Постанова

Іменем України

13 березня 2019 року

м. Київ

справа № 310/7167/13-ц

провадження № 61-13491св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Родовід Банк»,

відповідач -ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 грудня 2013 року у складі судді Крамаренка А. І. та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 12 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Трофимової Д. А., Крилової О. В., Бєлки В. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2013 року публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 12 червня 2008 року між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав останній кредит у розмірі 13 139,78 доларів США на умовах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості, зі сплатою 7,7 % річних та щомісячною платою за обслуговування кредиту - 0,25 %, зі строком повернення - 12 червня 2015 року.

Вказувало, що ОСОБА_1 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого утворилась заборгованість станом на 17 червня 2013 року у розмірі 8 070,21 доларів США та 359 765,1 грн.

Ураховуючи викладене, ПАТ «Родовід Банк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 12 червня 2008 року у розмірі 8 070,21 доларів США, що складається з: суми поточної заборгованості за кредитом - 3 779,78 доларів США, суми простроченої заборгованості за кредитом - 3 977,20 доларів США,суми простроченої заборгованості за процентами - 313,23 доларів США, та 359 765,1 грн, що складається з: суми простроченої заборгованості за щомісячною платою за проведення розрахунків - 1 311,33 грн,суми нарахованої пені за прострочення кредиту - 308 364,59 грн, суми нарахованої пені за прострочені проценти - 47 737,31 грн,суми 3 % річних за прострочення кредиту - 1 581,98 грн,суми 3 % річних за прострочення процентів - 244,75 грн,штрафу - 525,14 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 грудня 2013 року позов ПАТ «Родовід Банк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 8 070,21 доларів США, що складається з: 3 779,78 доларів США - поточної заборгованості за кредитом, 3 977,20 доларів США - простроченої заборгованості за кредитом, 313,23 доларів США - простроченої заборгованості за процентами.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» пеню за прострочення кредиту, пеню за прострочення процентів та штраф у сумі 83 095,03 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 грудня 2013 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» прострочену заборгованість за щомісячною платою за проведення розрахунків у сумі 1 311,33 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк на виконання умов кредитного договору від 12 червня 2008 року надав ОСОБА_1 кредитні кошти, але станом на 17 червня 2013 року вона належним чином не виконала свої зобов'язання за вказаним договором, внаслідок чого утворилась заявлена банком заборгованість, що підтверджується належними та допустимими доказами.

При цьому суд вважав неспівмірним розмір неустойки з розміром основного боргу, тому з урахуванням положення частини третьої статті 551 ЦК України вважав за можливе зменшити її розмір, що підлягає стягненню з відповідача.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 12 грудня 2017 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 грудня 2013 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що справа місцевим судом розглянута з дотриманням норм матеріального й процесуального права, а доводи відповідача висновків суду не спростовують. ОСОБА_1 правильність розрахунку не спростовувала, свого розрахунку суду не надала, тому апеляційний суд визнав обґрунтованим стягнення боргу у визначеному банком розмірі, який відповідає вимогам закону та умовам договору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду й ухвалити судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог банку.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що нею була подана заява про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Вказує, що суди не надали належної оцінки наданому банком розрахунку заборгованості, який вона вважає неправильним.

Додаткове рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 грудня 2013 року відповідач не оскаржує та воно не було предметом перегляду судом апеляційної інстанції, тому відповідно до вимог статті 400 ЦПК України колегією суддів не перевіряється.

Відзив на касаційну скаргу позивач до суду не подав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

За укладеним між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1 кредитним договором від 12 червня 2008 року та додатковими угодами до нього від 11 листопада 2008 року та від 21 січня 2011 року остання отримала кредит у сумі 13 139,78 доларів США терміном до 12 червня 2015 року включно та зобов'язалася щомісячно частково погашати заборгованість за кредитом та нарахованими процентами у розмірі та строки, встановлені кредитним договором.

Відповідно до виписок з особового рахунку за період з 12 червня 2008 року по 17 червня 2013 року та квитанцій ОСОБА_1 по декілька разів на рік з часу укладення договору і до лютого 2013 року вчинялися дії щодо виконання зобов'язань, здійснювалося погашення заборгованості за наданим кредитом. Останній платіж, який вона внесла у рахунок погашення заборгованості за вказаним договором, був здійснений 08 лютого 2013 року, після чого зобов'язання за договором не виконувались (том 1, а. с. 8-27, 99-120).

