ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«29» жовтня 2019 року

м. Харків

справа № 643/10395/18-ц

провадження № 22ц/818/5114/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

за участю секретаря Колосовської А.Р.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа Харківська міська рада, представник третьої особи Артамонов О. В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської міської ради на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 серпня 2019 року в складі судді Мельникової І.Д.

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа: Харківська міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що вона є основним наймачем однокімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_1 , яка не приватизована.

Вказала, що у зазначеній квартирі на даний час зареєстровані вона та її дочка ОСОБА_2 , яка у грудні 2000 року, забравши свої особисті речі, добровільно залишила житло за місцем реєстрації та виїхала до свого чоловіка до США, що підтверджується її ідентифікаційною карткою штату Каліфорнія.

Зазначила, що зі свого боку вона ніколи не перешкоджала дочці проживати в квартирі, не забирала ключі та не змінювала замки вхідної двері.

Проте, відповідач протягом 18 років з нею не спілкувалась, до м. Харкова не приїжджала, житлом не цікавилась, за нього не сплачувала, не вимагала його обміну, а також не зверталась до Комунального підприємства «Жилкомсервіс» та поліції зі скаргами та зверненнями щодо перешкод у користуванні житлом.

Вказала, що факт тривалої відсутності відповідача в квартирі підтверджується також актом від 11 липня 2018 року, складеним сусідами.

Зазначила, що ОСОБА_2 має бути визнана такою, що втратила право користування цим житлом, що надасть їй як пенсіонеру можливість скористатися правом на отримання субсидії на оплату комунальних послуг.

Просила визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_2 .

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02 серпня 2019 року, у якому ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2019 року виправлено описки, позов ОСОБА_1 задоволено; визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Не погоджуючись з заочним рішенням суду Харківська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просила заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що факт не проживання відповідача понад встановлені строки у спірному житловому приміщенні не доведено належними та достатніми доказами; що спірна квартира не приватизована та є власністю територіальної громади м. Харкова, обов`язком якої в особі Харківської міської ради є збереження житлової площі за тимчасово відсутнім наймачем, тому оскаржуваним рішенням порушуються інтереси Харківської міської ради; що немає доказів, які б встановлювали причини відсутності відповідача у спірній квартирі, зокрема, відомостей із закладів соціального захисту населення щодо визнання відповідача непрацездатною, знаходження її в установі соціальної допомоги чи перебування у місцях обмеження чи позбавлення волі, а також не надано інформації щодо місця роботи відповідача, її виїзду за кордон тощо; що до суду не надано акт про не проживання відповідача у спірній квартирі понад 6 місяців; що відповідача не викликано до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України; що визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, порушить її конституційне право на житло.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Харківської міської ради необхідно залишити без задоволення, заочне рішення суду залишити без змін.

Заочне рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що відповідач без поважних причин не проживає у спірній квартирі понад шість місяців, що є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що спірна квартира АДРЕСА_2 не приватизована, належить до комунальної власності територіальної громади міста Харкова.

ОСОБА_1 є основним наймачем однокімнатної квартири АДРЕСА_2 , житловою площею 17,25 кв. м. на підставі ордера на житлове приміщення №027734 від 14 лютого 1989 року, виданого Виконавчим комітетом Московської районної ради народних депутатів м. Харкова на підставі рішення від 07 лютого 1989 року №31 на сім`ю у складі двох осіб: ОСОБА_1 та її дочку ОСОБА_2 (а. с. 7, 37).

Як вбачається з довідок про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (про склад сім`ї) від 10 липня 2018 року та 05 жовтня 2018 року за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а. с. 8, 19).

З копій паспортів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 також вбачається, що вони зареєстровані за вказаною адресою з 01 березня 1989 року та 08 жовтня 1997 року відповідно (а. с. 13-14).

ОСОБА_2 має ідентифікаційну картку США від 29 листопада 2001 року (а. с. 9).

Актом мешканців будинку АДРЕСА_4 ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 від 11 липня 2018 року встановлено, що ОСОБА_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ; у квартирі не проживає з грудня 2000 року у зв`язку з виїздом на постійне проживання до США, належних їй речей у квартирі немає (а. с. 12).

