Провадження № 2/325/85/2019
Справа № 325/49/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2019 року Приазовський районний суд Запорізької області у складі головуючого судді Пантилус О.П., за участю секретаря Орманджи Ф.К., розглянувши в смт.Приазовське Запорізької області у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором;

ВСТАНОВИВ:

позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ "ПриватБанк заборгованість за кредитним договором № б/н від 18 грудня 2008 року у розмірі 98593,12 грн. та судові витрати - 1921,00 грн., з підстав, передбачених ст.ст. 526, 610, 1054 ЦК України.

Позов обґрунтований тим, що згідно укладеного між банком і відповідачем договору б/н від 18 грудня 2008 року, позичальник отримав кредит у розмірі 4500 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення що відповідає строку дії картки. Відповідач, згідно ч.1 ст.634 ЦК України, підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Згідно пунктів 3.2, п.3.3 ОСОБА_2 та правил надання банківських послуг відповідач надав згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і надав право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Відповідач зобов'язався слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту. Договором, який є укладеним відповідно до ч.2 ст.639, ч.2 ст.638, ч.2 ст.642 ЦК України, передбачені порядок та умови погашення кредиту і заборгованості по ньому, сплата нарахованих в період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат, а також наслідки невиконання умов договору. Відповідач свої зобовязання з повернення кредиту та відсотків не виконав, внаслідок чого станом на 30 вересня 2018 року утворилась заборгованість в сумі 98593,12 грн., яка складається із: 4486,11 грн. заборгованість за кредитом; 89818,92 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 4288,09 грн. - заборгованість за пенею. На теперішній час відповідач продовжує ухилятися від виконання зобовязання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав та інтересів АТ КБ ПРИВАТБАНК .

Ухвалою судді від 28 січня 2019 року відкрите спрощене позовне провадження і справа призначена до розгляду по суті на 25.02.2019 року з повідомленням (викликом) учасників справи.

04.02.2019 року до суду надійшов лист позивача на виконання ухвали суду з поясненням щодо строку кредитної картки до 11/15.

19 Лютого 2019 року представником відповідача ОСОБА_3 подано відзив на позовну заяву, в якому він заперечуючи проти позову зазначив: 1) відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, правового висновку Верховного Суду України викладеного у постанові від 11.03.2015 року (справа № 6-16цс15), при вирішенні цієї справи суд не повинен керуватися положеннями ОСОБА_2 і Тарифів, які не підписані відповідачем та з наданих позивачем ОСОБА_2 і Правил надання банківських послуг не можливо визначити чи цей текст позичальник розумів при підписанні. За даними інтернет-ресурсу позивача, ОСОБА_2 та Тарифи змінювалися щомісячно; 2) В момент укладення договору відповідачу був встановлений кредитний ліміт у розмірі 500,00 гривень, про збільшення кредитного ліміту до суми 4486,11 гривень доказів не надано. Тому, вимоги про стягнення боргу за кредитом в сумі 3986,11 грн., відсотків, пені та штрафу нараховані на зазначену заму заборгованості є необґрунтованими; 3) строк дії кредитної картки визначений до грудня 2015 року. Нарахування процентів після спливу строку дії кредитної картки є незаконними та задоволенню не підлягають; 4) вимоги позивача про стягнення іншої заборгованості за кредитом, предявлені з пропущеним встановленим законом строком давності, тому просив застосувати цей строк і в задоволенні позову відмовити, при вирішенні справи врахувати правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12.

25.02.2019 року ухвалою судді розгляд справи відкладено на 25 березня 2019 року, оскільки відсутні дані про отримання позивачем АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відзиву та для можливості позивачу в установлений законом строк подати відповідь на відзив.

Але, в строк до призначеного судового засідання 25.03.2019 року позивачем відповідь на відзив не надана.

Вже після складення судом (25.03.2019 року) вступної та резолютивної частини рішення у справі на підставі наявних доказів і письмових заяв, та до складання повного тексту рішення, 27 березня 2019 року до суду надійшла відповідь на відзив, яка не містить суттєвих аргументів позивача, які б стали підставою для задоволення позову.

Представник позивача ОСОБА_4, яка діє на підставі довіреності № 8332-К-Н-О, в судове засідання не зявилася, разом із позовом нею подане клопотання про розгляд справи за відсутності представника банку.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не зявилася, її представник ОСОБА_3, який діє на підставі ордеру про надання правової допомоги серії ЗП № 093801 від 18.02.2019 року, в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю та без участі відповідача. В заяві зазначив, що наполягає на позиції викладеній у відзиві та на застосуванні до позовних вимог позовної давності.

Дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.3 ст.12 ЦПК України).

Із доданих до позову документів судом встановлено, що 18 грудня 2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 укладений договір, шляхом ознайомлення відповідача з Умовами та правилами надання банківських послуг і підписанням відповідачем анкети-заяви про приєднання до ОСОБА_2 і правил надання банківських послуг, згідно з яким відповідач отримав кредитну картку, відповідно до тарифів якої позивач надав відповідачу кредит в сумі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, обумовивши пунктами 3.2, 3.3 ОСОБА_2 і правил надання банківських послуг, право банку на зміну (збільшення або зменшення) кредитного ліміту в будь-який момент.

Згідно п. 6.5 ОСОБА_2 та правил надання банківських послуг позичальник зобовязався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Відповідачем зобовязання по сплаті кредиту не виконувались належним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість.

Згідно наданого банком розрахунку заборгованості, відповідачем використані кредитні кошти в сумі 4486,11 гривень та останні погашення кредиту відбулися 19.01.2015р. в сумі 240,00 грн. та 31.05.2015 року в сумі 61,90 грн. Починаючи з лютого 2015 року у відповідача почала виникати безперервна прострочена заборгованість за кредитом, у звязку з чим банком нарахована позичальнику сума заборгованості станом на 30 вересня 2018 року в сумі 4486,11 грн. за кредитом; 89818,92 грн. по процентам за користування кредитом.

Відповідно до п. 3.1. ОСОБА_2 і правил надання банківських послуг, банк відкриває клієнту картрахунок та видає карту, її вид та строк дії визначений в заяві клієнта, підписанням якого вони укладають договір про надання банківських послуг.

Строк дії картки вказаний на лицевій стороні карти (місяць і рік). Картка дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця (п.3.1.1. Правил користування платіжною карткою ОСОБА_2 і правил надання банківських послуг).

Згідно довідки банку, ОСОБА_1 на підставі укладеного договору отримала у позивача дві кредитні картки, остання № 013184 з терміном дії до 11/15.

Доказів того, що відповідачу надавалась картка з новим строком дії, відповідно до п.3.1.3. Правил користування платіжною карткою ОСОБА_2 і правил надання банківських послуг, суду не надано.

В силу ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статей 525-527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону або договору, одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Наслідки порушення договору позики, які відповідно до ст.1054 ЦК України, застосовуються до відносин за кредитним договором, передбачені ст.1050 ЦК України, згідно якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Виконання зобовязання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (ч.1 ст.546 ЦК).

Доказів належного виконання зобовязань по сплаті кредиту відповідачем надано не було.

Але, суд вважає обґрунтованими доводи представника відповідача про сплив строків позовної давності з моменту укладення кредитного договору та до кінця строку дії кредитної картки, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст..257 ЦК України), а спеціальна позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), згідно ч.2 ст.258 ЦК України.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судом встановлено, що строк дії карти (строку кредитування) сплив 30 листопада 2015 року.

За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня дії картки. Наведений висновок відповідає правовим позиціям Верховного Суду у постановах від 07.02.2018 року (справа № 751/5977/17), від 28.03.2018 (справа № 444/9519/12), від 30.05.2018 року (справа № 181/467/17).

Враховуючи, що банком заявлено вимоги про повернення кредиту в повному обсязі, то строк позовної давності щодо суми заборгованості по кредиту є таким, що сплив, оскільки він розпочав перебіг з 01 грудня 2015 року (закінчення терміну дії картки), а з позовом до суду банк звернувся 29.12.2018 року (за даними поштового штемпеля на конверті про відправку з м.Дніпра), тобто після спливу трирічного строку з дня закінчення дії картки.

Суд погоджується з доводами відповідача про сплив позовної давності стосовно суми нарахованих відсотків, до яких так само встановлено трирічний строк позовної давності. Враховуючи, що відсотки за користування кредитним лімітом нараховуються і сплачуються щомісячно, то банк мав право звернутись з позовом про стягнення прострочених відсотків у межах трьох років з дня вчинення порушення по кожному факту несплати.

Будь-яких пояснень з приводу того, чому банк не скористався своїм правом на стягнення заборгованості у межах строку позовної давності, суду не надано.

Згідно ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Належних доказів про збільшення сторонами позовної давності, відповідно до вимог ст..259 ЦК, суду не надано.

Тому, суд вважає, що наявні підстави для застосування позовної давності до заборгованості за кредитом 4486,11 грн., а також за процентами, нарахованими в термін до 30.11.2015 року (закінчення строку кредитування).

Щодо стягнення заборгованості за процентами, які нараховані після 30.11.2015 року (закінчення строку кредитування) встановлене наступне.

Згідно з приписами ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Згідно ч.4 ст.263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

ОСОБА_5 Палатою Верховного Суду в п. 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 вказано, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі предявлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

З огляду на вказане проценти, що незаконно нараховані з 01.12.2015 року (після закінчення строку кредитної картки) по 30.09.2018 року в розмірі 85638,19 грн. стягненню не підлягають.

Щодо вимог про стягнення пені суд керується наступними нормами закону та враховує висновки Верховного Суду щодо застосування цих норм, викладені у вище наведеній постанові від 28.03.2018 року.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки.

Відповідно до п.80 Постанови ОСОБА_5 Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена.

Враховуючи викладене у звязку із застосуванням позовної давності до основної суми вимоги, яка заявлена за межами вказаного строку, про що заявлено відповідачем, до додаткової вимоги про стягнення пені також застосовується позовна давність, згідно ст..266 ЦК.

Таким чином позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Судовий збір не підлягає стягненню, у зв'язку з відмовою в задоволенні позову згідно ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 18, 76-81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

відмовити в задоволенні позову акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду через Приазовський районний суд Запорізької області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана на рішення суду протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 29 березня 2019 року.

Суддя О.П. Пантилус