ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«02» квітня 2019 року

м. Харків

справа № 643/188/19

провадження № 22ц/818/1630/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Маміної О.В.,

за участю секретаря - Ігнатової Т.В.,

учасники справи:

заявник - Державний виконавець Московського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Павличев Ю.В.,

заінтересовані особи - Головне управління Державної фіскальної служби у Харківській області, представник заінтересованої особи - Гаєвська І.В., ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління державної фіскальної служби у Харківській області на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 10 січня 2019 року в складі судді Мельникової І.Д.,

в с т а н о в и в:

У січні 2019 року Державний виконавець Московського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Павличев Юрій Володимирович, заінтересовані особи: Головне управління Державної фіскальної служби у Харківській області, ОСОБА_3, звернувся до Московського районного суду м. Харкова із поданням про тимчасове обмеження виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа.

Заява мотивована тим, що на виконанні Московського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області перебуває виконавче провадження № 57569945 по виконанню вимоги № Ф-13984-17 У від 12 березня 2018 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірі 29877, 77 грн.

Вказав, що вимога на день подачі позову не виконана, декларацію не надано, будь-яких дій, спрямованих на його виконання, не здійснено.

Зазначив, що під час виконання вимоги суду виконавцем встановлено, що згідно інформації, наданої на запити, майно, належне боржнику на праві власності, відсутнє. Виконавцем на адресу боржника надсилалися виклики щодо явки до виконавця для надання пояснень щодо причини невиконання судового рішення, однак ОСОБА_3 на виклики не з'явився, про причини неявки не повідомив.

Вказав, що боржник ухиляється від виконання вимоги, не вживає заходів щодо її виконання за рахунок належного йому майна та доходів, в результаті чого виникла необхідність застосувати до нього заходи примусового виконання.

Просив тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_3 до виконання зобов'язань, покладених на нього відповідно до вимоги № Ф-13984-17 У від 12 березня 2018 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірі 29877, 77 грн.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 10 січня 2019 року в задоволенні подання Державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Павличева Ю.В. про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа - відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, Головне управління Державної фіскальної служби в Харківській області подав апеляційну скаргу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що з березня 2018 року боржником ані в добровільному порядку, ані в рамках виконавчого провадження, не здійснюється жодних дій, спрямованих на погашення заборгованості, що є ознакою ухилення від виконання зобов'язань; що на адресу боржника надсилалися виклики щодо явки до виконавця для надання пояснень щодо причин невиконання рішення суду, однак ОСОБА_3 на виклики не з'явився; що наявність у боржника невиконаних зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, є підставою для тимчасової заборони у праві виїзду за межі України на строк до повного виконання вказаного рішення.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду - залишити без змін.

Ухвала суду першої інстанції, з висновком якої погоджується судова колегія, мотивована тим, що не доведено доцільності застосування до боржника заходу впливу у вигляді тимчасового обмеження виїзду за межі України та не надано доказів на обґрунтування подання.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 17 жовтня 2018 року Головне управління Державної фіскальної служби у Харківській області на підставі вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 12 березня 2018 року звернувся до Московського відділу Державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про відкриття виконавчого провадження та стягнення єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування з ОСОБА_3

Як вбачається з вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 12 березня 2018 року заборгованість ОСОБА_3 зі сплати єдиного внеску станом на 16 жовтня 2018 року становить 29877, 77 грн.

Постановою державного виконавця від 05 листопада 2018 року відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_3 на користь Головного Управління Державної фіскальної служби у Харківській області єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірі 29877, 77 грн.; зобов'язано боржника подати декларацію про доходи та майно та попереджено його про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей; стягнуто з боржника виконавчий збір/основну винагороду приватного виконавця у розмірі 2987, 77 грн.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід'ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

У справі «Півень проти України» ЄСПЛ констатував порушення статті 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може буде виправдано недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання. У цій справі Європейський суд дійшов висновку про відсутність у законодавстві України нормативної бази щодо завдань, покладених на органи виконавчої влади, і констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.

За змістом пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відтак, невиконання судових рішень, які набрали законної сили, є неприпустимим і, виходячи з обставин цієї конкретної справи, не може бути виправданим.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом

Відповідно до частин 1, 3 статті 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов'язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Так, право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли, зокрема, він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов'язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

За змістом пункту 19 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Отже, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України - це певного виду санкція, яка може застосовуватися у зв'язку з ухиленням особи від виконання зобов'язання, зокрема, виконання судового рішення.

Нормою статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» встановлено, що громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема у випадку, коли він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов'язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Відповідно до вказаної правової норми громадянину України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон.

Такі обмеження прав громадян України на виїзд за кордон у конкретно визначених законом випадках мають тимчасовий характер і зумовлені необхідністю забезпечення захисту прав і законних інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно роз'яснень Верховного Суду України від 01 лютого 2013 року, викладених у судовій практиці щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Із Інструкції з організації примусового виконання рішень від 07 листопада 2018 року вбачається, що у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, що відповідно до Закону підлягає примусовому виконанню, питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи у праві виїзду за межі України вирішує суд, за місцем виконання відповідного рішення, за поданням державного або приватного виконавця.

Тобто, на момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Статтею 33 Конституції України гарантовано кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Аналізуючи наведені норми законодавства, колегія суддів вважає, що тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, та має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Разом з тим, наявні в матеріалах справи докази не вказують на ухилення ОСОБА_3 від виконання покладених на нього обов'язків вимогою про сплату боргу Головного управління Державної фіскальної служби України у Харківській області.

Тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, та має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

В суді апеляційної інстанції державний виконавець пояснив, що виконавчою службою надсилалась ОСОБА_3 копія постанови про відкриття виконавчого провадження та його неодноразово викликали до виконавчої установи.

Разом з тим, доказів, які б свідчили про обізнаність боржника ОСОБА_3 щодо відкритого щодо нього 05 листопада 2018 року виконавчого провадження та доказів на підтвердження навмисного чи іншого свідомого невиконання боржником своїх обов'язків щодо сплати боргу, його наміру ухилитися від виконання покладених на нього зобов'язань та переховування від виконавчих органів, матеріали справи не містять.

Статтею 28 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простою кореспонденцією або доставляються кур'єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, які надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Отже, у будь-якому випадку початку проведення виконавчих дій має передувати належне повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження.

Звертаючись до суду першої інстанції з поданням, державний виконавець не надав жодних доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 належним чином повідомлено про відкриття щодо нього виконавчого провадження шляхом направлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення копії постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження. Не надано таких доказів і до суду апеляційної інстанції.

Таким чином, з урахуванням викладеного, висновки суду першої інстанції зроблені у відповідності до зазначених вище норм, правильно встановлено фактичні обставини справи, що мають значення для правильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - залишенню без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 19 березня 2019 року відстрочено Головному управлінню Державної фіскальної служби у Харківській області сплату судового збору за подачу апеляційної скарги.

02 квітня 2019 року до суду апеляційної інстанції надійшло платіжне доручення № 698 від 19 березня 2019 року про сплату судового збору в розмірі 1921,00 грн. за подачу апеляційної скарги.

Проте, враховуючи, що апеляційну скаргу - залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат не вирішувалось.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області - залишити без задоволення.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 10 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді І.О. Бровченко

О.В. Маміна

Повний текст постанови складено 04 квітня 2019 року.