З відповіді Комунального підприємства «Жилкомсервіс» від 20 липня 2018 року щодо ОСОБА_2 вбачається, що до компетенції підприємства не входить відстеження фактичного проживання чи не проживання громадян (а. с. 6).

До Московського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області інформація щодо перешкоджання ОСОБА_2 у праві користування житлом за адресою: АДРЕСА_3 за період з 01 січня 2016 року по 17 квітня 2019 року не надходила, що підтверджується листом від 18 квітня 2019 року (а. с. 46).

Допитані у судовому засіданні суду першої інстанції свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , які є сусідами позивача, підтвердили обставини, викладені у позовній заяві ОСОБА_8 .

Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як зазначено у статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод).

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18.

Вказане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Як вбачається з матеріалів справи спірна квартира належить до комунальної власності територіальної громади міста Харкова, не приватизована, на теперішній час у ній зареєстровані ОСОБА_1 та її дочка ОСОБА_2 , але фактично мешкає лише ОСОБА_1

Відомості про те, що ОСОБА_2 спірну квартиру залишила вимушено, цікавиться цим житлом, збереженням з ним будь-якого зв`язку, або дані про те, що вона зверталась до правоохоронних органів або суду щодо захисту своїх прав та інтересів, відсутні.

Поштова кореспонденція, направлена судом першої інстанції на адресу реєстрації відповідача, повернута без вручення за закінченням встановленого строку зберігання та у зв`язку з відсутністю адресата.

Наявність поважних причин, з якими чинне законодавство України пов`язує можливість збереження житлового приміщення за відповідачем, судом також не встановлено.

В суді апеляційної інстанції позивачка пояснила, що її дочка з 2000 року проживає в США в штаті Каліфорнія. З нею ніяких зв`язків вона не підтримує. Дочка, починаючи з 2000 року, спірним житлом не цікавилась, комунальні платежі не сплачує. Позивачка є пенсіонеркою. Розмір її пенсії незначний. Сплачувати за себе та свою дочку комунальні послуги їй важко, а розмір її доходів дозволяє їй оформити субсидію, тому просила задовольнити її позов. Зазначила, що судові повістки вона не отримувала.

В судовому засіданні їй для огляду надані судові повістки, в яких в графі підпис зазначено « ОСОБА_9 ». Оглядаючи їх, позивачка стверджувала, що ці судові повістки ані за себе, ані за її дочку вона не отримувала та не підписувала. На сьогодні в спірній квартирі вона проживає одна, тому не знає, хто за неї та за її дочку підписав судові повістки.

Аналізуючи наведені норми права та обставини справи, судова колегія вважає, що акт мешканців будинку та показання свідків щодо не проживання відповідача у спірній квартирі більш шести місяців без поважних причин, відсутність даних про перешкоджання відповідачу у праві користування квартирою є належною правовою підставою для задоволення позову.

За таких умов, встановивши, що відповідач не проживає у спірній квартирі тривалий час, а саме з грудня 2000 року, яку залишила добровільно, витрат на її утримання не несе, до правоохоронних органів щодо захисту своїх прав чи інтересів або з позовом про усунення перешкод у користуванні спірним приміщенням (вселення) до суду не зверталась, врахувавши, що причини її відсутності понад шість місяців у спірній квартирі є неповажними, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням.

Зазначене відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2018 року (справа №643/11611/16-ц, провадження №61-27411св18).

До суду апеляційної інстанції також не надано жодного доказу, який би спростував висновки суду першої інстанції щодо того, що ОСОБА_2 з 2000 року в спірній квартирі не проживає, що є підставою для відмови у позові.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що спірна квартира не приватизована та є власністю територіальної громади м. Харкова, обов`язком якої в особі Харківської міської ради є збереження житлової площі за тимчасово відсутнім наймачем, тому оскаржуваним рішенням порушуються інтереси Харківської міської ради, є безпідставними, оскільки оскаржуваним судовим рішенням права та інтереси Харківської міської ради як власника майна не порушені.

