ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року

м. Харків

Справа № 638/11602/19

Провадження № 22-ц/818/4655/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Кругової С.С.,

Суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

секретаря Кучер Ю.Ю.,

Учасники справи :

заявник - ОСОБА_1

заінтересована особа - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про встановлення факту не проживання однією сім`єю, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду міста Харкова від 2 серпня 2019 року (суддя першої інстанції Цвірюк Д.В.), -

в с т а н о в и в :

Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 2 серпня 2019 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі суд виходив з того, що справа не підлягає розгляду в порядку окремого провадження оскільки з заяви вбачається, що встановлення заявленого факту пов`язане з подальшим вирішенням спірних відносин щодо права власності.

Не погоджуючись з ухвалою ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржувану ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду є необґрунтованою, постановленою з порушенням норм процесуального права, висновки суду викладені в ухвалі не відповідають фактичним обставинам справи.

В обґрунтування скарги позивач зазначає, що під час ухвалення судового рішення судом неповно з`ясовано обставини та твердження суду що справа не може бути розглянута в окремому провадженні є помилковими, оскільки не відповідають поясненням та твердження у заяві та матеріалам доданим до неї.

Вказує про те, що суд постановлюючи оскаржувану ухвалу позбавив його права на можливість захисту прав та свобод у судовому порядку не звернувши належної уваги на те, що у заяві зазначено про відсутність спору про право.

Суд першої інстанції безпідставно вважав, що справа має розглядатися в порядку цивільного судочинства не дослідив належним чином надані докази, не враховуючи їх та не надаючи їм належної правової оцінки.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду скасувати.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та, дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що заявник у липні 2019 року звернувся до суду з заявою в якій просив встановити юридичний факт не проживання ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 у період з червня 2007 року по 07.04.2017 за місцем прописки по АДРЕСА_1 . Визнати, що ОСОБА_2 проживав з червня 2007 року по 7 квітня 2017 року за адресою у АДРЕСА_2 . Визнати, що ОСОБА_1 та ОСОБА_1 у період з червня 2007 року по квітень (включно) 2017 року спільно не проживали, не були пов`язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов`язків, не складали сім`ю.

Заява обґрунтована тим, що встановлення факту не проживання однією сім"єю потрібно для встановлення права власності на нерухоме майно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , сплати комунальних послуг у період з реєстрації за адресою у АДРЕСА_1 (а.с. 6).

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до ст. 293, 315 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частинами 1 та 2 статті 315 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Тобто, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Характерною ознакою категорії справ окремого провадження є відсутність у них спору про право і метою яких є встановлення юридичного факту або стану. При цьому в порядку окремого провадження може вирішуватися спір про факт, але не спір про право цивільне. Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення або вирішення особистих чи майнових прав самого заявника.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», встановлено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду, тобто судді зобов`язані застосовувати рішення Європейського суду з прав людини» як джерело права на всіх етапах провадження нарівні з Законами України та підзаконними нормативно-правовими актами.

Європейський суд у своїй практиці виходить з того, що доступ до правосуддя займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення пункту 1 статті 6 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, суд виходить з принципу недопустимості обмеження права громадян на звернення до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Зокрема у рішенні від 04 червня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» (Bellet v. France) суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Також, Європейський суд зазначає, що положення пункту 1 статті 6 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (рішення від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства» п.36) та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Отже, під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

ОСОБА_1 зазначає в апеляційній скарзі, що суд позбавив його права на доступ до суду та справедливий судовий розгляд, проте колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з дотриманням всіх вимог чинного законодавства розглянув заяву та прийняв законне судове рішення.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 № 8 «Про незалежність судової влади», звернення до суду здійснюється у формі, порядку, випадках та особами, передбаченими процесуальним законом. Звернення у справах інших осіб у всіх випадках, а учасників процесу - поза випадками, передбаченими процесуальним законом, розгляду судами не підлягають.

З урахуванням вищезазначеного та вимог чинного законодавства, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанціїправомірно відмовив у відкритті провадження у справі, оскільки з заяви про встановлення факту вбачається спір про право і таке питання не може бути розглянуте в порядку окремого провадження.

В суді апеляційної інстанції заявник і заінтересована особа пояснили, що встановлення факту їм потрібно, щоб довести, що вони не проживали однією сім"єю , а тому майно, що знаходиться в квартирі за адресою АДРЕСА_1 не є їх спільним майном.

Отже, суд першої інстанції правильно відмовив у відкритті провадження, оскільки учасники справи пов"язують встановлення факту з майновими правовідносинами.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389,390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дзержинського районного суду міста Харкова від 2 серпня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В.Маміна

Н.П. Пилипчук

повний текст постанови

складено 28 жовтня 2019 року