ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1581/19 Справа № 185/9412/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Палюх Т.Д. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1,

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2018 року

по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2016 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" (правонаступник АТ КБ "ПриватБанк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2018 року позов Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1, на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за договором від 16.04.2013року у сумі 22791 (двадцять дві тисячі сімсот дев'яносто одну) грн. 33 коп., що складається з: 15103 грн. 74 коп - заборгованість за кредитом, 7687 грн. 59 коп. - заборгованість за відсотками.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1, на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судові витрати в сумі 702 грн.78 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2018 року скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити в повному обсязі.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2018 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 квітня 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт № б/н, згідно з умовами якого відповідачу було надано кредит у розмірі 15586 грн. 20 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % річних, на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється з 1 по 25 число кожного місяця. Позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) у розмірі 565 грн 47 коп. для погашення заборгованості, яка складається із заборгованості за кредитом, процентами, а також інших витрат відповідно до Умов і правил. (п.2.1. Генеральної угоди).

Згідно з пунктами 1.1.1, 1.1.2, 1.1.3 Генеральної угоди сторони погодили зменшити розмір заборгованості за кредитним договором від 17 квітня 2006 року, яка виникла у період з дати надання кредиту, а саме проценти на 0,0 грн., комісію на 0,0грн., пеню на 6457,33грн. і штраф на 0,0 грн. Загальна сума заборгованості по вказаному кредитному договору з дати підписання Генеральної угоди складає 16747грн.23коп. та встановлено строк її погашення до 30.04.2016 року.

Пунктом 2.5 генеральної угоди передбачено, що позичальник зобов'язується повернути суму кредиту, процентів, винагороди згідно з генеральною угодою, Умовами та правилами.

Згідно з пунктом 2.10 Генеральної угоди позичальник доручає банку без додаткового узгодження перерахувати кредитні кошти в день надання кредиту у сумі 1161,0 грн на поточний рахунок, відкритий в ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідач неналежно виконує свої зобов'язання з повернення кредитних коштів та процентів за ними і станом на 08.11.2016 року утворилася заборгованість в сумі 44352,16 грн., яка складається з 15103 грн. 74 коп. - заборгованість за кредитом; 7687 грн. 59 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 15103 грн. 50 коп. - заборгованість за пенею та комісією, 6457 грн. 33 коп. - штраф відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди.

У відповідності до вимог статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Згідно статті 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_1 отримала кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку та використовувала їх на свій розсуд, однак в порушення вимог статті 1054 ЦК України не сплачувала визначені кредитним договором платежі за користування кредитним коштами, а тому стягнув з відповідача суму основного боргу та відсотки оскільки зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Доводи ОСОБА_1 про те, що Генеральна угода не містить умов щодо узгодження сторонами розміру реструктуризованої заборгованості, банком не надано доказів видачі банківської картки, апелянт не була ознайомлена із Умовами та правилами надання банківських послуг не заслуговують на увагу, так як спростовуються матеріалами справи, оскільки у матеріалах справи містяться Анкета-заява і Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та Правил надання продукту кредитних карт, які підписані відповідачем ОСОБА_1

Таким чином, такі дії відповідача свідчать про укладення між сторонами договору з урахуванням положень частини першої статті 634 ЦК України.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта, що банк належними доказами не довів існування заборгованості відповідача, а виписка з карткового рахунку таким доказом не є, безпідставні.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Таким чином, виписка з карткового рахунку, що міститься в матеріалах справи, є належним та допустимим доказом надання відповідачу грошових коштів та наявності заборгованості.

Крім того, із виписки по картковому рахунку за період з 16 квітня 2013 року по 08 листопада 2016 року, наданого банком, вбачається, що ОСОБА_1 частково здійснювалось погашення кредиту, тому відповідач своїми діями підтвердила укладення кредитного договору.

За правилами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Оскільки, заявником не спростовано факт отримання платіжної картки, отримання кредиту, часткового його повернення та правильність розрахунку заборгованості складеного банком, тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованісті за договором від 16.04.2013 року у сумі 22791грн.33 коп., що складається з: 15103грн.74 коп - заборгованість за кредитом, 7687грн.59 коп.- заборгованість за відсотками.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

О.В. Свистунова