Апеляційне провадження № 22-ц/824/4287/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи 759/16029/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Шахової О.В.( суддя-доповідач), Вербової І.М., Саліхова В.В., за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація

третя особа - Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4,

на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 грудня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Коваль О.А. в приміщенні суду, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» про зобов'язання виключити житлове приміщення з числа службових.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що її матері ОСОБА_5 як двірнику-наглядачу ЖЕК-1105 на підставі розпорядження Ленінградської районної державної адміністрації від 02.02.1998 було видано ордер на право заняття двокімнатної службової квартири АДРЕСА_1. На цій посаді її мати пропрацювала з 25.03.1981 по 01.08.1998. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

Зазначала, що навесні 2018 вона звернулась із заявою про виключення з числа службових житлового приміщення - квартири АДРЕСА_2 до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», якому належить ця квартира. 7 травня 2018 року підприємство підготувало відповідне клопотання на ім'я голови Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації з проханням про виключення житлового приміщення з числа службових, проте 27.09.2018 вона отримала необґрунтовану відмову у прийнятті відповідного рішення адміністрацією - у зв'язку з відсутністю законних підстав для вирішення питання. Вважаючи таку відмову незаконною, та посилаючись на п.п.3.6 Положення «Про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР», затверджену Постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 37 , згідно якої жиле приміщення виключається з числа службових на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної у місті Ради народних депутатів, якщо відпала потреба в такому його використанні, звернулася до суду із позовом до Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, в якому просила зобов'язати відповідача виключити вказану квартиру з числа службових.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 21 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом процесуального та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається, зокрема на те, що посилання суду щодо умов за якими відпала необхідність використання службового житла: 1) у зв'язку зі скороченням посад, яким відповідно до переліку може бути надано службове житло; 2) особи, які працюють на посадах, яким відповідно до переліку може бути надано службове житло, забезпечені власним житлом, що дозволяє їм належним чином виконувати свої трудові обов'язки - є незаконними, дійсно цитуються різними сайтами, проте походження джерела так і не має, але найголовніше, що це стосується не виключення житла з числа службових, а використання службового житла.

Тобто, суд першої інстанції, процитував відзив відповідача, навіть не перевіривши, чи дійсно існує таке роз'яснення, як офіційний документ і що це роз'яснення стосується питання виключення житла з числа службових, а не як зазначено використання службового житла.

Судом не з'ясовано, на яких підставах відповідач прийняв рішення про відмову у виключенні житлового приміщення з числа службових.

Посилання суду на те, що права позивача жодним чином не порушені, суперечить Конвенції та рішенню Європейського суду від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України».

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача зазначає, що виключення житлових приміщень з числа службових проводиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті ради народних депутатів. В своїй апеляційній скарзі позивач стверджує, що житлове приміщення має бути виключено з числа службових, якщо є відповідне клопотання підприємства, установи, організації.

Проте, таке твердження є хибним і суд вірно прийшов до висновку, що подання балансоутримувачем жилого фонду до визначеного органу відповідного клопотання є лише однією з умов, і одночасно, стадією у процедурі прийняття рішення про виключення житла зі складу службових.

Святошинською РДА м. Києва було обрано один з видів результату розгляду клопотання про виключення квартири з числа службових. Прийняття такого рішення відносить до дискредиційних повноважень. Цим законодавець надав відповідному органу певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

На сьогоднішній день рішення КП «Комунальне підприємство з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» не оскаржене, що підтверджує його правомірність.

Учасники справи в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Апеляційний суд враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов'язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи.

Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення учасників справи про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з'явитися до суду і захистити свої права.

За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов'язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства.

Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ч.1 ст.372 ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

За таких обставин, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи.

Оскільки учасники справи у судове засідання не з'явилися, то датою ухвалення судового рішення є дата складення повного судового рішення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що сама лише подача підприємством клопотання про виключення житла зі складу службового не передбачає обов'язку адміністрації приймати позитивне рішення з цього питання. Вирішення питання про виключення жилого приміщення із числа службових є правом, а не обов'язком виконавчого комітету відповідної ради. Таким чином, відповідачем було обрано один із видів результату розгляду клопотання про виключення квартири зі складу службових. Прийняття такого рішення відноситься до дискреційних повноважень відповідача, що передбачає йому визначену законодавчими положеннями свободу розсуду при виборі одного із можливих управлінських рішень. Разом з тим, рішення держадміністрації про відмову у виключенні спірного житла із числа службових жодним із суб'єктів не оскаржувалось і є чинним.

Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, вважає його таким, що ґрунтується на засадах верховенства права, законним і обґрунтованим, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, матері позивача - ОСОБА_5 на підставі розпорядження Ленінградської районної державної адміністрації від 02.02.1998 № 127 було видано ордер № 0000445 на право заняття двокімнатної службової квартири АДРЕСА_3. Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до відомостей, що містить Реєстр територіальної громади м. Києва, що надані КП «Головний інформаційно-обчислювальний центр» та довідки про реєстрацію місця проживання особи від 15.11.2017, видані Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, в квартирі АДРЕСА_3 на теперішній час зареєстровані: ОСОБА_4 (позивач), ОСОБА_7 (брат позивача), ОСОБА_8 (син позивача).

Також встановлено, що ОСОБА_4 зверталась із заявою про виключення з числа службових житлового приміщення - АДРЕСА_4 до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», якому належить ця квартира.

7 травня 2018 року підприємство підготувало відповідне клопотання № 107/56-867 на ім'я голови Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації з проханням про виключення житлового приміщення з числа службових.

Згідно листа Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 08.02.2018 № 23/29п Рішенням громадської комісії від 01.02.2018 (протокол № 3) відмовлено у виключенні з числа службових жилих приміщень КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» у зв'язку з поданням неповного пакету документів, зокрема щодо двокімнатної квартири АДРЕСА_3. Згідно листа від 02.08.2018 р. № 23/164п повернено без виконання подані документи для вирішення питання виключення з числа службових жилих приміщень двокімнатної квартири АДРЕСА_3 у зв'язку з відсутністю законних підстав.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 5 ЖК Української РСР передбачено, що державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Згідно із частиною першою статті 118 ЖК Української РСР, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Відповідно до статті 122 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Порядок надання службових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду та користування ними врегульований Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженим Постановою Ради міністрів Української РСР від 04 лютого 1988 року № 37 (далі - Положення).

Відповідно до п. 6 Положення, жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. У будинках, належних колгоспам, жиле приміщення виключається з числа службових за рішенням загальних зборів членів колгоспу або зборів уповноважених, затверджуваним виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Про виключення жилого приміщення з числа службових у журналі обліку службових жилих приміщень робиться відповідна відмітка.

З аналізу відповідної норми випливає, що жиле приміщення підлягає виключенню з числа службових за наявності однієї з двох умов: 1) якщо відпала потреба в такому його використанні; 2) у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Із числа жилих спірна квартира не виключена, що не оспорюється жодною із сторін. При вирішенні питання про наявність умов за яких відпадає потреба у використанні житла як службового слід погодитись із думкою представника відповідача, що законодавчо перелік підстав за яких така потреба може відпасти не визначений, відтак слід керуватись роз'ясненнями Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 02.04.2013, і до таких умов можна віднести: 1) скорочення посад, яким відповідно до переліку може бути надано службове житло; 2) особи, які працюють на посадах, яким відповідно до переліку може бути надано службове житло, забезпечені власним житлом, що дозволяє їм належним чином виконувати свої трудові обов'язки.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що жодну з наведених умов не покладено в обґрунтування правової підстави позову.

Законодавством передбачено, що підставою для виключення житла зі складу службових є відповідне клопотання підприємства, установи, організації, яка надавала службове житло, оскільки згідно законодавства прийняття відповідного рішення віднесено до компетенції виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Подання балансоутримувачем жилого фонду до визначеного органу відповідного клопотання є лише однією з умов, і одночасно, стадією у процедурі прийняття рішення про виключення житла зі складу службових.

Сама лише подача підприємством клопотання про виключення житла зі складу службового не передбачає обов'язку адміністрації приймати позитивне рішення з цього питання. Вирішення питання про виключення жилого приміщення із числа службових є правом, а не обов'язком виконавчого комітету відповідної ради. Таким чином, відповідачем було обрано один із видів результату розгляду клопотання про виключення квартири зі складу службових. Прийняття такого рішення відноситься до дискреційних повноважень відповідача, що передбачає йому визначену законодавчими положеннями свободу розсуду при виборі одного із можливих управлінських рішень.

Таким чином доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в частині неправильного встановлення судом підстав для відмови у задоволенні позову з посиланням на норми ЖК УРСР та Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженим Постановою Ради міністрів Української РСР від 04 лютого 1988 року № 37.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, рішення Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про відмову у виключенні спірного житла із числа службових жодним із суб'єктів не оскаржувалось і є чинним, тому доводи апеляційної скарги про те, що судом не з'ясовано, на яких підставах відповідач прийняв рішення про відмову у виключенні житлового приміщення з числа службових відхиляються.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, висновок суду про непорушення права позивача суперечить Конвенції та рішенню Європейського суду від 18.12.2008 у справі «Савін проти України», то вони не приймаються апеляційним судом з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), розглядаючи справи за заявами про захист права на мирне володіння майном, напрацював загальновизнані стандарти захисту цього права, які зводяться до такого загального правила: вирішуючи питання про те, чи відбувається порушення статті 1 Першого протоколу, треба визначити: чи є в позивача право власності на майно, що охоплюється змістом статті 1; чи мало місце втручання в мирне володіння майном та яким є характер такого втручання; чи відбулося позбавлення майна.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. За змістом рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Як вбачається, державною адміністрацією не порушено права позивача на житло, оскільки ніхто не позбавляє її можливості проживати у спірному житловому приміщенні та користуватися ним, не ставиться питання про виселення ОСОБА_4 зі спірної квартири.

Таким чином, посилання ОСОБА_4 в апеляційній скарзі на порушення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не відповідає дійсності.

Аргументи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди ОСОБА_4 з висновками суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

Докази та обставини, на які посилається заявник у апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 грудня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня її проголошення.

В разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя-доповідач

Судді: