Номер провадження: 22-ц/813/5282/19
Головуючий у першій інстанції Шкамерда К. С.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ОСОБА_1 - адвоката Бірюкова А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 березня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» про захист прав споживачів,

встановив:

30 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КП «Теплопостачання міста Одеси» про зобов`язання КП «Теплопостачання міста Одеси» не нараховувати ОСОБА_1 заборгованість за послуги теплопостачання, яка виникла з вини попередніх власників квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за період часу до 18 липня 2018 року; зобов`язання КП «Теплопостачання міста Одеси» виключити із суми заборгованості ОСОБА_1 за послуги теплопостачання належної йому квартири за адресою: АДРЕСА_1 , заборгованість попередніх власників, що виникла до 18 липня 2018 року.

Звертаючись до суду з позовними вимогами, позивач зазначив, що відповідно до договору купівлі-продажу від 18 липня 2018 року він став власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Коли позивач став власником квартири за адресою її знаходження він знайшов документ «Досудове попередження №490138», в якому зазначено, що мешканець квартири повинен сплатити борг за теплопостачання у розмірі 41 626,81 грн.

З метою з`ясування природи такого боргу він звернувся до КП «Теплопостачання міста Одеси» з проханням переоформити особовий рахунок на нього, як нового власника, а також виключення боргу попередніх власників. На таке прохання він отримав відмову без пояснення причин.

07.08.2018 року позивач письмово звернувся до відповідача із аналогічними вимогами.

У листі - відповіді №02/02/06-428 від 22.08.2018 року КП «Теплопостачання міста Одеси» повідомило про те, що особистий рахунок був переоформлений на позивача, як нового власника, а також повідомило про відмову у виключенні боргу попередніх власників.

При цьому, КП «Теплопостачання міста Одеси» роз`яснило заявнику ОСОБА_1 , що при придбанні квартири, виставленої на аукціон, організатори торгів та попередній власник повинні були повідомити набувача про наявну заборгованість за послуги теплопостачання. Крім того, ця інформаціє також мала бути перевірена самим ОСОБА_1 перед укладенням договору купівлі-продажу, чого зроблено не було.

Разом з тим, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 вказав, що до придбання квартири він не був власником цієї квартири, а також не являвся споживачем послуг, які надавало КП «Теплопостачання міста Одеси» по теплопостачанню цієї квартири.

Позивач не вчиняв правочинів щодо зобов`язання сплати боргу по оплаті послуг за теплопостачання попереднього власника.

Діючим законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не обумовлено в договорі купівлі-продажу.

З цих підстав, позивач зазначив, що сплачувати борги попередніх власників він не має наміру, оскільки ані власником, ані наймачем, ані споживачем послуг за попередні періоди він не був, тому з метою захисту своїх порушених прав з боку відповідача по справі змушений звернутися до суду.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 березня 2019 року узадоволенні позову ОСОБА_1 до КП «Теплопостачання міста Одеси» про захист прав споживачів відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 березня 2019 року, та постановлення нового, про задоволення його позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Судове засідання в суді апеляційної інстанції було проведено лише за участю представника ОСОБА_1 - адвоката Бірюкова А.М., представник КП «Теплопостачання міста Одеси» Новаковська М.В. не була допущена до участі у справі, у зв`язку з тим, що справа не є малозначною, а ОСОБА_2 не наділена правом приймати участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції, так як не є адвокатом (а.с.112).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що особовий рахунок, відкритий на ім`я ОСОБА_1 в КП «Теплопостачання міста Одеси» є документом внутрішньогосподарського обліку господарських операцій відповідача і списання з цього внутрішнього господарського документа будь-яких сум є правом кредитора, тобто відповідача, а не обов`язком.

Крім того, суд виходив із того, що зміна власника нерухомого майна не може бути підставою для виключення заборгованості за житлово-комунальні послуги згідно до норм діючого законодавства України. Виключення або стягнення такої заборгованості є правом суб`єкта господарювання при здійсненні ним господарської діяльності, що охоплюється загальними засадами цивільного законодавства щодо свободи підприємницької діяльності.

При цьому суд виходив із того, що відповідно до положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та «Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 08 жовтня 1999 року № 237, виключення з активів підприємства (списання) безнадійної дебіторської заборгованості, в тому числі за якою минув строк позовної давності, є господарською діяльністю підприємства.

Виходячи з викладеного, суд відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , з чим повністю погоджується колегія суддів, виходячи за наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору купівлі-продажу квартири, що продана на аукціоні від 18.07.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. за №716, позивач ОСОБА_1 став власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .(а.с. 10-13).

Учасниками справи не заперечується, що після купівлі вищевказаної квартири позивач здійснював оплату послуг за теплопостачання за особовим рахунком № НОМЕР_1 . Зазначений особовий рахунок дозволяє ідентифікувати його відповідно до конкретного житлового приміщення та являє сукупність даних про житлове приміщення. Особовий рахунок оформлюється на житлове приміщення, а не на особу, його відкриття відбулося за часів СРСР. Після проголошення Незалежної України особові рахунки не змінювались, тобто залишились попередніми, які були відкриті за адресами. Виходячи з цього, відкриття особового рахунку відбувається шляхом переоформлення вже відкритого номерного особового рахунку на іншого квартиронаймача або власника.

Таким чином, у зв`язку з тим, що особовий рахунок відкривається не за особою, а за житловим приміщенням, переоформлення відбувається лише за прізвищем ім`ям по-батькові власника або квартиронаймача.

Зазначені обставини в своїй сукупності свідчать про те, що в даному випадку не має законних підстав для виключення з особового рахунку позивача № НОМЕР_1 суми заборгованості попереднього власника, що виникла до купівлі-продажу квартири, а саме до 18.07.2018 року.

Тобто, суд виходив із того, що при переоформленні особового рахунку квартиронаймача або власника відбувається перехід заборгованості на особовому рахунку квартири за послуги попередніх власників. Тому списати, не нараховувати або виключити заборгованість попереднього власника не має жодних правових підстав.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що доводи позивача про те, що діючим законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не обумовлено в договорі купівлі-продажу, є обгрунтованими. З цих підстав, його доводи про те, що сплачувати борги попереднього власника він не зобов`язаний, оскільки ані власником, ані наймачем, ані споживачем послуг за попередні періоди він не був, є підставними.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із того, що зобов`язання відповідача виключити із суми заборгованості ОСОБА_1 певну суму заборгованості, нараховану за послуги теплопостачання належної йому квартири, яка виникла за період до 18 липня 2018 року, без зазначення конкретних порушень при нарахуванні такої заборгованості та надання доказів на її спростування, не передбачено діючим законодавством в якості способу захисту прав, а саме по собі нарахування відповідачем заборгованості за спожиту теплову енергію, не встановлює для позивача будь-яких обов`язків.

Крім того, суд обгрунтовано виходив із того, що відповідно до листа Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 17 травня 2007 року N 12/1-64 списання боргів за спожиті житлово-комунальні послуги чинним законодавством не передбачено.

Також суд першої інстанції обгрунтовано вказав, що обставини, пов`язані з наявністю або відсутністю заборгованості за послуги теплопостачання підлягають доведенню при пред`явленні відповідачем позову до позивача про їх стягнення.

Тобто, суд дійшов правильного висновку про те, що позивач звернувся до суду за захистом права за відсутністю його порушення відповідачем, що в свою чергу свідчить про відсутність будь-яких правових підстав для захисту цивільного права позивача, яке в даному випадку не порушене.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень проти оскаржуваного судового рішення.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28.10.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра