Єдиний унікальний номер 236/2700/19 Номер провадження 22-ц/804/2836/19

Головуючий у 1-й інстанції Саржевська І.В. Єдиний унікальний номер 236/2700/19
Доповідач Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/804/2836/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2019 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Біляєвої О.М., Будулуци М.С.,

розглянувши порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в м.Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 05 вересня 2019 року у цивільній справі № 236/2700/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі (головуючий у 1 інстанції суддя Саржевська І.В.),

В С Т А Н О В И В :

У липні 2019 року позивач звернулась до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі. В обґрунтування вимог зазначала, що вона перебувала в трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року, звільнена за п.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату. При звільненні відповідач не здійснив повний розрахунок. З урахуванням зазначеного просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року у загальній сумі 14 524 грн. 71 коп. (в тому числі частину заробітної плати за березень 2017 року, оплату праці за час вимушеного простою з березня по липень 2017 року, одноразову грошову допомогу при звільненні, компенсацію за невикористані дні відпустки).

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 05 вересня 2019 року позовні вимоги було задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітної плати за період з березня по липень 2017 року в загальній сумі 14523,45 грн. (без утримання із цієї суми передбачених законом податків та зборів). Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, відмовивши у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовані обставини справи, а висновки суду не відповідають встановленим по справі обставинам. Рішення суду фактично ґрунтується на припущеннях, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості по заробітної плати перед позивачем. Суд безпідставно прийняв до уваги докази позивача щодо розміру заборгованості з заробітної плати, так як її нарахування не здійснювалося через відсутність первинних документів. Надані позивачем розрахунки виготовлені на непідконтрольній території та є оформленими з порушенням вимог закону. Відповідач не має можливості підтвердити інформацію щодо фактичного виконання робіт працівником. Так, суд ухвалив рішення на підставі паперів, складених після 16 березня 2017 року невідомими особами. Крім того, суд першої інстанції помилково не прийняв до уваги науково-правовий висновок Торгівельно-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року згідно якого встановлено події, які унеможливлюють здійснення нарахування та виплати заробітної плати.

Відповідно до ст. 368 та ч.ч.1, 3 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні без повідомленням учасників справи.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Оскільки апеляційним судом не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі та зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, що стосується трудових відносин, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд якої відповідно до п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в оскаржуваній частині і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини. Позивачем не було подано апеляційну скаргу на судове рішення щодо позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, закріплено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибiр роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 1); в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством (стаття 33).

Відповідно до ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що згідно записів в трудовій книжці НОМЕР_1 позивач працювала на різних посадах у відділеннях ДП «Донецька залізниця», зокрема у Луганській дистанції колії. Згідно наказу №303 від 15.04.2016 року Луганська дистанція колії ДП «Донецька залізниця» реорганізована шляхом злиття у ВП ««Луганська дистанція колії» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Наказом СП «Луганська дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 16.03.2017 року № 58-ДН було встановлено початок простою у вказаному виробничому підрозділі залізниці з 20.03.2017 року.

Пунктами 2 - 4 цього наказу працівників зобов`язано на час простою виходити на свої робочі місця згідно початку роботи відповідно до Правил внутрішнього трудового розпорядку та розписуватися на початку та наприкінці робочого дня в «Журналі обліку приходу - уходу працівників, які знаходяться на простої». У разі неявки працівника у табелі обліку робочого часу проставляти код «НЗ». Оплату такої відсутності не проводити. Оплату за час простою не з вини працівника провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи. На весь період простою працівникам в табелі обліку використання робочого часу проставляти літерний код «П».

Згідно з наказом (розпорядженням) СП «Луганська дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про припинення трудового договору № 1355-ос від 17.07.2017 ОСОБА_1 (табельний номер 0555) з 17.07.2017 року звільнена з посади секретаря за п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку з скороченням штату, про що також зроблений запис у її трудовій книжці. Згідно з наказом про припинення трудового договору позивач має право на компенсацію за 29 днів відпустки та виплату одноразової грошової допомоги у розмірі середньомісячного заробітку.

