Провадження № 22-ц/811/2869/18 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2019 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Крайник Н.П.

суддів Шеремети Н.О., Цяцяка Р.П.

при секретарі Куцик І.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору від 20 липня 2011 року № LVHOAD40302630 та зобов`язання до вчинення дій про повернення коштів,-

в с т а н о в и в:

21.12.2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом ПАТ КБ «Приватбанк», в якому просила визнати недійсним кредитний договір № LVHOAD40302630 від 20 липня 2011 року, укладений між нею та відповідачем, та зобов`язати ПАТ КБ «Приватбанк» повернути їй грошові кошти, сплачені банку за кредитним договором № LVHOAD40302630 від 20 липня 2011 року в сумі 157 570,40 грн.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, 20.07.2011 року між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір № LVHOAD40302630, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 66 772,64 грн. на термін до 19.07.2016 року. Кредит було надано на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Зазначає, що кредитний договір № LVHOAD40302630 від 20.07.2011 року має дискримінаційний характер, є несправедливим щодо позичальника та таким, умови якого не відповідають діючому законодавству. Вважає, що банк при укладенні оспорюваного кредитного договору ввів її в оману, чим порушив її права як споживача кредитних послуг. Зазначає, що кредитором не дотримано положень Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року, оскільки при укладенні оспорюваного договору з нею не проведено належної переддоговірної роботи шляхом обумовлення реальної процентної ставки за договором, методу нарахування відсотків та абсолютного значення подорожчання кредиту. Вважає встановлення банком винагороди за резервування ресурсів виключно як плату за дії, що вчиняються саме кредитором на власну користь. Зазначає, що нею не підписано Умови та Правила надання банківських послуг, що свідчить про недотримання сторонами письмової форми правочину. У зв`язку з наведеним, вважає, що кредитний договір № LVHOAD40302630 від 20.07.2011 року підлягає визнанню недійсним, а сплачені нею кошти за цим договором поверненню.

Оскаржуваним рішення у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору від 20 липня 2011 року № LVHOAD40302630 та зобов`язання до вчинення дій про повернення коштів відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим, таким, що постановлене з порушенням норм матеріального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що, вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції не врахував, що банк не повідомив позичальника про орієнтовну сукупну вартість кредиту та про всі витрати, пов`язані з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням. Зазначає, що її було введено в оману, оскільки фактична вартість кредитних коштів значно перевищує вартість, з якою погодився позичальник в Анкеті-заяві. Вважає, що банк фактично планував видати додаткові кредитні кошти за рахунок позичальника, при тому факт видачі кредитних коштів не підтверджено належними доказами. Вважає, що суд прийшов до помилкового висновку про правомірність дій банку. Зазначає, що фактично послуга про надання додаткових кредитних коштів в розмірі 19 625 грн. надана не була. Суд дійшов неправомірного висновку про право банку на отримання комісійної винагороди за не надану послугу. Вважає, що умови договору, які стосуються оплати за відкриття у майбутньому додаткової кредитної лінії, незалежно від того скористається нею позичальник чи ні, є додатковими зобов`язаннями позичальника, що пов`язані з видачею кредиту. Вважає, що нею здійснена значна переплата суми кредиту. Також зазначає, що банком безпідставно було збільшено суму платежів, визначену договором. Вважає, що суд безпідставно стягнув з неї судові витрати, оскільки вона як споживач звільнена від сплати судового збору у справі, яка стосується порушення її прав, як споживача.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

У засіданні колегії суддів представник апелянта - ОСОБА_2 скаргу підтримав з підстав, у ній наведених, просив скаргу задоволити, рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

Представник банку - Гнатишак О.В. проти скарги заперечив, просив відмовити у задоволенні скарги, рішення суду залишити без змін. Пояснив, що кошти в сумі 19 625 грн. були зарезервовані банком на оплату страхових платежів за придбаний позивачем за кредитні кошти автомобіль, а тому не могли бути видані на руки позичальнику та зазначена суми входить до загальної суми кредиту.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів скарги та позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення частково з наступних мотивів.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.ст.12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, зокрема договору або іншого правочину (ч.2 ст.509, п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).

За нормами п.3 ч.1 ст.3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

Відповідно до вимог ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частини 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до пп. «д» ч.2, ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно п.2 ч.4 зазначеної статті Закону у договорі споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до вимог ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України, Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012року, Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», умовами чинності кредитних договорів є досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобов`язань позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; кредитний договір має укладатись обов`язково у письмовій формі, причому недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює ніяких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його нікчемністю; сторони кредитного договору повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України у справі № 6-1341цс15, за змістом статей 11,18 Закону України «Про захист пав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки, тощо. Судам слід з`ясовувати: чи спірний кредитний договір підписаний сторонами; чи досягли сторони згоди з усіх істотних умов договору; чи мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; чи позивач на момент укладення договору заявляв про додаткові умови договору; чи виконувалися в подальшому умови договору; чи надавав банк позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, в тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; чи підписував позивач додатки до кредитного договору, де міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Відповідно до п.3.2 Правил надання банками України інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», пунктами 3.3, 3.4 Правил надання банками України інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, передбачено, що банки зобов`язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту. Банки зобов`язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов`язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб`єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв`язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках.

Відповідно до п.3.8 Правил надання банками України інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов`язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе споживач.

Разом з тим, відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління НБУ від 10.05.2007р. №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору).

Таким чином, положення п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління НБУ від 10.05.2007р. №168, не містять будь-якого застереження щодо отримання банком комісійної винагороди за резервування додаткових коштів за кредитним договором.

Судом встановлено, що 20.07.2011 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено договір приєднання № LVHOAD40302630 (а.с. 7).

Відповідно до умов договору банк надав позивачці кредит в розмірі 66 772,64 грн. на термін до 19.07.2016 року, з процентною ставкою за користування кредитними коштами в розмірі 20,04 % річних.

Банк в повному обсязі виконав свої зобов`язання за договором, передавши ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі та в строк, передбачені укладеним кредитним договором № LVHOAD40302630 від 20.07.2011 року.

Протягом строку дії договору, починаючи з серпня 2011 року по липень 2016 року, позивачка виконувала умови договору та погасила тіло кредиту на загальну суму 66 772,64 грн. та 42 638,38 грн. - нарахованих процентів за користування кредитними коштами.

Матеріалами справи встановлено, що сторонами кредитного договору на час його укладення було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору.

Позивачка ознайомилася та погодилася з умовами кредитування, що підтверджується її особистим підписом в Анкеті-заяві від 20.07.2011 року (а.с. 44), зауважень, чи застережень щодо умов договору не подала.

Банком повідомлено позичальника про орієнтовну сукупну вартість кредиту та про всі витрати пов`язані з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням.

Так, детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у додатку № 2 до договору (а.с. 45), відповідно до якого відсотки нараховуються на залишок по кредиту, реальна процента ставка становить 26,62 % річних, що свідчить про виконання банком вимоги п. 2 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та положень Постанови Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року щодо визначення абсолютного значення подорожчання кредиту.

Порядок укладення кредитного договору було дотримано сторонами в момент його укладення та сторони приступили до виконання такого.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору кредиту, районний суд вірно виходив з того, що позивачка самостійно звернулася до ПАТ КБ «Приватбанк» із заявою про отримання кредитних коштів, що свідчить про її волевиявлення на укладення договору. Перед укладенням договору мала змогу в повному обсязі ознайомитися з умовами договору та право відмовитися від одержання кредитних коштів, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, як це передбачено ст.1056 ЦК України. Однак, таким правом не скористалася, а натомість регулярно та систематично виконувала взяті на себе зобов`язання, передбачені кредитним договором та вносила кошти як по оплаті тіла кредиту, так і відсотків за користування кредитними коштами, а тому визнала умови договору та виконувала їх.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відповідність кредитного договору № LVHOAD40302630 від 20.07.2011 рокуположенням Цивільного Кодексу України та ч. 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання такого договору недійсним та повернення грошових коштів у розмірі 157 570,40 грн., сплачених нею на виконання умов цього договору.

Однак, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави судового збору в розмірі 551,20 грн. за подання позовної заяви.

У ст. 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому (ст. 5 Закону України «Про судовий збір»), не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

Згідно ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц, порушені права споживачів можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме при апеляційному перегляді. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права.

Наведеного суд першої інстанції не врахував та безпідставно поклав на ОСОБА_1 , яка звернулася до суду за захистом прав споживача, обов`язок зі сплати судового збору.

З наведених мотивів, рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави судового збору в розмірі 551,20 грн. слід скасувати.

В решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави судового збору в розмірі 551,20 грн. скасувати

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 18.07.2019 року.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Шеремета Н. О.

Цяцяк Р. П.