Головуючий суду 1 інстанції - Третяк О.Г.
Доповідач -Стахова Н.В.
Справа № 409/35/17
Провадження № 22-ц/810/124/19
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 року місто Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Стахової Н.В.,

суддів: Єрмакова Ю.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря

судового засідання: Сінько А.І.

за участю представника позивачів: Чесебієва А.П.

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач: ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Луганського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, в інтересах яких діє представник-адвокат Чесебієв Андрій Павлович на рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 11 грудня 2018 року (постановленого суддею Третяк О.Г.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про припинення права власності на частку в майні, що перебуває у спільній частковій власності,

встановив:

У січні 2017 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулись до Білокуракинського районного суду Луганської області з позовом до ОСОБА_7 про припинення права власності на частку у спільному майні.

Позовна заява мотивована тим, що позивачі та відповідач є співвласниками квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21.08.1997 року, виданого відділом приватизації житлового фонду Луганської міської ради народних депутатів. Право власності ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на вищевказану квартиру підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 35635335 від 26.09.2012 року. Частки співвласників квартири в натурі не виділені. Шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 розірваний на підставі рішення Артемівського районного суду Луганської області від 14.06.2004 року.

Вимоги про припинення права власності на частку у вказаній квартирі відповідача, позивачі обґрунтовують тим, що сумісне володіння та користування майном з відповідачем є неможливим, оскільки з останнім склалися неприязні стосунки. З січня 2012 року відповідач не проживає у спірній квартирі, мешкає за іншою адресою: АДРЕСА_2, однак іноді приїздить до неї та чинить позивачам перешкоди у її користуванні, зокрема неодноразово міняв замки на вхідних дверях, обірвав телефонну лінію, крім того вчиняє сварки. Звернення позивачів щодо купівлі у відповідача ј частки квартири відповідачем ігноруються. У якості компенсації вартості ј частки квартири позивачами було внесено на депозит 71775 грн.

Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 11 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про припинення права власності на частку в майні, що перебуває у спільній частковій власності відмовлено.

В апеляційній скарзі скаржники, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просили скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про відмову у задоволенні позову та не перевірив доводи позивачів стосовно того, що спільне володіння і користування спірною квартирою є неможливим, оскільки відповідач в спірній квартирі не проживає, має інше житло, не приймає участі у підтриманні технічного стану будинку, що призводить до його знищення. Позивачі вважають, що суд безпідставно не прийняв до уваги судову будівельну -технічну експертизу, відповідно до якої поділ квартири є неможливим, не врахував дійсну вартість спірної квартири та той факт, що позивачами попередньо внесено на депозит ТУ ДСА у Луганській області вартість частки спірної квартири.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судовому засіданні представник позивачів підтримав апеляційну скаргу, надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов.

Відповідач у судове засідання не з'явився, був повідомлений відповідно до ст. 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції».

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивачів, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При апеляційному розгляді вказаної цивільної справи колегія суддів приймає до уваги положення частин 1 та 2 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст.89, 263 ЦПК України були повно і всебічно дослідженні обставини справи та дана належна оцінка доказам, на які сторони посилалися в суді першої інстанції. Суд правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відмову у задоволенні заявлених вимог місцевий суд обґрунтував тим, що доводи позивачів про припинення права власності на частку у спільному майні є безпідставними та недоведеними належними і допустимими доказами.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8 є співвласниками в рівних частках квартири АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право власності на житло, яке видане 21.08.1997 р. відділом приватизації житлового фонду Луганської міської ради народних депутатів, та зареєстроване у реєстровій книзі за №9/5875. Частки співвласників майна в натурі не виділені.

На підставі свідоцтва про право власності ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_9 зареєстрували право власності на ј частку квартири АДРЕСА_1,що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав міського комунального підприємства бюро технічної інвентаризації.

Зміна прізвища ОСОБА_8 на ОСОБА_9 відбулась на підставі свідоцтва про шлюб від 22.10.2011 року.

На підставі рішення Артемівського районного суду м.Луганська від 14.06.2004 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 розірваний. З копії актів від 05 грудня 2012 року та від 22.02.2014 року, наданих позивачами, вбачається, що відповідач ОСОБА_7 не проживає за адресою: АДРЕСА_1.

З висновку Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз №831/836/837 від 10.08.2017 року про проведення судової будівельно- технічної експертизи вбачається, що розділ в натурі спірної квартири неможливий (а.с.103-106).

У силу положень ст. 21,24, 41 Конституції України, ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Згідно зі статтею ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому.

Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Відповідно до ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною;3) спільне володіння і користування майном є неможливим;4)таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачами не доведено наявність підстав для застосування положень ст. 365 ЦК України, оскільки ј частку спірної квартири не можна вважати незначною, крім того іншого зареєстрованого на праві власності житла відповідач не має, а тому, припинення права власності відповідача на частку нерухомого майна, завдасть йому істотної шкоди та порушить принцип рівності прав співвласників, який забороняє обмеження прав одних співвласників за рахунок інших.

Доводи апеляційної скарги про неможливість виділення належної відповідачу частки у натурі, не є підставою для припинення права власності відповідача на частину належного йому житлового приміщення, оскільки відсутність технічної можливості реального поділу об'єкта нерухомого майна - не є безумовною підставою для припинення права власності власника на відповідну частку майна, а допускається лише за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї, що така шкода не буде істотною. В даному випадку частка відповідача у спільному майні є єдиною його власністю, а тому її припинення завдасть істотну шкоду відповідачу.

Отже, колегія суддів вважає, що позбавлення права ОСОБА_7 на ј частку квартири є істотним порушенням його конституційного права на житло, закріпленим у ст. 47 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Виходячи із встановлених фактів, наданих доказів та вимог закону, висновок місцевого суду про відмову у задоволенні позовних вимог відповідає обставинам справи та нормам матеріального права. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування судового рішення.

Відповідно до статті 375 Цивільно процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інтонації ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367,374, 375, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, в інтересах яких діє представник-адвокат Чесебієв Андрій Павлович залишити без задоволення.

Рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 11 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова Луганського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Дата складення повного тексту постанови - 15 квітня 2019 року.

Головуючий Н. В. Стахова

Судді: Ю. В. Єрмаков

М. В. Назарова