ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/5876/17 Номер провадження 22-ц/814/856/19Головуючий у 1-й інстанції Блажко І. О. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Бондаревської С.М., Кривчун Т.О.

імена (найменування) сторін:

позивач: ОСОБА_2

відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця»

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави, ухвалене 19 грудня 2018 року в приміщенні суду в м. Полтава у складі судді Блажко І.О.

по справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання наказу незаконним, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом та просив визнати незаконним та скасувати наказ ВП «Полтавське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» № 36/ос від 30 червня 2017 року про його звільнення, поновити його на посаді юрисконсульта 1 категорії, стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу з 01 липня 2017 року.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що з 20 жовтня 2014 року він працював на посаді юрисконсульта 1 категорії на ДП «Південна залізниця», яке в подальшому було реорганізоване шляхом злиття у ПАТ «Українська залізниця». 30 червня 2017 року його було звільнено із займаної посади у зв'язку із скороченням штату працівників.

Вважає, що звільнення відбулося в порушення вимог чинного трудового законодавства, оскільки йому не було запропоновано наявні вакансії на підприємстві.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 19 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ ВП «Полтавське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» № 36/ос від 30 червня 2017 року про звільнення ОСОБА_2 відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді юрисконсульта 1 категорії ПАТ «Укрзалізниця» з 30 червня 2017 року.

Стягнуто з ПАТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 151 342,03 грн.

Рішення в частині поновлення на роботі та у межах суми стягнення заробітної плати за один місяць в розмірі 8158,66 грн. звернено до негайного виконання.

Вирішено питання про судові витрати.

Судове рішення вмотивоване тим, що звільнення ОСОБА_2 відбулось із порушенням норм чинного трудового законодавства, оскільки йому не було запропоновано наявні вакансії на підприємстві.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржило АТ «Українська залізниця», просила скасувати його та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме розгляд справи неповноважним судом, а також відсутність у підприємства обов'язку працевлаштовувати самозайняту особу, якою є позивач.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення, ухвалене у справі, не повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Відповідно до п.п. 1, 5 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто неповноважним складом суду та, якщо судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 26 листопада 2018 року, постановленою у складі судді Блажко І.О., цивільну справу № 554/5876/17 за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Укрзалізиця» про визнання наказу незаконним, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу передано до керівника апарату Октябрського районного суду м. Полтави для передачі для канцелярії суду для вирішення питання щодо повторного розподілу.

Зі змісту даної ухвали вбачається, що суддя вважає, що справа не може бути розглянута за її участі, тобто суддею фактично заявлено самовідвід та вирішено його в порядку ст. 40 ЦПК України. При цьому, в супереч вимог ст. 41 ЦПК України, справа не була передана іншому судді, визначеному в порядку ст. 33 ЦПК України, а розгляд справи продовжено суддею Блажко І.О.

Окрім того, всупереч вимог ч. 7 ст. 268 ЦПК України, скорочене рішення місцевого суду, яке було ухвалене 19 грудня 2018 року, не було підписано суддею Блажко І.О.

Таким чином, справа була розглянута неповноважним складом суду, а ухвалене судове рішення (скорочене) не підписане суддею, що відповідно ч. 3 ст. 376 ЦПК України є обов'язковою підставою для скасування ухваленого рішення.

Отже, оскаржуване рішення підлягає скасуванню, а справа належному розгляду апеляційним судом.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано сторонами, ОСОБА_2 наказом № 42/ос від 20.10.2014 року було прийнято на посаду юрисконсульта І категорії ВП «Полтавське будівельно монтажне експлуатаційне управління» ДП «Південна залізниця», що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_2 (а.с.20).

Згідно ЗУ «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» від 23 лютого 2012 року та Постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 ДП «Південна залізниця» реорганізоване шляхом злиття у публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» та утворено регіональну філію «Південна залізниця».

30.06.2017 року наказом 36/ос ОСОБА_2 звільнено із займаної посади у зв'язку зі скороченням штату працівників відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується копією : трудової книжки серії НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_2; наказу (розпорядження) 36/ос від 30 червня 2017 року (а.с. 7, 20 зворот).

Як слідує із копії наказу ОСОБА_2 було звільнено на підставі реорганізації підрозділу та відмови перейти на іншу роботу. Згода профкому надана згідно протоколу № 16 від 29 червня 2017 року. Звільнення проведено з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячного заробітку. З наказом ОСОБА_2 ознайомлений під особистий підпис 30 червня 2017 року (а.с.7).

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату працівників є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

У матеріалах справи відсутні відомості про те, що на момент попередження про звільнення та на момент самого звільнення відповідачем пропонувались позивачеві усі наявні вакантні посади для працевлаштування.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач заперечує, що у зв'язку із звільненням йому пропонувалась будь-яка робота.

Таким чином, вказуючи, що працівнику перед звільненням пропонувались будь-які наявні на підприємстві посади, роботодавець зобов'язаний надати докази на підтвердження таких тверджень. Проте, всупереч вимогам ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України АТ «Українська залізниця» ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції не надало доказів належного виконання приписів частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України.

Таким чином, наказ ВП «Полтавське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» № 36/ос від 30 червня 2017 року про звільнення ОСОБА_2 відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників є незаконним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог ЗУ "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, ОСОБА_2 підлягає поновленню на роботі. Стягненню підлягає середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 03 липня 2017 року по 20 березня 2019 року (час ухвалення рішення по суті).

Посилання апелянта на те, що позивач є самозайнятою особою не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_2 перебував з роботодавцем у трудових відносинах на підставі трудового договору. Наявність у позивача свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльності не має правового значення для вирішення даного спору та не звільняє роботодавця від обов'язків, передбачених ст. 49-2 КЗпП України.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.

Згідно довідки ВП «Полтавське будівельно монтажне експлуатаційне управління» регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» № 42 від 30.06.2017 року про заробітну плату, заробітна плата позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, становила: за травень 2017 року 7180,32 грн.; за червень 9137, 00 грн., а всього становила - 16317, 32 грн. (а.с.6)

Отже, середньомісячна заробітна плата позивача становить 8158,66 грн. (16317,32 грн./2 міс.).

Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача, відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100, становить 407 грн. 93 коп. (8158, 66 грн./20 днів).

Посилання апелянта на недостовірність довідки, наданої позивачем, не заслуговують на увагу, оскільки довідка видана самим роботодавцем. Окрім того, апелянтом не вказано, який саме розмір заробітної плати позивача слід вважати правильним.

Отже, враховуючи, що з 03 липня 2017 року по 20 березня 2019 року рахується 431 робочий день, то стягненню з АТ «Українська залізниця» підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 175 817,83 грн. (407,93 грн./роб. день * 431 роб. день).

Виходячи з викладеного, внаслідок порушення судом першої інстанції норм процесуального права, ним було ухвалено помилкове рішення, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 376, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 19 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання наказу незаконним, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ виробничого підрозділу «Полтавське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» регіональної філії «Південна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» № 36/ос від 30 червня 2017 року про звільнення ОСОБА_2 відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників.

Поновити ОСОБА_2 на посаді юрисконсульта 1 категорії Акціонерного товариства «Українська залізниця» з 03 липня 2017 року.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 175 817,83 грн.

Рішення в частині поновлення на роботі та у межах суми стягнення заробітної плати за один місяць в розмірі 8158,60 грн. допустити до негайного виконання.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 8 810 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О.Ю. Кузнєцова

Судді С.М. Бондаревська

Т.О. Кривчун