ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7183/19 Справа № 173/3034/18 Суддя у 1-й інстанції - Петрюк Т. М. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2019 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 про стягнення аліментів на повнолітнього сина у зв`язку з навчанням, -

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2018 року до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 про стягнення аліментів на повнолітнього сина у зв`язку з навчанням.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 про стягнення аліментів на повнолітнього сина у зв`язку з навчанням - задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 , аліменти на утримання повнолітнього сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в зв`язку з навчанням в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, починаючи стягнення з 07.12 2018 року і до 30.06.2021 року тобто до закінчення навчання.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 судовий збір на користь держави в сумі 768.40. грн.

Рішення в межах платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , просить рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2019 року у справі №173/3034/18 скасувати в частині стягнення із ОСОБА_1 судового збору та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти у зв`язку з навчанням в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2019 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про народження Серія НОМЕР_3 від 07 грудня 2000 року виданого відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Верхньодніпровського районного управління юстиції Дніпропетровській області, батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 10).

З матеріалів справи вбачається, що 15.08.2018 року між ОСОБА_2 та Дніпропетровським державним університетом внутрішніх справ було укладено договір №ЮФ/69/д18 про надання освітніх послуг, з терміном навчання з 01.09.2018 року по 30.06.2021 року (а.с. 12).

Довідкою № 198 від 06.11.2018 року, виданою Дніпропетровським державним університетом внутрішніх справ студенту ОСОБА_2 , 2000 р.н. підтверджується, що він у 2018 році поступив до Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ. Наказ про зарахування на 1 курс від 14.08.2018 року №641. Зарахований з 01 вересня 2018 року. В теперішній час навчається на 1 курсі денної форми навчання юридичного факультету, ІV рівня акредитації, на контрактній основі, і стипендією не забезпечується (а.с.13).

Відповідно до вимог частини 1 статті 199 Сімейного кодексу України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Також, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , працював а ПрАТ "Дніпровський КПК" з 12.12.2018 року по 06.02.2019 року на посаді фахівець з безпеки та його дохід за період з 12.12.2018 року по 31.01.2019 року склав 21 700,95 грн. (а.с. 25).

Відповідно до п.3 ст. 199 СК України, право на звернення до суду з позовом має той з батьків з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчання, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно врахувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження тощо.

За таких обставин, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання після досягнення повноліття (незалежного від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

В силу ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

При цьому СК України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону надавати матеріальну допомогу повнолітнім сину чи донці, які продовжують навчання, зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає їх дитина.

Як передбачено ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

При встановленні розміру аліментів, суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище дітей, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, а також його можливість надавати утримання.

Відповідно до ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Правовідносини обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (ст. ст. 199, 200, 201 цього Кодексу). У визначенні розміру аліментів слід враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

З урахування того, що повнолітній син сторін з 01 вересня 2018 року є студентом Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ, денної форми навчання й здобуває освіту на контрактній основі та у зв`язку з чим позивач несе затрати пов`язані з оплатою за навчання в розмірі 11 000грн. на рік, власного доходу ОСОБА_2 не має і перебуває на утриманні матері, тому потребує матеріальної допомоги від батька.

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи і фактично не оспорюються сторонами.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що повнолітній син ОСОБА_2 , продовжує навчання та у зв`язку із цим потребує матеріальної допомоги, зокрема, на оплату освітніх послуг, які надає йому навчальний заклад.

Приведені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 доводи, що суд першої інстанції не дав правової оцінки поясненням апелянта та не оглянув у судовому засіданні оригінали квитанцій про сплату аліментів позивачу, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки з наданих скаржником квитанцій вбачається, що відповідач ОСОБА_1 у 2018 році надавав щомісячну добровільну допомогу колишній дружині ОСОБА_3 в розмірі 1224,00 грн. Отже, з вказаних платежів не зрозуміло, які саме аліменти сплачувались відповідачем та на чиє утримання перераховувались кошти, оскільки син відповідача навчається лише з вересня 2018 року.

Крім цього, колегія суддів враховує те, що обов`язку надання матеріальної допомоги батькам чи іншим дітям судовим рішенням на відповідача не покладено.

При цьому, необхідність утримувати інших дітей та непрацездатних батьків не виключають обов`язку відповідача надавати матеріальну допомогу своїй дитині, яка її потребує.

Твердження апелянта про те, що на його утриманні знаходиться непрацездатна матір, ОСОБА_7 , не можуть бути прийнятті до уваги, оскільки з наданих апелянтом доказів не можливо встановити чи дійсно матір проживає саме з ОСОБА_1 та чи надається апелянтом матеріальна допомога своїй матері.

З урахуванням вказаного, утримання дитини не може ставитися в залежність від наведених обставин в сукупності з тим, що платник є фізично здоровою та працездатною особою.

Згідно з ч. 1 ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі, що позивач не може являтися його сином, ні кровним, ні біологічним, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки позовні вимоги стосуються стягнення аліментів, позовні вимоги щодо батьківства відповідача відсутні та не входять до предмету доказування спірних правовідносин, тому висновків суду не спростовують.

Так, предметом поданого позову є позовні вимоги щодо стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання. Предметом доказування у даній категорії справ є наявність або відсутність між батьками угоди про сплату аліментів; наявність або відсутність постійного місця роботи, наявність регулярного заробітку або іншого доходу (при визначенні розміру аліментів у частці від заробітку (доходу); наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; факт навчання повнолітньої дитини; інші обставини, що мають значення для справи.

Отже, питання щодо походження дитини не є предметом доказування у справах про стягнення аліментів, оскільки є необхідним елементом процесу доказування лише у справах про встановлення батьківства або виключення відомостей про особу як батька з актового запису про народження дитини.

З зустрічним позовом відповідач не звертався.

Доводи апеляційної скарги, а саме те, що судом першої інстанції неправильно встановлено правовідносини, які виникли між сторонами, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, висновок суду не відповідає фактичним обставинам справи, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи та є необґрунтованими, оскільки спростовані дослідженими судом обставинами, яким дана правильна правова оцінка.

Будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнич