Справа № 343/763/18
Провадження № 22-ц/4808/753/19
Головуючий у 1 інстанції Керніцький І. І.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю представника ОСОБА_1 адвоката Шевчука П.В.

ОСОБА_4 його представника адвоката Кажука В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду від 25 березня 2019 року, ухвалене суддею Керніцьким І.І. у м. Долина,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_1 пред`явила до ОСОБА_4 позов про визнання права спільної сумісної власності подружжя на майно.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 18 червня 1983 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Долинського районного суду від 18 березня 2009 року за відповідачем ОСОБА_4 в порядку спадкування було визнано право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 , загальною вартістю 107 992 грн, яке складається з житлового будинку загальною площею 98,1 кв.м, погребу, майстерні, стодоли, стайні, гаражу, вбиральні, криниці, воріт та огорожі. Позивач також зазначала, що дане домоволодіння на час визнання за відповідачем права власності перебувало у незадовільному стані, у зв`язку з чим нею з власної ініціативи та за рахунок власних трудових та грошових заощаджень було проведено капітальний ремонт. Після проведення капітального ремонту вартість спірного домоволодіння збільшилась до 852 515 грн, що підтверджується висновком про незалежну оцінку нерухомого майна №012/18-ЗК-О від 30.04.2018 року. Посилаючись на те, що відповідач за час перебування в шлюбі не вклав жодних грошових коштів у покращення належного йому домоволодіння, позивач ОСОБА_1 просила в порядку ст. 62 СК України визнати домоволодіння по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя.

Рішенням Долинського районного суду від 25 березня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності подружжя на майно відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позову в повному обсязі, вказуючи при цьому на недотримання судом першої інстанції принципів змагальності та рівності, а також на порушення норм матеріального та процесуального права, що виразилось у неповному з`ясуванні судом усіх обставин справи та аналізі поданих нею доказів. Зокрема, апелянт вказує на те, що судом не були враховані показання свідків, які підтвердили, що проведення капітального ремонту у спірному домоволодінні було здійснено виключно за її кошти та трудові затрати, без участі та будь-якої фінансової допомоги відповідача ОСОБА_4 . При цьому, зазначає апелянт, сам відповідач під час підготовчого судового засідання визнав, що жодної участі в утриманні домоволодіння чи проведення капітального ремонту не проводив з 2007 року, а з 2015 року взагалі не проживав у ньому. Також, зауважує ОСОБА_1 , поза увагою суду першої інстанції залишились долучені нею до матеріалів справи звіти про оцінку майна, які підтверджують збільшення вартості домоволодіння майже у 8 разів. Крім того, апелянт звертає увагу апеляційного суду й на те, що відповідачем жодним чином не спростовано докази понесених нею витрат та не підтверджено факт вкладення ним коштів на покращення домоволодіння. А тому, взята до уваги судом першої інстанції довідка про доходи відповідача, на думку ОСОБА_1 , не має жодного значення для розгляду справи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги заперечив, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними. Відповідач також вказав, що спірне домоволодіння є виключно його власністю, що підтверджується належними доказами і на момент його успадкування житловий будинок перебував у належному для проживання стані. Крім того, ОСОБА_4 зазначив, що долучені позивачем квитанції та чеки на придбання будівельних матеріалів не є належними доказами, оскільки у більшості з них відсутні ідентифікуючі ознаки покупця та не міститься відтиски печаток продавця. Натомість, зауважує відповідач, протягом 2007 року за його кошти в спірному будинку була встановлена плитка в коридорі та ванній, замінена сантехніка, котел та вікна, встановлено опалення на цілий будинок, тепла підлога на кухні, а у 2008 році придбана кухонна стінка, що не заперечувалось самою позивачкою. Також відповідач звертає увагу апеляційного суду на те, що позивачем в суді першої інстанції не було надано будь-якої проектно-кошторисної документації, на підставі якої можна було би встановити вартість робіт проведеного в будинку поточного ремонту, не заявлялись клопотання про призначення і проведення судової експертизи для з`ясування дійсної вартості спірного майна та будівельно-технічної експертизи з метою з`ясування дійсної вартості будівельно-ремонтних робіт. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просить задовольнити подану скаргу.

Відповідач ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги заперечив. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не обґрунтовано відповідно до вимог чинного законодавства та не доведено у встановленому законом порядку своїх позовних вимог, зокрема нею не надано жодного письмового доказу свого матеріального стану за період проведення ремонтних робіт, з яких суд мав би можливість встановити факт внесення нею особистих коштів. З такими висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки вони відповідають зібраним у справі доказам, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.

З матеріалів справи вбачається і не заперечується сторонами, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4 з 18 червня 1983 року перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Також судом встановлено, що рішенням Долинського районного суду від 18 березня 2009 року за відповідачем ОСОБА_4 в порядку спадкування визнано право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку загальною площею 98,1 кв.м, житловою площею 55,7 кв.м, допоміжною площею 42,4 кв.м, погребу, майстерні, стодоли, стайні, гаражу, вбиральні, криниці, воріт та огорожі (а.с. 16-17).

Право власності відповідача на зазначене вище домоволодіння також підтверджується копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №22647677 від 06.05.2009 року (а.с. 9).

Отже, відповідач за час перебування в шлюбі із позивачем набув особисте майно.

Правове регулювання особистої приватної власності дружини, чоловіка та спільної сумісної власності подружжя регулюється Сімейним кодексом України.

Так, за положеннями статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз положень вищезазначених статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі №6-1447цс17. Не знайшов підстав для відступлення від зазначених правових висновків і Верховний Суд при розгляді справи №522/3655/15-ц від 24 квітня 2019 року та інших аналогічних справ, а тому вони підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Суд відхиляє наявний висновок про незалежну оцінку нерухомого майна №012/18-ЗК-О від 30.04.2018 року, яким визначено вартість спірного домоволодіння по АДРЕСА_1 . Зокрема, із змісту зазначеного висновку вбачається, що станом на квітень 2018 року вартість спірного домоволодіння без врахування вартості земельної ділянки складає 852 515 грн (а.с.18-40). Однак, на думку апеляційного суду, даний висновок не є належним доказом істотного збільшення вартості домоволодіння саме внаслідок затрат позивача ОСОБА_1 на його покращення, оскільки ним визначено лише ринкову (комерційну) вартість домоволодіння без зазначення його якісних характеристик та не враховано того, що на момент прийняття рішення Долинського районного суду від 18 березня 2009 року , яким за відповідачем ОСОБА_4 в порядку спадкування визнано право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку загальною площею 98,1 кв.м, житловою площею 55,7 кв.м, допоміжною площею 42,4 кв.м, погребу, майстерні, стодоли, стайні, гаражу, вбиральні, криниці, воріт та огорожі вартість цього майна зазначена як інветаризаційна, а не ринкова (а.с. 36).

При цьому слід зазначити, що в матеріалах справи відсутні докази вартості власне ремонтних робіт, які були проведені у спірному домоволодінні за вказаний позивачем ОСОБА_1 період, які надали би можливість суду здійснити порівняння на час вирішення спору вартості домоволодіння до та після поліпшення.

Долучені позивачем ОСОБА_1 до матеріалів справи копії квитанцій та чеків на придбання будівельних матеріалів самі по собі не є доказом збільшення вартості домоволодіння, оскільки зі змісту більшості з них не зрозуміло ким, коли та для яких цілей були придбані.

Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не було враховано показання свідків про проведення капітального ремонту у спірному домоволодінні, оскільки вони суперечать змісту оскарженого рішення, з якого вбачається, що даним показанням свідків судом першої інстанції була надана належна правова оцінка.

Крім цього, у матеріалах справи немає рішенням виконавчого Долинської міської ради міської ради про наданя дозволу на видачу архітектурно-планувального завдання на будівництво житлових, допоміжних приміщень і господарських споруд, перепланування в будинку та отримання архітектурно-планувальне завдання і проекту капітального будівництва.

У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року вересня 2016 року у справі № 6-1447цс17 зроблено висновок, що стаття 57 СК України визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 СК України встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Встановивши, що збільшення вартості спірного майна не є істотним у розумінні статті 62 СК України, суд першої інстанції прийшов правильного висновку відмовивши ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Долинського районного суду від 25 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення.

Повний текст складений 04 липня 2019 року.

Судді: В.Д.Фединяк І.В.Бойчук

О.В.Пнівчук