Згідно із розрахунком банку станом на 17 червня 2013 року ОСОБА_1 мала заборгованість у розмірі 8 070,21 доларів США, що складається з: суми поточної заборгованості за кредитом - 3 779,78 доларів США, суми простроченої заборгованості за кредитом - 3 977,20 доларів США,суми простроченої заборгованості за процентами - 313,23 доларів США, та 359 765,1 грн, що складається з: суми простроченої заборгованості за щомісячною платою за проведення розрахунків - 1 311,33 грн,суми нарахованої пені за прострочення кредиту - 308 364,59 грн, суми нарахованої пені за прострочені проценти - 47 737,31 грн,суми 3 % річних за прострочення кредиту - 1 581,98 грн,суми 3 % річних за прострочення процентів - 244,75 грн,штрафу - 525,14 грн.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення відповідають не повністю.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року в справі № 6-2003цс15.

Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.

Ухвалюючи судові рішення у справі, суди попередніх інстанцій зазначені вимоги закону та правовий висновок Верховного Суду України до уваги не взяли та дійшли помилкового висновку про одночасне стягнення з відповідача на користь банку пені та штрафу.

При цьому суди правильно стягнули заявлену банком заборгованість за кредитом та відсотками, які обчислюються за правилами основного боргу.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

У статті 1052 ЦК України передбачено, що у разі невиконання позичальником обов'язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов'язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника достроково повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Встановивши, що банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором від 12 червня 2008 року, надавши ОСОБА_1 обумовлену суму грошових коштів на умовах, встановлених договором, а вона не виконує своїх зобов'язань щодо повернення коштів належним чином, у результаті чого виникла заявлена банком заборгованість, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про задоволення позову в частині стягнення з неї вказаної вище заборгованості.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що банком не врахована її заява про застосування наслідків спливу строку позовної давності, є безпідставними.

Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Частинами першою та третьою статті 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Оскільки ОСОБА_1 до лютого 2013 року вчиняла дії щодо виконання зобов'язань, що нею не заперечується, здійснювала погашення заборгованості за наданим кредитом, а останній платіж, який вона внесла у рахунок погашення заборгованості за вказаним договором, був здійснений 08 лютого 2013 року, а банк звернувся до суду у червні 2013 року, то ним не було пропущено строку позовної давності, про що було вказано судом апеляційної інстанції.

При цьому, суди вірно врахували норми щодо спеціальної позовної давності та розрахували неустойку в її межах, а також, вважаючи неспівмірним розмір неустойки з розміром основного боргу, з урахуванням положення частини третьої статті 551 ЦК України, вважали за можливе зменшити її розмір.

Необґрунтованими є й доводи касаційної скарги про те, що суди не надали належної оцінки наданому банку розрахунку заборгованості, оскільки суди належним чином оцінили та надали правову оцінку всім наданим сторонами доказам, а ОСОБА_1 не спростувала заявлений банком розмір заборгованості, що є її процесуальним обов'язком відповідно до положень статей 10, 60 ЦПК України 2004 року (статей 12, 81 чинного ЦПК України).

Таким чином доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з статтею 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню в частині стягнення штрафу, з ухваленням нового судового рішення у цій частині про відмову у задоволенні позовних вимог, в іншій частині судові рішення підлягають залишенню без змін.

Щодо судових витрат

У пункті 2 частини другої статті 141 судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Таким чином, ураховуючи часткове задоволення касаційної скарги, скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій у частині стягнення штрафу у розмірі 525,14грн, що становить 0,4 % від оспорюваної суми заборгованості за кредитним договором, та відмову у цій частині у задоволенні позову ПАТ «Родовід Банк», з останнього на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 13,6 грн, що становить 0,4 % від суми судового збору, що була сплачена відповідачем за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 грудня 2013 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 12 грудня 2017 року в частині стягнення штрафу у розмірі 525,14 грн скасувати.

У задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_1про стягнення штрафу відмовити.

В іншій частині судові рішення залишити без змін.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» ()на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 13,6 грн (тринадцять гривень шістдесят копійок) на відшкодування сплаченого судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта