Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 465/1735/14-ц

провадження № 61-11426св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по виплаті аліментів за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду міста Львова від 27 серпня 2018 року у складі судді Козюренко Р. С. та постанову Львівського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Струс Л. Б., Левика Я. А., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, посилаючись на те, що згідно з постановою Франківського районного суду міста Львова від 13 грудня 1993 року стягнуто з відповідача на її користь аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини усіх видів доходів відповідача починаючи з 08 грудня 1993 року.

З 08 грудня 1993 року до 01 липня 1995 року відповідач сплачував аліменти, а у подальшому припинив їх сплату, у зв`язку з чим за період з 01 липня 1995 року до 25 лютого 2015 року, з урахуванням сплачених частково аліментів в розмірі 7 286,14 грн, заборгованість за аліментами становить 53 131,63 грн.

Їх спільна з відповідачем дочка навчається на денній формі навчання, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги, якої відповідач не надає.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просила стягнути з відповідача заборгованість за аліментами в розмірі 53 131,63 грн, неустойку (пеню) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення в період часу починаючи з 01 липня 1995 року до 25 лютого 2015 року в розмірі 194 054,63 грн та додаткові витрати на навчання з урахуванням індексу інфляції та 3% річних в розмірі 82 941,29 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Франківського районного суду міста Львова від 05 червня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітньої ОСОБА_3 , яка продовжує навчання в розмірі 1/4 частини від всіх видів доходів щомісяця, починаючи з 27 березня 2014 року до закінчення навчання, але не довше ніж до досягнення нею двадцяти трьох років. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 10 листопада 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а заочне рішення Франківського районного суду міста Львова від 05 червня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 лютого 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Заочне рішення Франківського районного суду міста Львова від 05 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 10 листопада 2015 року скасовано в частині позову про стягнення заборгованості по виплаті аліментів та стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 27 серпня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за аліментами і неустойку (пеню) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення та додаткові витрати на навчання, що становить грошову суму в розмірі 165 332,39 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що згідно з розрахунком державного виконавця Франківського відділу Державної виконавчої служби міста Львів розмір заборгованості по виплаті аліментів ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_3 становить 53 131,63 грн, а пеня за прострочення сплати аліментів - 194 054,75 грн. оскільки розмір неустойки (пені) не може перевищувати 100 % заборгованості, тому пеня, яка підлягає стягненню за прострочення ОСОБА_2 сплати аліментів становить 53 131,63 грн, що становить 100 % заборгованості.

Розрахунок державного виконавця щодо додаткових витрат в силу частини третьої статті 195 СК України не може вважатися належним, оскільки за навчання ОСОБА_3 на факультеті іноземних мов Львівського національного університету з вересня 2009 року оплачено 56 269,13 грн, які в тому числі включають 2018 рік (800 грн). Враховуючи те, що позовні вимоги позивачем збільшено у 2017 році і з того часу не змінювалися, тому суми за 2018 рік не можуть включатися у розрахунок додаткових витрат.

Постановою Львівського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Франківського районного суду міста Львова від 27 серпня 2018 року в частині стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткових витрат у розмірі 59 069,13 грн скасовано та прийнято в цій частині нове рішення про відмову в їх задоволенні. В іншій частині рішення залишено без змін.

Скасовуючи рішення місцевого суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача додаткових витрат та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в їх задоволення, апеляційний суд виходив з того, що витрати на навчання у вищому навчальному закладі не є додатковими витратами, які викликані особливими обставинами (необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо), а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в цій частині.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про стягнення заборгованості за аліментами та пені, суд апеляційної інстанції виходив з того, що місцевий суд дійшов правильного висновку, який узгоджується з нормами матеріального права щодо стягнення зазначеної заборгованості.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Франківського районного суду міста Львова від 27 серпня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в частині залишення без змін рішення місцевого суду.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що рішення апеляційного суду було ухвалено у його відсутність та у відсутність його представника, у зв`язку з чим було грубо порушено його конституційне право як відповідача на отримання кваліфікованої правничої допомоги. Він сплачував аліменти добровільно починаючи з 08 грудня 1993 року до досягнення дочкою повноліття, оскільки вони з позивачем помирилися і до 1999 року проживали разом. Суди попередніх інстанцій не дали належної оцінки довідці виконавчої служби, згідно з якою виконавчий лист про виконання постанови Франківського районного суду міста Львова від 08 грудня 1993 року станом на 28 квітня 2010 року у виконавчу службу не надходив. Позивачем не надано доказів ухилення ним від сплати аліментів, а також доказів того, що вона протягом тривалого часу намагалася отримувати ці аліменти, не з`ясували чому позивач тривалий час не подавала виконавчий лист для виконання. Також суди залишили поза увагою вказівки, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 03 лютого 2016 року.

Рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду оскаржуються ОСОБА_2 лише в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за аліментами та неустойки (пені).

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У серпні 2019 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, посилаючись на те, що доводи, наведені в касаційній скарзі, не підтверджені будь-якими доказами. У період з 08 грудня 1993 року до 01 липня 1995 року з відповідача стягували аліменти. У липні 1995 року відповідач звільнився з роботи та змінив її місце, а також місце свого проживання, про що не повідомив судового виконавця. Протягом тривалого часу відповідач не спілкувався з дочкою та не цікавився її життям. На утримання своєї дитини сплатив лише 7 286,14 грн. Рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 28 жовтня 1990 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася дочка ОСОБА_3 .

Постановою Франківського районного суду міста Львова від 13 грудня 1993 року стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку.

Згідно з довідками Залізничного та Франківського відділу державної виконавчої служби виконавчий лист про стягнення із ОСОБА_2 аліментів на утримання своєї дочки на виконанні у виконавчих службах не перебуває.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Франківського районного суду міста Львова.

08 серпня 2019 року справа № 465/1735/14-ц надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в кількості п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 141 СК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Частинами першою-третьою статті 181 СК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Згідно з частиною першою статті 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Статтею 74 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду.

Згідно із частиною третьою статті 74 цього Закону розмір заборгованості зі сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення в порядку, встановленому СК України. У разі визначення суми заборгованості у частці від заробітку (доходу) розмір аліментів не може бути менше встановленого СК України.

У частині дев`ятій цієї статті зазначено, що спір щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи в порядку, встановленому законом.

Отже, порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений статтею 74 згаданого Закону, відповідно до частини дев`ятої якої суд вирішує питання заборгованості лише в разі спору про її розмір.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Пеня за заборгованість по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

Отже, зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Згідно із статтею 154 СК України батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина.

Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень.

Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом.

Викладене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, висловленими постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18) та від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Отже, Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, ухвалюючи рішення про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за аліментами та неустойки (пені) дійшов обґрунтованого висновку про те, що наявність права у ОСОБА_3 на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу не зумовлює відсутність права ОСОБА_1 на звернення до суду, оскільки у зв`язку із несплатою ОСОБА_2 , як батьком, аліментів виключно ОСОБА_1 , як матір, фактично несла обов`язок із утримання ОСОБА_3 , тому має право на звернення до суду та стягнення відповідної заборгованості.

Тому суди дійшли правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за аліментами з урахуванням сплачених раніше аліментів в розмірі 7 286,14 грн починаючи з 01 липня 1995 року до 25 лютого 2015 року в розмірі 53 131,63 грн, та неустойки (пені) в сумі 53 131,63 грн, що не перевищує розмір заборгованості за аліментами.

Вказаний розмір заборгованості підтверджується розрахунком заборгованості, складеним державним виконавцем.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що в порушення норм процесуального права апеляційний суд прийняв постанову у його відсутність та у відсутність його представника, у зв`язку з чим було грубо порушив його конституційне право як відповідача на отримання кваліфікованої правничої допомоги, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

У статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено,що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

З матеріалів справи встановлено, що ухвалою Львівського апеляційного суду від 05 листопада 2018 року відкрито апеляційне провадження у цій справі за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , а ухвалою від 03 січня 2019 року - справу призначено до розгляду на 21 лютого 2019 року.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року, оформленою протоколом судового засідання, розгляд справи відкладено на 21 березня 2019 року, про що сторін було належним чином повідомлено.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року поновлено ОСОБА_2 строк на оскарження рішення та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , а ухвалою від 12 березня 2019 року - справу призначено до розгляду на 21 березня 2019 року.

21 березня 2019 року у зв`язку з відрядженням судді-доповідача розгляд справи було відкладено на 16 квітня 2019 року, про що сторін повідомлено належним чином.

15 квітня 2019 року ОСОБА_2 та його адвокат Мацієвська А. І. подали Львівського апеляційного суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю адвоката 16 квітня 2019 року.

За правилами частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Неявка відповідача або його представника в судове засідання 16 квітня 2019 року не може бути підставою для скасування правильного по суті судового рішення апеляційного суду, оскільки вказана справа перебувала на новому розгляді в судах першої та апеляційної інстанцій з березня 2016 року і у відповідача чи його представника було достатньо часу для надання всіх пояснень і доказів, які вони вважали за доцільне надати суду.

Крім того, відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тобто процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди попередніх інстанцій не з`ясували чому позивач тривалий час не подавала виконавчий лист до виконання, також не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 14 ЦПК України 2004 року судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно з прецендентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду (рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»).

Відсутність гарантії виконання судового рішення у розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачені гарантії надані сторонам - справедливий, відкритий і швидкий розгляд.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Отже, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України, що суд повинен був урахувати при встановленні доведеності вини відповідача.

Крім того, обов`язок надавати дитині допомогу (аліменти) батько несе не лише на підставі рішення суду, а й з факту народження дитини згідно з вимогами СК України.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій під час нового розгляду справи не врахували висновки і мотиви Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України, з яких скасовані рішення, є помилковими та спростовують встановленими судами обставинами справи.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій в частині стягнення заборгованості за аліментами та неустойки (пені) стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій в частині стягнення заборгованості за аліментами та неустойки (пені).

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень в означеній частині виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій в частині стягнення заборгованості за аліментами та неустойки (пені) і не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення в означеній частині - без змін.

Рішення судів попередніх інстанцій в частині стягнення додаткових витрат на навчання не оскаржувалися в касаційному порядку, тому в силу вимог частини першої статті 400 ЦПК України не переглядаються Верховним Судом.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду міста Львова від 27 серпня 2018 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Львівського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька Судді:А. І. Грушицький І. В. Литвиненко В. В. Сердюк І. М. Фаловська