Номер провадження: 22-ц/813/1010/19
Номер справи місцевого суду: 520/6507/16-ц
Головуючий у першій інстанції Васильків О.В.
Доповідач Черевко П. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.04.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Дрішлюка А.І., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про розірвання договору та стягнення коштів, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

2.06.2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просить розірвати договір про надання юридичних послуг № 75 від 15.07.2014 року, укладений між сторонами; стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 кошти у розмірі 28 875 грн. за договором про надання юридичних послуг № 75 від 15.07.2014 року. При цьому позивач посилається на те, що 15.07.2014 року між сторонами укладено договір про надання юридичних послуг № 75, до якого в подальшому було укладено ряд додаткових угод. Позивач вказує, що на виконання умов договору ним було сплачено відповідачу кошти у розмірі 28 875 грн. Проте, відповідач в порушення умов договору не виконувала свої зобов'язання особисто, а залучила третіх осіб, що не передбачено договором. У зв'язку неналежним виконанням відповідачем умов договору, позивач змушений звернутися до суду із позовом.

10.10.2016 року відповідач ОСОБА_2 надала до суду зустрічну позовну заяву, в якій просить стягнути з ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 6570,58 грн. за договором про надання юридичних послуг № 75 від 15.07.2014 року; стягнути судові витрати. При цьому позивач за зустрічним позовом посилається на те, що отримавши від ОСОБА_3 заяву про розірвання договору, ОСОБА_2 направила на адресу клієнта вимогу про необхідність сплати фактично наданих послуг у розмірі 6 570,58 грн. Однак, у зв'язку із ухиленням ОСОБА_3 від сплати вказаних коштів, ОСОБА_2 змушена звернутися до суду із позовом.

Ухвалою суду від 08.11.2016 року зустрічну позовну заяву прийнято та об'єднано в одне провадження із первісним позовом.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 - задоволено.

Договір про надання юридичних послуг № 75, укладений 15.07.2014 року між ОСОБА_3 та фізичною особою підприємцем ОСОБА_2, - розірвано.

Стягнуто з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 28 875,00 грн. /двадцять вісім тисяч вісімсот сімдесят п'ять гривень 00 копійок/ за договором про надання юридичних послуг № 75 від 15.07.2014 року.

Стягнуто з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1102,40 грн. /одна тисяча сто дві гривні 40 копійок/.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, - відмовлено.

Вважаючи рішення суду незаконним ФОП ОСОБА_2 звернулась до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2017 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про розірвання договору та стягнення коштів, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до с. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 суд обґрунтовано дійшов зазначеного висновку.

Судом встановлено, що 5.07.2014 року між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 укладено договір про надання юридичних послуг № 75 /том 1 а.с. 6-7, за умовами якого клієнт замовляє у виконавця юридичні послуги та консультації, зобов'язується оплачувати їх, а виконавець бере на себе зобов'язання надавати юридичні послуги в обсязі та на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до п. 1.5 Договору, перелік завдань виконавця, орієнтований план робіт та їх вартість, інші положення закріплюються і в Додатках до Договору.

В подальшому між сторонами було укладено ряд Додатків до договору про надання юридичних послуг № 75, а саме від 15.07.2014 року /том 1 а.с. 7 зворот/, від 15.09.2014 року /том 1 а.с. 9/, від 17.10.2014 року /том 1 а.с. 10/, від 26.11.2014 року /том 1 а.с. 12-13/. На виконання вказаних Додатків до договору позивачем сплачено грошові кошти у загальній сумі 28 875,00 грн. /2925,00 грн. + 1500,00 грн. + 2950,00 грн. + 15 500,00 грн. + 6000,00 грн./, на підтвердження чого суду надано квитанції до прибуткового касового ордеру та акти прийому-передачі /а.с. 8, 11, 13/.

Ст. 901 ЦК України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Положеннями ст. 902 ЦК України визначено, що виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

У ході розгляду справи представник відповідача ФОП ОСОБА_2 - ОСОБА_4 пояснював, що на виконання положень п.п. «є» п. 3.1 Договору, яким визначено, що клієнт зобов'язується оформлювати довіреність (доручення) на ім'я працівників виконавця для представництва, 16.07.2014 року ОСОБА_3 оформив довіреність на ОСОБА_4, який і надавав безпосередньо клієнту правову допомогу. Так, судом досліджено надані стороною відповідача документи на підтвердження виконання зобов'язань за договором /том 1 а.с. 50-131/.

В обґрунтування своїх доводів сторона ФОП ОСОБА_2 вказувала на те, що відповідно до п. 2.5.1 Договору виконавець має право обирати та узгоджувати із клієнтом тактику захисту його прав та інтересів у відповідності до норм діючого законодавства, а також професійними навичками і знаннями своїх співробітників, які вправі виступати в ролі виконавця на підставі довіреності, виданої від імені виконавця.

Так, 16.07.2014 року дійсно, ОСОБА_3 надав нотаріально посвідчену довіреність на ім'я ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 щодо ведення судових справ та бути представниками зі всіма необхідними повноваженнями та здійснювати представництво і захист. З довіреності вбачається, що ОСОБА_3 уповноважує представників на підставі укладеного з повіреними усного договору доручення /том 1 а.с. 49/.

