Постанова

Іменем України

06 березня 2019 року

м. Київ

справа № 766/14041/16-ц

провадження № 61-26456св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача- ОСОБА_3,

відповідачі: публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_4,

третя особа - приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Новікова Леніна Василівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2, подану представником -

ОСОБА_3, на рішення Апеляційного суду Херсонської області від 06 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Радченка С. В., Вейтас І. В., Колісніченка А. Г.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус Херсонського МНО) Новікова Л. В., про визнання зобов'язання за іпотечним договором припиненим та скасування записів у реєстрах.

Позовна заява мотивована тим, що 25 квітня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за яким останній було надано кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі

37 800 доларів США на споживчі цілі, строк дії договору до 25 квітня

2012 року зі сплатою 11,04 % річних.

З метою забезпечення виконання зобов'язань по вказаному кредитному договору між ЗАТ «КБ «Приватбанк», ОСОБА_4 та ОСОБА_2

25 квітня 2007 року було укладено іпотечний договір. Предметом іпотеки згідно пункту 35.3. іпотечного договору є двокімнатна квартира загальною площею 48,4 кв. м, житловою площею 28,9 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у розмірі 1/2 частки кожному.

У грудні 2015 року після отримання судового рішення у справі № 666/5104/15-ц, яка була в провадженні Херсонського міського суду Херсонської області за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до

ОСОБА_4, ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором йому стало відомо, що з 25 лютого 2009 року банк підвищив ставку процентів по кредиту до 13,08 % річних, подовжив термін надання кредиту до 25 квітня 2022 року згідно додаткової угоди № 10 від 25 лютого 2009 року до кредитного договору.

Також зазначав, що після внесенням змін до кредитного договору відповідні зміни до іпотечного договору не вносились, оскільки ПАТ КБ «Приватбанк» після закінчення дії кредитного договору та терміну визначеному в іпотечному договорі, у зв'язку із закінченням строку дії іпотечного договору та спливом строку позовної давності для пред'явлення банком вимоги про виконання основного зобов'язання, жодних вимог до нього як до майнового поручителя більше трьох років не заявляв, тому вважав, що іпотечний договір є таким, що припинив свою дію.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просив визнати зобов'язання, що виникають з іпотечного договору від 25 квітня 2007 року, укладеного між ЗАТ «КБ «ПриватБанк», ОСОБА_4, та ОСОБА_2, посвідченим приватним нотаріусом Херсонського МНО Новіковою Л.В., щодо 1/2 частки двокімнатної квартири загальною площею 48,4 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 припиненими; скасувати записи щодо 1/2 частки двокімнатної квартири загальною площею 48,4 кв. м, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2, а саме: із Державного реєстру іпотек про іпотеку від 25 квітня 2007 року та заставну, власником якої є ПАТ КБ «ПриватБанк», із Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна про заборону на нерухоме майно від 25 квітня 2007 року, що вчинені на підставі іпотечного договору від 25 квітня 2007 року, укладеного між ЗАТ «КБ «ПриватБанк», ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського МНО НовіковоюЛ. В.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 24 травня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Поновлено ОСОБА_2 строк звернення до суду із вищевказаним позовом. Визнано зобов'язання, що виникає з іпотечного договору

від 25 квітня 2007 року, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк»,

ОСОБА_4 і ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського МНО Новіковою Л. В., який зареєстровано в реєстрі за № 992, щодо 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, та належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 припиненими.

Скасовано записи щодо 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, та належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2, а саме: із Державного реєстру іпотек про іпотеку від 25 квітня 2007 року та заставну, власником якої є ПАТ КБ «ПриватБанк»; із Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна про заборону на нерухоме майно від 25 квітня 2007 року, які вчинені на підставі іпотечного договору від 25 квітня 2007 року, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_4 і ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського МНО Новіковою Л.В., який зареєстровано в реєстрі за № 992. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що термін дії іпотечного договору закінчився 25 квітня 2012 року, але банк не звертався з позовною заявою до майнового поручителя, тому ним пропущено позовну давність для пред'явлення вимог до майнового поручителя. Будь-яких поважних причин пропуску позовної давності судом не встановлено, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження зупинення або переривання позовної давності. Оскільки додаткові угоди до іпотечного договору між сторонами не укладались, відповідні зміни до Державного реєстру іпотек та до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна про заборону на нерухоме майно не вносились, анулювання заставної та реєстрація нової сторонами не здійснювалась, тому термін дії іпотечного договору закінчився 25 квітня 2012 року.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 06 вересня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що згідно з вимогами статті 17 Закону України «Про іпотеку» та статей 256, 266, 267, 509, 598 ЦК України сплив позовної давності до основної вимоги кредитора про стягнення боргу за кредитним договором само по собі не припиняє основного зобов'язання за кредитним договором, а, отже, не може вважатися підставою для припинення іпотеки на підставі статті 17 Закону України «Про іпотеку». Такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності за основним зобов'язанням, закон не передбачає.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у вересні 2017 року, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_2, подану представником - ОСОБА_3

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

16 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

від 20 лютого 2019 року справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Херсонського МНО Новікова Л.В., про визнання зобов'язання за іпотечним договором припиненим та скасування записів у реєстрах призначено до судового розгляду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що у статті 266 ЦК України визначено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «ЮКОС» проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов'язані з позовною давністю. Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду. Вказане свідчить, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні його позовних вимог.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 25 квітня 2007 року між ЗАТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір відповідно до умов якого останній було надано кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 37 800 доларів США на споживчі цілі. За умовами кредитного договору ОСОБА_4 повинна сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 0,92 % на місяць, винагороду за надання фінансового інструменту 1,5 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту,

0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця у період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, повністю погасити кредит до 25 квітня 2012 року. У термін

з 17 по 25 число кожного місяця ОСОБА_4 повинна сплачувати ануїтетний платіж в сумі 872 доларів США.

25 лютого 2009 року між ЗАТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 була укладена додаткова угода до кредитного договору № 10, за якою змінено відсоткову ставку з 11,04 % до 13,08 % річних, збільшено термін дії кредитного договору до 25 квітня 2022 року та зменшено суму ануїтетного платежу в розмірі 357,03 доларів США на місяць.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_2, подана представником - ОСОБА_3, підлягає залишенню без задоволення.

Встановлено й вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Сплив позовної давності як підставу для припинення зобов'язання норми глави 50 «Припинення зобов'язання» ЦК України не передбачають.

При цьому відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Згідно з статтею 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи.

У зобов'язальних відносинах суб'єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов'язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов'язку. Так само боржник зі спливом позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов'язку.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності само по собі не припиняє суб'єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов'язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України).

У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними і прийняти рішення про задоволення позову (частина п'ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов'язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов'язання не визнає. Виконання боржником зобов'язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов'язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов'язання не припиняється.

Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов'язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п'ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в Закону України «Про іпотеку». Зміст цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.

Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»). Натомість Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов'язанням.

Таким чином, якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) само по собі не припиняє основного зобов'язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17 та від 05 липня 2017 року у справі № 6-1840цс16, Верховним Судом у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 537/6072/16, провадження № 61-35327св18.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що основне зобов'язання боржником не виконано, сплив позовної давності до основної вимоги про стягнення боргу за кредитним договором не може вважатися підставою для припинення іпотеки відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку».

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду апеляційної інстанції, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного

суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, подану

представником - ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Херсонської області від 06 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк