РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 жовтня 2019 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Рибалко Н.І., за участі секретаря судового засідання Косатої М.А., позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Щасливої М.О., представника відповідача адвоката Тульчевської Н.В., розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 , Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, третя особа: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Швецова Оксана Сергіївна про визнання недійсним договору про поділ спадкового майна, визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом, зобов`язання вчинення певних дій, -
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , треті особи: Приватний нотаріус ЗМУЮ Швецова Оксана Сергіївна, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору про поділ спадкового майна, визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом, зобов`язання вчинити певні дії. В позові зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його донька, ОСОБА_5 . Після її смерті залишилося спадкове майно, яке прийняли, в порядку ст. 1261 ЦК України спадкоємці першої черги: батьки (він, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ), її чоловік, ОСОБА_2 й її малолітня донька, ОСОБА_3 . Зазначені особи прийняли спадщину належним чином. ОСОБА_4 відмовилася від своїх спадкових прав відносно спадкового майна, яке залишилося після смерті її доньки, ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь свого чоловіка, позивача у справі. 18 квітня 2018 року між позивачем та ОСОБА_2 , відповідачем, який діяв від себе особисто та як законний представник своєї малолітньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , укладено договір про поділ спадкового майна, який було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С., зареєстрований в реєстрі за № 850. Позивач просить визнати його недійсним, так як вважає, що зазначений договір укладений під впливом тяжких для нього обставин і на вкрай невигідних умовах, що в силу ст. 233 ЦК України, є підставою для визнання правочину недійсним.
Відповідач, ОСОБА_2 , у відзиві на позов не погоджується із вимогами позивача, просить відмовити у задоволенні позову, вказавши на те, що ті обставини, які позивач поклав в основу позову, як тяжкі обставини, не були доведені належними та допустимими доказами, в розумінні застосування їх як підстав для визнання правочину недійсним, відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України. Так, сам по собі факт смерті доньки позивача, відповідно до положень ст. 233 ЦК України, не є тяжкою обставиною для позивача. Так, донька позивача ОСОБА_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а спірний договір про поділ спадкового майна, який було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С., зареєстрований в реєстрі за № 850, укладений між сторонами після спливу певного часу 18.04.2018 року. Ініціатором укладення спірного договору був саме позивач.
Позивач та його представник в судовому засіданні підтримав доводи, викладені в позовній заяві.
Представник відповідача в судовому засіданні підтримала доводи, викладені у відзиві на позов, просить відмовити в задоволенні позовних вимог посилаючись на відсутність обраного позивачем способу захисту в законі, так і відсутністю в діях відповідача будь-яких незаконних дій.
Суд, вивчивши матеріали справи, взявши до уваги обставини, викладені сторонами, перевіривши їх наявними в матеріалах справи доказами, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У відповідності зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , яка була донькою позивача, ОСОБА_1 та третьої особи, ОСОБА_4 , дружиною ОСОБА_2 та матір`ю їх малолітньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Після її смерті залишилось спадкове майно, яке зазначені спадкоємці першої черги прийняли за законом.
08.09.2917 року ОСОБА_3 відмовилася від свої частки у спадщині, яка відкрилася після смерті її доньки, ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь чоловіка, ОСОБА_1 .
18 квітня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідачем, який діяв від себе особисто та як законний представник своєї малолітньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , укладено договір про поділ спадкового майна, який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С., зареєстровано в реєстрі за № 850.
Позивач в якості підстави позову про визнання недійсним вказаного спадкового договору зазначає, що даний правочин вчинявся ним під впливом тяжких для нього обставин смерті його доньки ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та в зв`язку з загрозою ніколи не побачити єдину онуку й на вкрай невигідних умовах.
Суд не погоджується з наявністю таких підстав, які в розумінні ст. 233 ЦК України могли б бути підставою для визнання недійсним договору про поділ спадкового майна, який укладено 18 квітня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який діяв від себе особисто та як законний представник своєї малолітньої доньки, ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С., зареєстрований в реєстрі за № 850, відповідно до наступного.
Згідно до вимог ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із вимогами ст. 203 ЦК України, для чинності правочину, його зміст не може суперечити нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі: правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог встановлених частинами третьою (вільність волевиявлення учасників правочину та відповідність його їх внутрішній волі), п`ятою (реальність настання правових наслідків, що обумовлені ним) ст. 203 ЦК України.
Відповідно до ч.1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинений особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину . Відповідно до судової практики суд задовольняє позов про визнання такого правочину недійсним, якщо мають місце дві умови: 1) особа вчиняє правочин під впливом тяжкої для неї обставини, під якою розуміють важке майнове становище, яке виражається у відсутності засобів, необхідних для нормального існування людини і це може стосуватися як самої фізичної особи, так і членів її сім`ї; 2) умови правочину вкрай невигідні для цієї особи.
Проаналізувавши надані позивачем докази, суд вважає, що вищенаведені підстави застосування ст. 233 ЦК України, доведені не були.
Як роз`яснив Пленум ВСУ у п.23 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути важка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
Ч. 1 ст. 233 ЦК України, передбачено, що правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини, це - правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
Ті обставини, які позивач поклав в основу позову, як тяжкі обставини не були доведені належними та допустимими доказами. Так, сам по собі факт смерті доньки позивача ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , й загроза більше ніколи не побачити єдину онуку, в розумінні положень ст. 233 ЦК України, не є тяжкими обставинами, що слугували би підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним.
Так, донька позивача ОСОБА_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а спірний договір про поділ спадкового майна, який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С., зареєстровано в реєстрі за № 850, укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідачем, який діяв від себе особисто та як законний представник своєї малолітньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після спливу певного часу 18.04.2018 року. Ініціатором укладення договору в такій редакції був безпосереднього позивач, про що він зазначив в своїх поясненнях в судовому засіданні.
Ухвалюючи рішення у справі № 6-551цс16 «Про визнання недійсним правочину (договору дарування), який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах» Постановою від 06 квітня 2016 року Верховний суд дійшов висновку, що основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Також, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним, з підстав передбачених вище, є доведення в судовому процесі нерозривного причинно наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні. Верховний суд України чітко констатує: «Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах».
В позові не зазначено й жодним чином не доведено, що спірний договір про поділ спадкового майна, який укладено 18.04.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який діяв від себе особисто та як законний представник своєї малолітньої доньки, й посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С., зареєстрований в реєстрі за № 850, був вчинений саме для усунення або зменшення тяжких обставин, які визначені в позові - смерті доньки позивача, ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , й загрози більше ніколи не побачити єдину онуку, через що такі обставини не є тяжкими в розумінні ст. 233 ЦК України. Крім того, позивач, який оскаржує правочин, не довів, що за відсутності тяжких обставин правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Факт загрози більше ніколи не побачити єдину онуку взагалі не доведений.
Окрім того, не доведена обов`язкова підстава застосування ст. 233 ЦК України для визнання правочину недійсним, укладення його на вкрай невигідних умовах.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Докази, подані на підтвердження конкретної обставини, мають бути, зокрема, належними, достовірними та достатніми.
Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
За ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з ч. З ст. 89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як вбачається зі змісту позовної заяви, наявність тяжких обставин та факт неукладення договору про поділ спадщини у разі відсутності таких обставин у даному конкретному випадку було встановлено на підставі копії свідоцтва про смерть ОСОБА_5 , договору про поділ спадщини, копії спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказані документи не є належними, допустимими та достовірними доказами обставин, якими суд може обґрунтувати рішення про задоволення позову, так як не підтверджують жодну із визначених ч. 1 ст. 233 ЦК України обставин для визнання недійсним договору про поділ спадщини.
Показання свідка ОСОБА_6 , яка суду пояснила, що вона була подругою померлої доньки позивача ОСОБА_5 та працювала з нею разом в банківській установі, була свідком того, що ОСОБА_5 оформлювала депозит на своє ім`я та пояснювала їй про те, що депозитні грошові кошти є коштами її батьків, також не підтверджують жодну із визначених ч. 1 ст. 233 ЦК України обставин для визнання недійсним договору про поділ спадщини.
За п.п. 1-5 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання:
1) чи мали місце обставини (факти), якими обгрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;
2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;
3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;
4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;
5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.
Ч. 6 ст. 81 встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
В даній справі саме позивач повинен надати докази, що він дійсно перебував під впливом тяжких для нього обставин, надати документи, які могли б дані обставини підтвердити.
Проте, жодних процесуальних дій на захист своїх прав в передбаченому Законом порядку позивач не вчинив.
Решта позовних вимог, які були позивачем заявлені є похідними від задоволення вимог про визнання спадкового договору недійсним, внаслідок чого задоволенню також не підлягають.
Враховуючи вищенаведене, у задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_1 слід відмовити у повному обсязі.
Оскільки судом прийнято рішення про необхідність відмовити в задоволенні позову, судові витрати, які просить відшкодувати позивач відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст.ст.2,3, 10-12, 13, 81, 82, 141, 263-265 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 , Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, третя особа: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Швецова Оксана Сергіївна про визнання недійсним договору про поділ спадкового майна, визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом, зобов`язання вчинення певних дій,- залишити без задоволення.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі у 30-денний строк з дня складення повного судового рішення, апеляційної скарги.
Апеляційна скарга на рішення суду до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подається до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Запоріжжя.
Суддя Рибалко Н.І.