За змістом статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності.

Збереження житлової площі за наймачами не відноситься до обов`язків органів місцевого самоврядування, оскільки стосується реалізації особистих житлових прав особи.

Посилання Харківської міської ради на те, що факт не проживання відповідача понад встановлені строки у спірному житловому приміщенні не доведено належними та достатніми доказами, не можуть бути прийняті до уваги, виходячи з наступного.

За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення по справі.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У нормах матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини, не встановлено обмежень щодо засобів доказування, якими можуть бути підтверджені факти, що входять до предмета доказування у справі.

За таких умов, відсутні підстави вважати показання свідків неналежним доказом у справі.

Той факт, що відповідач не проживає у спірній квартирі, підтверджується також і письмовим актом мешканців будинку.

Відсутність посвідчення акту не проживання відповідача у квартирі балансоутримувачем будинку не свідчить про неналежність його як доказу, оскільки законом не встановлено вимог до форми такого акту.

Зазначені докази у їх сукупності та взаємозв`язку дають суду підстави дійти висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що відповідач можливо з поважних причин не проживає за вказаною адресою, за своїм змістом є лише припущеннями Харківської міської ради.

Твердження в апеляційній скарзі щодо ненадання доказів, які б встановлювали причини відсутності відповідача у спірній квартирі, зокрема, відомостей із закладів соціального захисту населення щодо визнання відповідача непрацездатною, знаходження її в установі соціальної допомоги чи перебування у місцях обмеження чи позбавлення волі, не можуть бути взяті до уваги, оскільки на позивача не покладено обов`язку довести відсутність усіх цих обставин, адже коло поважних причин не проживання у житловому приміщенні є необмеженим та не може бути заздалегідь вичерпно передбачено позивачем.

Незважаючи на зазначення в апеляційній скарзі про ненадання відповідних доказів, Харківська міська рада з клопотанням про витребування вказаних відомостей для обґрунтування своїх заперечень на позовну заяву не зверталась, відповідні відомості суду надано не було, отже, висновки суду першої інстанції не спростовано.

Крім того, за змістом статті 71 ЖК УРСР відсутність за місцем проживання понад шість місяців з поважних причин є підставою для продовження судом строку збереження житла за наймачем за заявою відсутнього, проте, з боку відповідача такої заяви не надходило та відповідних причин поважності своєї відсутності нею не надано.

Доводи апеляційної скарги Харківської міської ради щодо того, що відповідача не викликано до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, також не є підставою для скасування судового рішення.

Згідно вимог частини 11 статті 128 ЦПК України до суду викликаються через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме.

Матеріали справи свідчать про те, що зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 суду відомо, проте, поштова кореспонденція, направлена на адресу реєстрації відповідача, повернута до суду без вручення.

Разом з тим, згідно з пунктом 3 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Враховуючи, що у даному разі апеляційну скаргу подано Харківською міською радою, а не ОСОБА_2 , відповідне обґрунтування щодо неналежного повідомлення відповідача не є підставою для скасування рішення суду.

Про дату, час та місце перегляду оскаржуваного судового рішення в суді апеляційної інстанції Харківська міська рада повідомлена належним чином 11 жовтня 2019 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Посилання Харківської міської ради на те, що визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є порушенням її конституційного права на житло, за відсутності даних, що відповідач внаслідок ухвалення оскаржуваного судового рішення, втратила своє єдине житло, є необґрунтованими.

При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що ОСОБА_2 не позбавлена права на оскарження заочного рішення суду першої інстанції у передбаченому законом порядку або звернення до суду з власним позовом про захист своїх житлових прав, якщо вважатиме їх порушеними.

Виходячи з вищевикладеного, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що заочне рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а заочного рішення суду - без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ухвалою про відкриття апеляційного провадження від 07 жовтня 2019 року відстрочено Харківській міській раді судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1057,20 грн.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, зазначена сума підлягає стягненню з Харківської міської ради у дохід держави.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради залишити без задоволення.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 серпня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з Харківської міської ради в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1057,20 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

Повний текст постанови складено 31 жовтня 2019 року.