Житомирський апеляційний суд
Категорія 32 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Галацевич О.М.,

суддів: Григорусь Н.Й., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №295/16313/18 за позовом ОСОБА_1 до Верховного Суду про відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Богунського районного суду м. Житомира, ухвалене 02 травня 2019 року суддею Чішман Л.М., у м. Житомирі, повний текст рішення складено 10 травня 2019 року,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, у якому просила стягнути із Верховного Суду на її користь 100000 грн на відшкодування моральної шкоди. Обґрунтовувала вимоги тим, що Верховним Судом при розгляді клопотання у справі №296/10376/16а допущено порушення її прав. Зокрема зазначала, що відповідь на клопотання надана із порушенням норм Законів України, вказаними діями їй заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінює в сумі 100000 грн.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 02 травня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення її позову, вирішити питання розподілу судових витрат.

На її думку, суд першої інстанції не надав правової оцінки порушенням, допущеним Верховним Судом при розгляді її клопотання, не врахував обставини, на які вона посилалась у позовній заяві, надав привілеї Верховному Суду, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

У відзиві від 04 червня 2019 року Верховний Суд просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що позивач не надав суду належних доказів на підтвердження наявності шкоди та факту протиправності у діях Верховного Суду.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи сторони в судове засідання не з`явились. ОСОБА_1 надіслала заяву про розгляд апеляційної скарги у її відсутність.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачка не довела суду протиправності діяння чи бездіяльності відповідача при розгляді її клопотання.

Суд апеляційної інстанції не може погодитись із зазначеним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із клопотанням від 15 листопада 2018 року про перегляд судових рішень у справі №296/10376/16а, у якому оскаржувала судові рішення, які ухвалені щодо розгляду її клопотання про визнання процесуальним правонаступником ОСОБА_2 (матері) згідно з положеннями ст.55 КАС України (а.с.4-6).

Листом за підписом секретаря Великої Палати Верховного Суду у межах, передбачених законодавством повноважень, та відповідно до положень Закону України «Про звернення громадян» ОСОБА_1 повідомлена про те, що до Верховного Суду надійшло її звернення (вх.№1009/0/15-18 від 19 листопада 2018 року) в формі клопотання про перегляд судових рішень у справі №296/10376/16а (а.с.7-8). У листі наголошено на тому, що Верховний Суд як суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в адміністративних справах у межах касаційного провадження виключно з підстав та в порядку, установлених положеннями КАС України. Відповідно до частини другої статті 13 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIIІ «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими для виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства, за винятком рішень про амністію та помилування. Також рекомендовано для отримання безоплатної первинної правової допомоги, зокрема, таких видів послуг, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань (у т.ч. стосовно підстав, форми та порядку оскарження судового рішення), звернутися до Житомирського міського центу надання безоплатної вторинної правової допомоги та надано інформацію для контакту. Матеріали, які додавалися до звернення, повернуті.

Як слідує зі змісту позовної заяви, підставою звернення ОСОБА_1 з позовом до суду є те, що Верховним Судом за клопотанням про перегляд судових рішень у справі №296/10376/16а був надісланий лист від 23 листопада 2018 року вих. №2876/0/2-18, який, на думку позивача, не відповідає жодним нормам законів України, що призвело до порушення її права на справедливий суд.

Частиною першою статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, окрім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається. Суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

У розумінні положень норм Кодексу адміністративного судочинства України суди при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ.

Статтями 62, 126, 129 Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

За таких обставин, суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у цивільній справі. Винятками є лише випадки, коли суд (суддя) виступає не як орган (особа), що здійснює правосуддя, а як будь-яка інша установа (особа). Заяви, скарги, спрямовані на дії судді при здійсненні правосуддя, не підлягають розгляду в суді першої інстанції, оскільки відповідно до закону є інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя.

У зв`язку з цим, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких по суті є оскарження процесуальних дій судді (суду), пов`язаних із розглядом по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядку і їх виконанням, нормами ЦПК України чи іншими законодавчими актами України не передбачено.

Зазначене відповідає вимогам статей 6, 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Підставою звернення ОСОБА_1 з позовом до Верховного Суду про відшкодування моральної шкоди є процесуальні дії суду, які вчинені у зв`язку із ініціюванням ОСОБА_1 чергового перегляду справи №296/10376/16а в касаційному порядку, тобто пов`язано із здійснення судочинства.

Оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, а також про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ.

Відповідно до частини четвертої ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі №757/43355/16-ц зазначено, що здійснюючи правосуддя суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом (частина перша і третя статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Вказана правова позиція викладена також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі №295/7631/17 та аналогічного висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 16 січня 2018 року в справі № 454/2843/15-ц.

Аналогічну позицію висловлено також у п.57 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, де зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Відповідно до пункту 55 Висновку №3 (2002) Консультативної ради європейських суддів судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші судові порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Згідно з пунктом 21 Великої хартії суддів (Основоположних принципів), затвердженої Консультативною радою європейських суддів 17 листопада 2010 року, засоби для виправлення суддівських помилок мають бути передбачені відповідною системою апеляційного оскарження. Виправлення будь-яких інших помилок в адмініструванні правосуддя є виключною відповідальністю держави.

Отже, вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.

Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

Під правоздатністю пред`являти позови, вимагати відшкодування шкоди й домагатися рішення суду розуміється право подання позову до суду, який наділений повноваженнями розглядати питання фактів й права, що стосуються конкретного спору, з метою постановлення рішення, що матиме обов`язкову силу (рішення ЄСПЛ від 23 червня 1981 року в справі «ЛеКонт, Ван Левен і Де Мейєр проти Бельгії», заяви №№ 6878/75, 7238/75).

ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року в справі «Ашінгдейн проти Великої Британії).

Враховуючи вищевикладене, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких по суті є оскарження дій суду, пов`язаних із переглядом справи, нормами ЦПК України чи іншими законодавчими актами України не передбачено. Оскарження вчинення (невчинення) судом у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду.

За таких обставин, позовна заява ОСОБА_1 до Верховного Суду про відшкодування моральної шкоди щодо повернення клопотання про перегляд судових рішень у справі №296/10376/16а не може розглядатися за правилами будь-якого судочинства, але суд першої інстанції помилково розглянув справу в порядку цивільного судочинства по суті.

Приписи «справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосуються як до справ, які не можуть розглядатися за правилами цивільного судочинства, так і до тих справ, які взагалі не можуть розглядатися за правилами будь-якого судочинства по суті.

Відповідно до змісту частини першої ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтею 255 цього Кодексу.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи вищевикладене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

Керуючись ст. ст. 255, 367, 368, 374, 377, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 02 травня 2019 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Верховного Суду про відшкодування моральної шкоди закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 03 липня 2019 року.