 на частку у спадщині після смерті його матері за змістом ст.229 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття ОСОБА_7 фактичних обставин правочину, які могли б вплинути на його волевиявлення.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимоги про визнання договору дарування недійсним з підстав, передбачених ст.229 ЦК України задоволенню не підлягають, як і вимоги про визнання права власності на ј частину будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_1 та на 3/8 частини цього будинку після смерті батька ОСОБА_7 , які є похідними від позову про визнання договору дарування недійсним.

Доводи апеляційної скарги про те, що укладений договір суперечить інтересам ОСОБА_1, який є непрацездатним сином ОСОБА_7 та не має іншого житла, на висновки суду не впливають, оскільки позовні вимоги з цих підстав не заявлялись та не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Що стосується зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про усунення ОСОБА_1 від права на спадкування, слід зазначити, що відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Як встановлено судом ОСОБА_3 спадщину після смерті матері ОСОБА_1 не прийняв, оскільки до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини не звертався.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що усунення ОСОБА_1 від спадщини після смерті матері ОСОБА_1, не породжує для ОСОБА_3 пов'язані зі спадкуванням права та обов'язки.

Після смерті батька - ОСОБА_7, ОСОБА_1 та ОСОБА_10 звернулися з до Першої Харківської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини (т. 1, а.с 92).

Згідно з частинами третьою, п'ятою статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. Особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Постановою Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 роз'яснено, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання особою встановленого законом обов'язку. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування, відповідно до частини п'ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Отже, з аналізу наведених положень слідує, що для усунення особи від права на спадкування із вказаних підстав, необхідним є або встановлення в судовому порядку тієї обставини, що відповідач ухилявся від обов'язку по утриманню свого батька (частина третя статті 1224 ЦК України), або одночасне встановлення доведеним настання сукупності таких обставин, як: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи (частина п'ята статті 1224 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ухвалюючи рішення про відмову від усунення ОСОБА_1 від права на спадкування, суд першої інстанції, враховуючи те, що позивачем не надано, а судом не здобуто доказів, які б свідчили про ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю, та не доведено, що він вчиняв умисні дії чи бездіяв, щоб ухилитися від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову.

Крім того, судом було встановлено, що ОСОБА_1 є непрацездатним інвалідом другої групи з дитинства, що підтверджується довідкою МСЄК №003221 від 09.11.2006 року (а.с.13 том. 1).

Відповідно до пенсійного посвідчення НОМЕР_2 та довідки управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Харкова від 25.03.2016 року, відповідач знаходиться на обліку в УПФУ в Жовтневому районі м. Харкова, та отримує соціальну пенсію з дитинства другої групи.

Згідно довідки Центральної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській обрості №58510/Х/20-33-05-01-26 від 08.07.2016 року за період з жовтня 2000 року по 31 березня 2016 року доходи ОСОБА_1 в ЦБД ДРФО відсутні (а.с.14,15,112 том. 1).

Доказів на отримання відповідачем інших доходів, в тому числі від колекторської діяльності, суду не надано.

Отже, за станом здоров'я відповідач потребує постійного медичного догляду, лікарського спостереження, комплексного лікування, що вимагає фінансових витрат, тому не мав можливості утримувати своїх батьків.

Умисел уникнути від своїх обов'язків щодо утримання батька ОСОБА_7 не доведено.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування судова колегія не вбачає.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а лише зводяться до переоцінки доказів, повно та всебічно досліджених судом першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 04 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 квітня 2019 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко