ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2019 року м.Суми

Справа №585/3833/18

Номер провадження 22-ц/816/682/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенко В. І. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 28 листопада 2018 року, ухвалене у складі судді Шульги В.О., у приміщенні Роменського міськрайонного суду Сумської області, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Свої вимоги мотивує тим, що їй на підставі договору дарування належить домоволодіння АДРЕСА_1. У вересні 2014 року її дочка звернулася до неї з проханням про надання згоди на тимчасову реєстрацію свого співмешканця ОСОБА_2, якому реєстрація була необхідна для працевлаштування. З 2016 року фактичні шлюбні відносини між її дочкою та ОСОБА_2 були припинені. Відповідач в будинку жодного дня не проживав, прохання знятися з реєстрації ігнорував, а в подальшому взагалі припинив відповідати на телефонні дзвінки. Реєстрація відповідача за місцем проживання у її будинку суперечить положенням ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а також створює для неї перепони у реалізації прав на отримання субсидії для оплати комунальних послуг по утриманню будинку. Окрім того, відповідач оформив декілька кредитів в різних банках і до неї, як до власника житла, в якому зареєстрований відповідач, постійно звертаються працівники банків з приводу його боргових зобов'язань.

Просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 28 листопада 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вказане рішення суду позивач оскаржила в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд безпідставно визнав недоведеною ту обставину, що ОСОБА_2 відсутній в належному їй будинку понад один рік і добровільно його покинув без поважних причин. На даний час місце перебування відповідача невідоме, інтересу до житла він не виявляє. Виходячи з викладеного, вважає, що суд необґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Відповідач повідомлений про дату, час і місце розгляду справи у встановленому цивільно-процесуальним законодавством порядку, але своїм правом на участь у судовому засіданні не скористався.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, яка підтримала апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 09 липня 1999 року є власником будинку АДРЕСА_1 (а.с.7, 54-55).

Відповідач був зареєстрований у спірному будинку 10 вересня 2014 року (а. с. 14).

Згідно довідок, виданих виконкомом Перехрестівської сільської ради Роменського району Сумської області №984 та №983 від 24 вересня 2018 року, ОСОБА_2 зареєстрований в домоволодінні за адресою АДРЕСА_1, але фактично там не проживає (а. с. 8,9).

Відповідно до копії акта від 20 вересня 2018 року, складеної депутатом Перехрестівської сільської ради та сусідами позивача, встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований в домоволодінні за адресою АДРЕСА_1, але фактично там не проживає (а. с. 10).

Факт не проживання відповідача у спірному будинку також підтвердили допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_3

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції керувався ч. 2 ст. 405 ЦК України, ч. 4 ст. 156 ЖК України та виходив з того, що позивач не довела ту обставину, що відповідач відсутній у будинку понад один рік і добровільно його покинув без поважних причин.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитись, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та суд дійшов їх з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

З матеріалів справи вбачається і це ніким не оспорюється, що відповідач спільно з власником житлового будинку ОСОБА_1 не проживав, спільним побутом вони пов'язані не були та спільного господарства не вели, а отже не можна вважати що ОСОБА_2 є членом сім'ї позивача.

З огляду на сутність установлених правовідносин, колегія суддів робить висновок про те, що на ці правовідносини не поширюються норми статей 64, 156 ЖК України та статті 405 ЦК України.

Разом з цим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2 ,4, 7 та 11 до Конвенції» , закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб ( ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Таким чином, колегія суддів, встановивши, що відповідач з моменту реєстрації у 2014 році та на момент звернення до суду з цим позовом у будинку як член сім'ї позивача не проживав, на даний час його місце перебування не встановлено, дійшла висновку, що місцевий суд помилково застосував до спірних правовідносин положення ст.ст. 150, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України, оскільки за встановлених фактичних обставин спір підлягає вирішенню з підстав, передбачених ст.ст. 383, 391 ЦК України.

Також колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, застосовуючи практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), повинен правильно співставити обставини справи, яка розглядається ним та обставини справи ЄСПЛ, на рішення в якій він посилається, та застосувати рішення, яке буде релевантним у конкретній ситуації.

В даному випадку суд формально підійшов до застосування рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», оскільки обставини цієї справи зовсім відрізняються від фактичних обставин справи, яка переглядається судом апеляційної інстанції.

Питання розподілу судових витрат не вирішується у зв'язку з відсутністю вимоги про їх стягнення.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 4; 381-382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 28 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 березня 2019 року.

Головуючий: Т.А. Левченко

Судді : В.І. Криворотенко

О.І. Собина