КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4672/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2019 року м. Київ

Справа № 761/1693/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 17 січня 2019 року, постановлену у складі судді Притули Н.Г., про відмову у видачі судового наказу у справі за заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про видачу судового наказу про стягнення аліментів,

встановив:

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 січня 2019 року відмовлено у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів.

Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та прийняти постанову про задоволення заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказувала, що процесуальне законодавство та ст. 163 ЦПК України не визначає переліку доказів, які необхідні для прийняття того чи іншого рішення, а відтак законодавець в дусі принципів пропорційності й змагальності навмисне не виклав у нормі закону вичерпний перелік доказів, які б підтверджувати ті чи інші обставини. Тому право визначати обсяг доказів при зверненні до суду законодавець залишив за заявником. Відмовляючи з формальних причин у видачі судового наказу, суд не тільки знехтував цивільно-процесульним законодавством про стягнення аліментів у формі наказу, суттю якої було максимально й у найкоротший термін захистити права дітей, суд до того ж піддав сумніву обставини, які ніким не оспорюються. Більше того, введення в дію спеціальної процедури - стягнення аліментів на підставі наказу, законодавець передбачив можливість помилкових рішень й прописав у законі процедуру оскарження даного наказу, відповідно до якої, боржник після отримання наказу має право подати заяву про його скасування, якщо викладені в наказі обставини не відповідають дійсності.

Справу розглянуто апеляційним судом відповідно до вимог ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з'ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив з того, що в своїй заяві заявниця зазначає, що двоє неповнолітніх дітей, на утримання яких вона просить стягнути аліменти - проживають разом з нею та перебувають на її утриманні, при цьому, всупереч ч. 3 ст. 163 ЦПК України не надає суду належних та допустимих доказів на підтвердження таких обставин, що в розумінні ст.ст. 180, 183 СК України є необхідною умовою для присудження аліментів та зверненням до суду із такою заявою. Таким чином, вивчивши матеріали заяви, суд вважав за необхідне відмовити у видачі судового наказу, оскільки заява подана з порушенням вимог ст. 163 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає нормам процесуального права та матеріалам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 161 ЦПК України визначено, що судовий наказ може бути видано, якщо: заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов'язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 163 ЦПК України до заяви про видачу судового наказу додаються: 1) документ, що підтверджує сплату судового збору; 2) документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника; 3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред'явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; 4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 165 ЦПК України визначено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 5 ст. 183 СК України визначено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Як вбачається з матеріалів справи, 11 січня 2019 року ОСОБА_2 звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з заявою, в якій просить видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу) щомісячно, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня пред'явлення заяви до суду й до досягнення дітьми повноліття.

На підтвердження обставин, викладених у заяві, ОСОБА_2 подала до суду копії паспортів сторін, копії свідоцтва про одруження та копії свідоцтв про народження дітей.

Обґрунтовуючи заяву, посилалась на те, що двоє малолітніх дітей, на утримання яких вона просить стягнути аліменти, проживають разом з нею та повністю перебувають на її утриманні.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи та заяви про видачу судового наказу, заявницею не було додано жодних доказів на підтвердження обставини щодо проживання дітей разом з нею. В переліку додатків, що додаються до заяви, ОСОБА_2 також не зазначено про докази, що підтверджують вказані обставини.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у видачу судового наказу на підставі п.1 ч.1 ст. 165 ЦПК України, оскільки ОСОБА_2 не було додано до заяви документів або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Доводи апеляційної скарги про те, процесуальне законодавство та ст. 163 ЦПК України не містить вичерпного переліку доказів, які підтверджують обставини, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки спростовуються змістом ч. 3 ст. 163 ЦПК України, яка вказує на необхідність підтвердження обставин, викладених у заяві про видачу судового наказу. А ч. 5 ст. 183 СК України вказує на обставину, яка має бути підтверджена, оскільки право на звернення до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів має той з батьків чи законних представників, з ким проживає дитина.

Отже у зв'язку з тим, що ОСОБА_2 до заяви про видачу судового наказу не додані докази на підтвердження обставин, якими остання обґрунтовує свої вимоги, - що малолітні діти проживають разом з нею, висновок суду першої інстанції є обґрунтованим і законним, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

До апеляційної скарги ОСОБА_2 додана довідка виконавчого комітету Брусилівської селищної ради від 5 лютого 2019 року № 42, про те, що ОСОБА_2 дійсно проживає без реєстрації на території АДРЕСА_1 разом з дітьми ОСОБА_4, ОСОБА_5

Однак, колегія суддів не приймає до уваги зазначену довідку виконавчого комітету Брусилівської селищної ради від 5 лютого 2019 року № 42 як підставу для скасування законної та обґрунтованої ухвали, оскільки довідка видана після постановлення оскаржуваної ухвали, тоді як мала бути додана до заяви про видачу судового наказу при зверненні до Шевченківського районного суду м. Києва.

Відповідно до ч. 1 ст. 166 ЦПК України, відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

З вищевикладених підстав колегія суддів також вважає необґрунтованими посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що обставина проживання дітей з матір'ю не потребує доказування, оскільки в Україні діє «презумпція проживання дітей разом з матір'ю». Крім того, зазначені посилання не ґрунтуються на нормах чинного законодавства. Так, статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Статтею 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, під забороною розлучення дитини зі своєю матір'ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов'язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. Декларація прав дитини, яка визначила зазначений принцип, не є міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування ухвали.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 17 січня 2019 року є законною та обґрунтованою, постановлена з дотриманням норм процесуального права, а тому підстав для її скасування немає, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 17 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя - доповідач Т.І. Ящук

Судді О.В. Немировська

А.О.Чобіток