Обґрунтованою є позиція суду, що довіреність ОСОБА_3 від 16.07.2014 року не свідчить про передоручення ФОП ОСОБА_2 своїх обов'язків ОСОБА_4 Оскільки, по-перше, довіреність укладена на підставі усного договору доручення з повіреним. По-друге, відповідно до п. 2.5.1 Договору, ФОП ОСОБА_2 була вправі доручати виконання певних робіт співробітникам, які вправі виступати в ролі виконавця на підставі довіреності, виданої від імені виконавця. Проте, суду не надано доказів існування довіреності, виданої від імені виконавця за договором - ФОП ОСОБА_2 По-третє, довіреність від 16.07.2014 року видана на ім'я чотирьох представників - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, щодо яких у суду відсутня інформацію про їхні трудові відносини із ФОП ОСОБА_2

На виконання ухвали суду від 25.01.2017 року судом отримано лист Одеського обласного центру зайнятості, яким повідомлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 (ОСОБА_8) укладено трудовий договір № 9 від 25.04.2013 року.

Таким чином, судом встановлено, що лише один співробітник ОСОБА_8 мала право на виконання угоди відповідно до п. 2.5.1 Договору по правовідносинам між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 Проте, доказів щодо виконання саме ОСОБА_8 будь-яких послуг згідно Договору, суду не надано.

Крім того, 27.04.2017 року судом отримано лист ГУ ДФС в Одеській області, яким повідомлено, що в управлінні відсутня інформація про використання ФОП ОСОБА_2 найманої правці в період з липня 2014 року по липень 2016 року.

На спростування доводів сторони позивача ОСОБА_4 посилався на видані ФОП ОСОБА_2 на його ім'я нотаріально посвідчені довіреності від 13.03.2012 року /том 1 а.с. 188/ та від 13.03.2015 року /том 1 а.с. 187/. З досліджених судом довіреностей вбачається, що ОСОБА_2, що є фізичною особою-підприємцем, уповноважує ОСОБА_4 представляти її інтереси як фізичної особи-підприємця в усіх відповідних установах, підприємствах та організаціях, у судових органах України будь-якої ланки при вирішенні всіх питань, що стосуватимуться довірителя як фізичної особи-підприємця.

Суд першої інстанції умотивовано вважав, що наявність нотаріально посвідчених довіреностей від 13.03.2012 року та від 13.03.2015 року жодним чином не свідчить про вчинення їх на виконання п. 2.5.1 Договору. Зазначені довіреності уповноважують ОСОБА_4 на представництво особисто ОСОБА_2 як фізичної особи-підприємця.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З урахуванням вказаного, суд обґрунтовано дійшов висновку, що ФОП ОСОБА_2 всупереч положень договору про надання юридичних послуг № 75 від 15.07.2014 року не було виконано належним чином своїх зобов'язань.

Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Ч. 2 ст. 651 ЦК України передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Положеннями ст. 653 ЦК України встановлено, що якщо договір розривається у судовому порядку, зобов'язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п 6.4 Договору про надання юридичних послуг № 75 від 15.07.2014 року, клієнт має право розірвати договір.

Підсумовуючи викладені обставини, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності правильним є висновок суду щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3, оскільки позовні вимоги ґрунтуються на приписах закону, та надані позивачем докази на підтвердження викладених в позовній заяві обставин, є належними, достовірними та допустимими виходячи з вищевикладеного.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, суд умотивовано дійшов висновку про їх необґрунтованість та недоведеність, оскільки, суду не надано належних доказів виконання ФОП ОСОБА_2 зобов'язань за договором. Та навпаки матеріали справи містять письмові докази виконання ряду дій ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3

У ході розгляду справи представники сторін пояснювали, що у травні 2016 року ОСОБА_3 надав ФОП ОСОБА_2 заяву про розірвання договору про надання юридичних послуг № 75 від 15.07.2014 року.

Відповідно до п. 6.4 Договору про надання юридичних послуг № 75 від 15.07.2014 року, в разі розірвання договору за ініціативою клієнта, виконавець визначає об'єм наданих ним послуг і повідомляє про це клієнта, який зобов'язаний протягом 10 календарних днів від такого повідомлення оплатити фактично надані послуги виконавцю.

Представник ФОП ОСОБА_2 - ОСОБА_4 пояснював, що на виконання положень п. 6.4 Договору, ним було направлено на адресу ОСОБА_3 повідомлення про обсяг виконаних робіт та необхідність сплати коштів у розмірі 6 570,58 грн. /том 1 а.с. 171-184/. Вказане повідомлення отримано ОСОБА_3 11.08.2016 року /а.с. 169/. Вказані обставини судом не приймаються до уваги, так як на час надіслання вимог та отримання їх ОСОБА_3 в провадженні суду вже перебувала вказана справа.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив обставини у справі, надані докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, що їх регулює.

Посилання автора апеляційної скарги на упередженість рішення, не повне та необ'єктивне з'ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи як на підстави для скасування оскаржуваного рішення є необґрунтованими, оскільки спростовані дослідженими судом обставинами, яким дана правильна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення питання.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 379 , 381-384 ЦПК України апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12.04.2019 року.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький