Дата документу 19.03.2019 Справа № 335/640/15-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/640/15 Головуючий у 1 інстанції: Гашук К.В.
Провадження № 22-ц/807/147/19 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«19» березня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Бєлки В.Ю.,

секретар: Ващенко З.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

В січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5, про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 07 лютого 2007 року, виданого Виконавчим комітетом Запорізької міської ради, за ним зареєстровано право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2009 року у цивільній справі за позовом ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Запорізької обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» до нього звернуто стягнення на предмет іпотеки - вказане нежитлове приміщення № 21.

15 червня 2011 року ТОВ «Торгівельний дім «Укрспецреалізація» проведені прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна, за результатами яких, відповідно до протоколу № 1-08036 від 15 червня 2011 року, переможцем став ОСОБА_5

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстрів, 16 листопада 2011 року право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1, зареєстровано за новим власником ОСОБА_4

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 03 грудня 2013 року прилюдні торги визнані недійсними, оскільки їх проведено з порушенням положень законодавства, що регулює порядок реалізації майна з прилюдних торгів.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2013 року у справі за позовом ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Запорізької обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» до нього про звернення стягнення на предмет іпотеки рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2009 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами нового розгляду ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 липня 2013 року позовна заява ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» залишена без розгляду.

Вважав, що ОСОБА_5 не є добросовісним набувачем та не набув права власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1

На підставі зазначеного просив витребувати у ОСОБА_4 нежитлове приміщення АДРЕСА_1, та передати йому вказане майно, а також визнати за ним право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1; стягнути із відповідача судовий збір.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 квітня 2015 року залучено до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_6

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2016 року позов ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що суд першої інстанції обставини вибуття спірного майна з його володіння не досліджував, обмежившись посиланням в рішенні на добросовісність набувача ОСОБА_4, висновок суду про неможливість витребування спірного майна, оскільки воно перероблене та не збереглося в натурі, не відповідає вимогам закону, судом не враховано, що оскільки ОСОБА_4 в силу приписів ст.ст. 330, 388 ЦК України право власності на нежитлове приміщення 21 в будинку 58 по вул. Патріотичній в м. Запоріжжя не набув, його реконструкцію та подальшу реєстрацію здійснював за наявності у державному реєстрі запису про арешт спірного майна на підставі рішення суду, то здійснена ОСОБА_4 переробка є самочинною, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 22 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 04 липні 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 22 лютого 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що спірне майно не є таким, що вибуло з володіння позивача поза його волею, твердження позивача, що приміщення було самочинно перероблено, не відповідає обставинам справи.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

За приписами п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що на момент розгляду справи спірного нежилого приміщення АДРЕСА_1 не існує, оскільки ОСОБА_4 здійснено реконструкцію нежитлових приміщень АДРЕСА_2 в один об'єкт нерухомого майна - приміщення АДРЕСА_1, а тому в такий спосіб неможливо захистити порушене право.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею (постанова Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16).

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (постанова Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15).

Судом першої інстанції встановлено, що 23 червня 2006 року між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_3 надано кредит у сумі 36 660 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 23 червня 2006 року між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, згідно якого останній передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1

Також 02 жовтня 2007 року між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, на забезпечення виконання зобов'язань за яким, між сторонами укладено договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно: нежитлове приміщення АДРЕСА_1.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" звернулось до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2009 року у справі № 2-3353/2009, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 13 грудня 2012 року, позовні вимоги ВАТ "Райффайзен Банк Авальв особі Запорізької обласної дирекції "Райффайзен Банк Аваль" задоволено, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме нерухоме майно: нежитлове приміщення АДРЕСА_1, яке на праві власності належить ОСОБА_3, та передано ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" в іпотеку за договором іпотеки від 02 жовтня 2007 року, укладеним з ОСОБА_3, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазлі І. І., зареєстрованим у реєстрі за № 5954.

За рахунок коштів, отриманих від реалізації предмету іпотеки задоволено вимогу ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" про погашення заборгованості ОСОБА_3 у розмірі 386 904, 29 грн. (т.1, а.с. 6-7).

Згідно протоколу № 1-08036 від 15 листопада 2011 року проведення публічних торгів з реалізації майна, яке належить ОСОБА_3, переможцем торгів визнано ОСОБА_5 (т.1, а.с. 8).

На підставі договору купівлі-продажу нежилого приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нєлєпіною Н.О. 18 листопада 2011 року, власником нежитлового приміщення АДРЕСА_1, стала ОСОБА_6

13 грудня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до якого ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_4 придбав об'єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення АДРЕСА_1. Право власності на вказаний об'єкт зареєстровано за ОСОБА_4 з 16 грудня 2011 року (т.1, а.с.63-68).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2013 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2009 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 13 грудня 2012 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т.1, а.с. 13-15).

При новому розгляді вказаної справи ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 липня 2013 року позовну заяву ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" в особі Запорізької обласної дирекції ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки залишено без розгляду (т.1, а.с. 16).

За результатами оскарження ОСОБА_3, прилюдних торгів рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 03 грудня 2013 року (провадження 22-ц/778/5198/13) визнано недійсними прилюдні торги по реалізації нерухомого майна, а саме нежитлового приміщення АДРЕСА_1, які відбулися 15 червня 2011 року; визнано недійсним акт державного виконавця про реалізацію предмету іпотеки від 23 червня 2011 року, а саме нежитлового приміщення АДРЕСА_1, затверджений начальником підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області (т.1, а.с. 10-12).

З матеріалів справи вбачається, що 11 лютого 2013 року інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області за № ЗП 59 на ім'я ОСОБА_4 зареєстровано декларацію про готовність об'єкта до експлуатації у зв'язку із проведенням реконструкції нежитлових приміщень АДРЕСА_2 під медичний кабінет. Загальна площа реконструйованих приміщень складала 72,8 кв.м (т.1, а.с. 84-87).

23 травня 2013 року реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - нежитлове приміщення АДРЕСА_3, загальною площею 72,8 кв.м.

Вказане свідоцтво стало підставою для реєстрації права власності на реконструйоване нежиле приміщення АДРЕСА_3 у реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_4 (т.1, а.с. 83).

Під час розгляду вимог про витребування майна у його набувача мають бути враховані всі умови, передбачені статтею 388 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 06 грудня 2010 року у справі № 3-13гс10).

У разі, якщо проведені на виконання судового рішення прилюдні торги з реалізації майна визнано судом такими, що проведені з порушенням чинного законодавства щодо порядку виконання судових рішень, то особа, яка придбала це майно, не є добросовісним набувачем, у якого майно не може бути витребувано відповідно до положень статті 388 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 03 жовтня 2011 року у справі № 3-98гс11).

Враховуючи, що спірне нежитлове приміщення вибуло без волі його власника - ОСОБА_3, на підставі судового рішення, яке у подальшому було скасовано, то він має право витребувати це майно від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України, а тому висновок суду першої інстанції про те, що права позивача не можуть бути захищені у обраний ним спосіб, є необґрунтованим.

Об'єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову.

Відповідно до положень частини першої статті 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що нежитлове приміщення АДРЕСА_3 є новоствореним об'єктом нерухомого майна.

Разом з цим судом не враховано, що новоствореним об'єктом нерухомості вважається виключно об'єкт, створений без прив'язок до іншого, вже існуючого нерухомого майна, без використання його складових структурних елементів. Тобто, не є новоствореним об'єктом нерухомого майна вже існуючий об'єкт нерухомості зі зміненими зовнішніми та внутрішніми параметрами (постанова Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1213цс16).

Матеріали справи не містять та відповідачем ОСОБА_4 не надано доказів на підтвердження того, що приміщення АДРЕСА_3 створено без прив'язок до іншого вже існуючого нерухомого майна - приміщення №21, без використання його складових структурних елементів.

При цьому в Декларації про готовність об'єкта до експлуатації «Реконструкція нежитлових приміщень АДРЕСА_2 під медичний кабінет» у п.11 Інформація про об'єкт зазначено: АДРЕСА_2 (т.1, а.с.87).

Посилання представника відповідача на те, що нежитловому приміщенню АДРЕСА_1, у м. Запоріжжі (після проведення реконструкції - медичний кабінет) присвоєно новий реєстраційний номер, а тому в розумінні положень ст.14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» це нежитлове приміщення є новоствореним майном, не може бути прийнято до уваги, оскільки новий реєстраційний номер за частиною 3 вказаного закону присвоюється у разі об'єднання об'єктів нерухомого майна.

Таким чином відповідачем не спростовано належними доказами, що об'єкт нежитлове приміщення АДРЕСА_1, у м. Запоріжжі (після реконструкції - медичний кабінет), який створений в результаті об'єднання об'єктів нерухомого майна - нежитлового приміщення АДРЕСА_2, створений без прив'язок до вже існуючого нерухомого майна - нежитлового приміщення АДРЕСА_1, без використання його складових структурних елементів.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість апеляційної скарги та наявність підстав для скасування рішення суду згідно з вимогами п.2,4 ч.1 ст.376 ЦПК України та прийняття нової постанови про задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5, про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1

Згідно з ч.ч.1,13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України ОСОБА_3 має право на компенсацію відповідачем ОСОБА_4 суми судового збору, сплаченого за подання позовної заяви в розмірі 1948,63 грн., сплаченого за подання апеляційної скарги в розмірі2143,49 грн., сплаченого за подання касаційної скарги в розмірі 2338,36 грн., всього 6430,48 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2016 року у цій справі скасувати прийняти нову постанову наступного змісту.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, задовольнити.

Витребувати у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 нежитлове приміщення АДРЕСА_1

Визнати за ОСОБА_3 право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 6430 гривень 48 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 21 березня 2019 року.

Головуючий

Судді: