Справа № 635/5904/18
Провадження № 2/635/554/2019
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 березня 2019 року смт. Покотилівка Харківського району Харківської області
Харківський районний суд Харківської області в складі:
головуючого судді - Токарєвої Н.М.,
секретар судового засідання - Михайленко С.С.,
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1,
відповідач: ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
Позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_1, 22/100 частини якого належить їй на праві власності.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що вона є власником 22/100 житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.04.1990, та, в подальшому, на підставі рішення Харківського районного народного суду Харківської області від 04.04.1991. В зазначеному будинку, окрім позивача, є зареєстрованою, але не проживає з 1996 року відповідачі по справі - ОСОБА_2.
Позивач зазначає, що факт реєстрації відповідача у спірному будинку створює негативні наслідки майнового характеру для неї - участі у витратах по утриманню будинку ОСОБА_2 не приймає, комунальних платежів не сплачує, а доходів позивача, як пенсіонера, ледве вистачає на ці витрати, а тому, позивач вимушена сплачувати за більшу кількість послуг, ніж за ту, якою фактично користується, оскільки проживає одна. Також, зазначила, що сама по собі реєстрація відповідача перешкоджає позивачу повною мірою розпоряджатись належним їй будинком. Позивач ОСОБА_1 також зазначила, що добровільно відповідач відмовляється знятись з реєстрації.
Отже, ОСОБА_1 була вимушена звернутись до суду.
На виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України судом було зроблено запити до Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області про реєстрацію місця проживання та інші персональні дані, що містяться в картотеці реєстраційного обліку відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Харківській області щодо відповідача ОСОБА_2
18 жовтня 2018 року з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області направлена відповідь, яка була отримана судом 25 жовтня 2018 року щодо зареєстрованого місця проживання відповідача ОСОБА_2, згідно якої остання зареєстрована за адресою, вказаною у позовній заяві.
Ухвалою судді Харківського районного суду Харківської області від 13 вересня 2018 року провадження по справі відкрито, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження на 06 листопада 2018 року, судове засідання в подальшому було перенесено на 15 січня 2019 року, 25 лютого 2019 року та 29 березня 2019 року, у зв'язку із неявкою відповідача ОСОБА_2
Заперечення на позовну заяву від відповідача у встановлений законом строк і порядок до Харківського районного суду Харківської області не надходило.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась, причину неявки суду не повідомила, про час, дату та місце слухання справи повідомлялась належним чином рекомендованою кореспонденцією.
Враховуючи, що в судове засідання не з'явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Враховуючи повторну неявку належним чином повідомленої про дату, час та місце судового засідання відповідача в судове засідання, яка не повідомила про причини неявки та не подала відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України суд, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення.
Суд, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.
Як вбачається із копії Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.04.1990, посвідченого державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району, ОСОБА_1 набула у власність Ѕ частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.
З копії рішення Харківського районного народного суду Харківської області від 04.04.1991 по справі №2-97/91 вбачається, що належна ОСОБА_1 Ѕ частина спірного житлового будинку була перерозподілена та визнано за останньою право власності на 22/100 частини спірного будинку, які складаються з: приміщення 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, ганок, паркан № 1, хвіртка № 2.
Отже, позивач ОСОБА_1 є власником 22/100 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.
Як вбачається з акту депутата виборчого округу № 3 у смт. Високий Харківського району Харківської області від 15.08.2018, за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрована та мешкає ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також, зареєстрована, але не проживає з 1996 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2; місце проживання останньої не відоме, особистих речей у будинку немає.
З довідки № 1551/02-31 від 17.08.2018, наданої виконавчим комітетом Височанської селищної ради Харківського району Харківської області вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані наступні особи: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та її дочка, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ст. ст. 316, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до положень ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.
Право на користування жилим приміщенням членів сім'ї власника будинку регулюються статтями 156, 157 ЖК УРСР.
За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Статтею першою Протоколу N 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини (Європейська конвенція з прав людини) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Рішенням Європейського суду по правам людини справа «Маркс (MARCKX) проти Бельгії» від 13.06.1979 в пункті 63 стосовно статті першої Протоколу першого Європейської конвенції з прав людини зазначено, що визнаючи право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном стаття перша по своїй суті є гарантом права власності.

Згідно ст. ст. 11, 12, 15, 20 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

На підставі ст. ст. 76, 77, 78-79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення по справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до положень ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку виклав у своїй Постанові Верховний Суд України у справі № 6-158цс14 від 05.11.2014, що відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України є обов'язковим для суду при виборі і застосуванні норми права до відповідних спірних правовідносин, відповідно до якої, право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які є і не були членами його сім'ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року по справі № 6-709цс16.

Суд, системно аналізуючи норми діючого цивільного законодавства у їх застосуванні до правовідносин, що склалися між сторонами, з огляду на те, що позивач правомірно набула у власність 22/100 частини житлового будинку, а відповідач зареєстрована, але не проживає в будинку та не веде із власником житла спільного господарства, не приймає участі в оплаті комунальних послуг, договору найму житла між сторонами не укладались, суд вважає, що відповідач втратила право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1.

Однак, враховуючи те, що позивач ОСОБА_1 не є власником спірного будинку в цілому, суд вважає за можливе частково задовольнити позовні вимоги останньої, визнавши ОСОБА_2 такою, що втратила право користування 22/100 частинами житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

З огляду наведеного, позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Судові витрати з приводу сплати судового збору на підставі ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 78, 80, 81, 141, 263-265 ЦПК України, -

УХВАЛ ИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права власності на 22/100 частини житлового будинку (які складаються з: приміщень 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, ганок, паркан № 1, хвіртка № 2) за адресою: АДРЕСА_1, шляхом позбавлення ОСОБА_2 права користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення є підставою для скасування реєстрації ОСОБА_2 за вказаною адресою.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704,80грн. (сімсот чотири гривні вісімдесят копійок)

Відповідачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення відповідно до вимог ст.ст. 284-285 ЦПК України.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Харківський районний суд Харківської області.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт громадянина України серії НОМЕР_2, виданий Ленінським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 08.05.2001, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1;

Відповідач - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, документ, що посвідчує особу серії НОМЕР_3 від 31.01.1994, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

Суддя Н.М. Токарєва