Вказані обставини справи підтверджуються матеріалами справи та не спростовані сторонами.

З доданих до позову розрахунків заробітної плати вбачається, що позивачу в спірний період часу було нарахована:

- за березень 2017 року без утриманням з цієї суми обов`язкових податків та зборів заробітна плата у сумі 3558,14 грн. (з них 1110,30 грн. - оплата простою), сума до видачі 2585,36 грн.

- за квітень 2017 року (час простою) та без утриманням з цієї суми обов`язкових податків та зборів 2213,63 грн., сума до видачі 1760,24 грн.

- за травень 2017 року (час простою) та без утриманням з цієї суми обов`язкових податків та зборів 2474,04 грн., сума до видачі 1967,31 грн.

- за червень 2017 року (час простою) та без утриманням з цієї суми обов`язкових податків та зборів 2474,04 грн., сума до видачі 1967,31 грн.

- за липень 2017 року з урахуванням часу простою (1272,22 грн.), компенсації за невикористану відпустку 27 днів (3552,66 грн.), вихідної допомоги (4189,44 грн.) та без утриманням з цієї суми обов`язкових податків та зборів 9014,32 грн., сума до видачі 7343,49 грн.

Відповідно до відомості на виплату грошей №554 позивачу сплачено за березень 2017 року грошові кошти у сумі 1101,26 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, посилаючись на ст. 21 Закону України «Про оплату праці», ст..115, 116 КЗпП України, виходив з того, що з боку відповідача має місце порушення строків виплати заробітної плати позивача і має місце заборгованість по заробітній платі (у тому числі компенсації за невикористану відпустку та виплату одноразової грошової допомоги) за березень-липень 2017 року.

Апеляційний суд погоджується з тим, що з боку відповідача має місце порушення права працівника на оплату праці за період простою з березня по травень 2017 року. Позивачем підтверджено наявність заборгованості по оплаті простою за спірний період у загальній сумі 14523,45 грн., у тому числі заборгованість з виплати компенсації за невикористані дні відпустки у сумі 3552,66 грн. та вихідної допомоги у сумі 4189,44 грн., а тому дані позовні вимоги підлягають задоволенню.

Заборгованість по оплаті простою за спірний період (у тому числі заборгованість з виплати компенсації за невикористані дні відпустки та вихідної допомоги) підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, що відповідно до ст. 14.1.180, ст. 18, ст. 162.1.3, ст. 168 Податкового кодексу України є обов`язком податкового агента, яким є відповідач.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо безпідставності висновків суду, оскільки зі змісту положень ст. ст. 84, 113 КЗпП України та положень ст.. 12 Закону України «Про оплату праці» убачається, що норми і гарантії в оплаті праці, передбачені зазначеними нормами є мінімальними державними гарантіями які застосовуються для захисту прав найманого працівника.

Поняття «простій» законодавчо дано у ст. 34 КЗпП України і визначено як призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Отже, вирішуючи спір про оплату простою, суди повинні з`ясовувати зокрема, факт перебування сторін у трудових правовідносинах, факт простою, правові наслідки і наявність чи відсутність вини працівника в цьому, тощо.

Згідно з наказом №384-П від 15.03.2017 року «Про встановлення простою» у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування, встановлено початок простою по причинах, не залежних від робітників 16.03.2017 року для всіх працівників апарату управління. Доручено начальниками структурних підрозділів встановити відповідними наказами початок простою з 16.03.2017 року для всіх працівників, підпорядкованих їм структурних підрозділів; забезпечити облік використання часу знаходження працівників у простої. Оплату за час простою провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою в робочі дні (зміни) згідно графіку роботи. Наказом начальника структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» від 16.03.2017 року № 58-ДН було встановлено початок простою у вказаному виробничому підрозділі залізниці з 20.03.2017 року. Відповідачем не оспорюється наявність зазначеного наказу, також не оспорюється факт перебування з позивачем у трудових відносинах та її звільнення саме 17 липня 2017 року.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що позивачем не надано доказів на підтвердження її позовних вимог, оскільки право позивача на отримання відповідних виплат підтверджується матеріалами справи, у тому числі: наказом (розпорядженням) СП «Луганська дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про припинення трудового договору № 1355-ос від 17.07.2017 року, згідно якого позивач має право на виплату компенсації за 29 днів відпустки та вихідну допомогу; розрахунковими відомостями за березень-липень 2017 року, згідно яких підтверджується наявність заборгованості; табелями обліку робочого часу за відповідний період, які підписані начальником дистанції колії ОСОБА_2 , головним бухгалтером ОСОБА_3 , працівником кадрової служби ОСОБА_4 , інженером з організації та нормування праці ОСОБА_5 та згідно яких стосовно ОСОБА_1 літерним кодом «П» зазначено: у березні 10 днів, у квітні 17 днів, у травні 20 днів, у червні 20 днів, у липні 11 днів; копією журналу простою за період з 20.03.2017 року по 17.07.2017 року, якій прошито, пронумеровано, підписано начальником дистанції колії ОСОБА_2 та скріплено печаткою підприємства, відповідно до якого позивач, на виконання вимог наказу СП «Луганська дирекція залізничних перевезень» від 16.03.2017 року № 58-ДН, у спірний період виходила на роботу, що підтверджується її особистим підписом з зазначення дати та часу перебування на робочому місці. В матеріалах справи відсутні будь-які належні докази щодо недостовірності викладених в них відомостей.

Враховуючи, що в період встановленого простою позивач на виконання наказу виходила на своє робоче місце до дня звільнення, на день її звільнення накази про встановлення простою скасовані не були, у відповідача відсутні підстави не здійснювати позивачу оплату за час простою. Даних, що наведені суми були виплачені позивачу, відповідачем не надано.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що відсутність первинної документації унеможливлює нарахування позивачу оплати за час простою, та погоджується з висновком суду першої інстанції, що обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, тощо лежить на роботодавці, а не на працівникові.

Відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією роботодавця. Зазначений висновок узгоджується з правовим висновком щодо застосування наведеної норми, якій був викладений у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17.

Відсутність первинних документів не позбавляє відповідача обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати. Відповідачем не надано суду доказів, що він у будь-який спосіб намагався виправити цю ситуацію.

Доводи відповідача, що заборгованість перед позивачем відсутня, не заслуговують на увагу оскільки відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно положень ст. ст. 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Позивачем доведено наявність права на отримання певних сум та відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження факту своєчасного розрахунку з працівником та на спростування факту наявності заборгованості.

Таким чином, матеріалами справи фактично підтверджено наявність заборгованості з оплати простою за березень-липень 2017 року, компенсації за невикористану відпустку та вихідну допомогу.

Враховуючи, що відповідач в порушення Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Закону України «Про оплату праці» не надав суду документів щодо нарахування позивачу заробітної плати за спірний період, наявності або відсутності заборгованості по оплаті праці за цей період, проте в апеляційній скарзі не заперечує, що нарахування позивачу заробітної плати припинено через відсутність первинних документів та розрахунок з позивачем при її звільненні не проведено, ним не надано належних та допустимих доказів на спростування інформації, викладеної у письмових доказах, наданих позивачем, не надано доказів, що відомості, які відображені в них, є недостовірними,то суд першої інстанції при вирішенні спору обґрунтовано виходив з доказів, наданих позивачем, та дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Також апеляційний суд не приймає до уваги посилання відповідача на науково-правовий висновок Торгівельно-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року, оскільки належна оплата праці є конституційним правом людини та наявність викладених обставин може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язань проте не звільняє роботодавця від обов`язку здійснювати оплату праці та належно виконувати передбачені чинним законодавством гарантії.

Фактично доводи апеляційної скарги за своєю суттю є ідентичними тому що було викладено у запереченні на позовну заяву та були предметом розгляду у суді першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків суду вони не впливають та їх не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 05 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В. Папоян

О.В. Біляєва

М.С. Будулуца