РІШЕННЯ

Іменем України

01 квітня 2019 року с.м.т.Шевченкове

Шевченківський районний суд Харківської області

у складі: головуючого судді - Тордія Е.Н. секретар судових засідань ОСОБА_1

розглянувши в судовому засіданні в с.м.т.Шевченкове Харківської області цивільну справу №637/50/19 (2/637/72/19) за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

15 січня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду Харківської області з позовною заявою до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що згідно договору купівлі-продажу йому належить на праві власності квартира за № 7 , в будинку №35 по вул. Покровська (колишня Піонерська) в с.м.т.Шевченкове Харківської області. В 1994 році його донька зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 , відповідачем по справі, який було розірвано 2001 році. З серпня 2001 року відносини між ОСОБА_3 та його донькою припинились, жодних стосунків ні він, ні його донька з ним не підтримують та взагалі не спілкуються. Відповідач ще в 1999 році зібравши свої речі виїхав до іншого місця проживання, яке їм до теперішнього часу невідоме.

На теперішній час позивач не має змоги в звязку з реєстрацією ОСОБА_3 на свій розсуд розпорядитися своєю власністю, окрім того враховуючи збільшення витрат на утримання власності, також позбавлений можливості оформити субсидію.

Тому, вимушений звернувся до суду та просить визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням яке йому належить.

В судовому засіданні ОСОБА_4 проти задоволення позовних вимог позивача не заперечувала.

Відповідач у судові засідання не зявлявся, про місце, час та день розгляду справи повідомлявся належним чином за місцем реєстрації (а.с.14). Відзиви проти позову не надав. Судові виклики повернено до суду у звязку з тим, що відповідач за зазначеною адресою не проживає . З довідки №75 виконавчого комітету Шевченківської селищної ради Харківської області від 22 січня 2019 року ОСОБА_3 зареєстрований в с.м.т.Шевченкове Харківської області по вул.Покровській (колишня Піонерська), 35 кв.7.

Відповідно до п.11 ч.9 ст. 128 ЦПК України відповідач місце якого невідомо викликається до суду через оголошення на офіційному веб сайті судової влади України. (повідомлення про розгляд справи виданий на веб сайті http:court.gov.ua від 12 березня 2019 року).

За таких обставин відповідач вважається повідомленою про розгляд справи належним чином.

Позивач в судове засідання не зявився надавши до суду письмову заяву з клопотанням про розгляд справи за його відсутності та просив задовольнити позовні вимоги у поному обсязі, шляхом винесення заочного рішення.

Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України.

Суд, заслухавши третю особу, свідків, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно договору купівлі-продажу посвідченого Шевченківською державною нотаріальною конторою Харківської області 26 травня 1992 року та зареєстрованого в реєстрі за №757, ОСОБА_2 належить квартира №7 розташована в будинку №35 по вул.Покровська (колишня Піонерська) в с.м.т.Шевченкове Харківської області.

Відповідно довідки №5588 Шевченківської селищної ради Харківської області від 06 грудня 2018 року, в вищезазначеній квартирі значаться зареєстрованими: донька позивача - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, її донька - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, колишній чоловік ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Згідно акту про розірвання шлюбу № 380 від 14 серпня 2001 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано.

Акт № 049 від 4 грудня 2018 року складений Шевченківської селищної ради засвідчує, що ОСОБА_3 з 1999 року , в квартирі АДРЕСА_1 не мешкає.

В судовому засіданні свідки: ОСОБА_6, засвідчила ,що ОСОБА_3 був чоловіком доньки позивача, після розлучення 1999-2000 роках , забрав свої особисті речі переїхав до іншого постійного місця проживання, речей, які належать відповідачу в квартирі немає

ОСОБА_7Е, пояснила , що є сусідкою ОСОБА_3 , вона переїхала у 2013 році засвідчила,що ОСОБА_4 мекає з донькою, чоловіка вона ніколи не бачила. Її син та донька ОСОБА_4 спілкуються , речей, які належать відповідачу в квартирі вона не бачила.

З листа № 1133 від 25 березня 2019 року Шевченківського ВП Купянського ВП ГУНП України в Харківській області вбачається що ОСОБА_3 за період з 2014 по 2019 рік з заявами та повідомленнями , в тому числі,щодо поновлення права на проживання в ІНФОРМАЦІЯ_4 в с.м.т. Шевченкове не звертався.

Шевченківська центральна лікарня листом №01-17/120 від 25 березня 2019 року повідомила , що в лікарні відомості щодо належності медичної документації відсутні.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач зареєстрований в квартирі, що належить позивачу але фактично не проживає в 1999 року по теперішній час..

Будь яких відомостей про поновлення свого порушеного права на проживання в вищевказаній квартирі, відповідачем суду не надано.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Приписами статті 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.

Статтею 64 Житлового кодексу УРСР визначено, що до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Пунктом 4 стат 263 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Виходячи із порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 Цивільного ктодексу України та статей 64, 150, 156 ЖК УРСР, слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 64, 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16).

Правова позиція ВСУ у справі № 6-709цс16: частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частинубудинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а сааме подружжя, їх діти і батьки.

Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а тако жінші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільнегосподарство.

Згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Виходячи з аналіу зазначеної норми власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільнегосподарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

За змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, шляхом визнання особи , такою що втратила права користування спірним житлом відповідає захисту особистого майнового інтересу позивача.

Враховуючи наведенні доводи суд дійшов до висновку, що відповідач, добровільно, виїхавши на інше місце проживання, втратив права користування зазначеним приміщенням.

Оцінивши надані докази у їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку, з умов виваженості та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги позивача є доведеннями та такими, що підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 223, 247, 258, 259, 263-265, 268, 274, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 391 , 405 Цивільного кодексу України, ст.ст. 150 156 Житлового кодексу Української РСР, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 таким, що втратив право на користування квартирою № 7 в будинку № 35 по вул.Покровській (колишня Піонерська) в с.м.т.Шевченкове Харківскьої області.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