Номер провадження: 22-ц/813/2982/19
Номер справи місцевого суду: 522/4521/18
Головуючий у першій інстанції Бойчук А.Ю.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб: ОСОБА_4 у власних інтересах та інтересах дитини ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання дій незаконними,

встановив:

19 березня 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб: ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та відповідно до позовних вимог просила визнати незаконним вселення відповідачкою ОСОБА_2 у квартиру під АДРЕСА_1 АДРЕСА_1 третіх осіб ОСОБА_4 з сином ОСОБА_8 , 2014 року народження, та ОСОБА_6 , без попереднього узгодження цього з ОСОБА_3 (як співвласницею квартири) та стягнути з відповідачки на користь ОСОБА_3 витрати на відшкодування понесених судових витрат.

Свій позов позивачка обґрунтовувала тим, що вона є співвласницею вказаної квартири спільного заселення, яка не розподілена між власниками в натурі, проте відповідачка ОСОБА_2 без її згоди вселила у квартиру ОСОБА_4 , неповнолітнього ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , що порушує права ОСОБА_3 як співвласника квартири.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2018 року позов - задоволено.

Визнано незаконним вселення ОСОБА_2 у квартиру під АДРЕСА_1 АДРЕСА_1 третіх осіб ОСОБА_4 з сином ОСОБА_8 , 2014 року та ОСОБА_6 , без попереднього узгодження цього з ОСОБА_3 , як співвласницею квартири.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача відшкодування понесених судових витрат у сумі 704,80 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2018 року, та постановлення нового, про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

До суду апеляційної інстанції відповідач і заявник апеляційної скарги ОСОБА_2 , її представник адвокат Ульянов І.М., а також треті особи не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання (а.с.124, 125, 144, 145,), у тому числі через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, не пізніше ніж за 10 днів до дати судового засідання, як того вимагає ч. 11 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомили.

При цьому, колегія суддів зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Колегія суддів також виходить із того, що у своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінки компетентних органів влади.

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 року у справі «Пономарьова проти України» та у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2019 року, справа № 922/4244/17 зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Таким чином, враховуючи, що з апеляційною скаргою на судове рішення звернулась відповідач ОСОБА_2 , через свого представника адвоката Ульянова І.М. (а.с.69), однак зазначені особи жодного разу не з`явились до судового засідання, заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм апеляційного провадження не вживали, апеляційний суд дійшов висновку про неналежне здійснення вказаними особами своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків щодо розгляду апеляційної скарги на судове рішення в установлений законом строк.

У зв`язку з цим, апеляційний суд вирішив слухати справу в суді апеляційної інстанції за участю позивача ОСОБА_3 і на підставі наявних у справі доказів.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_2 вселила до квартири третіх осіб без попереднього отримання згоди позивача ОСОБА_3 , як співвласниці майна, у зв`язку з чим остання позбавлена можливості в достатньому обсязі задовольнити свої власні потреби користуватись квартирою під АДРЕСА_2 .

Тобто суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що права позивачки ОСОБА_3 як співвласника квартири АДРЕСА_2 , незаконно порушені діями відповідачки ОСОБА_2 , яка без згоди ОСОБА_3 незаконно вселила у вказану квартиру ОСОБА_4 з сином ОСОБА_8 , 2014 року народження, а також ОСОБА_6 .

З таким висновком суду погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 є співвласницею квартири під АДРЕСА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 10 грудня 2008 року.

Згідно договору дарування від 16 серпня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Налоховською Т.О. та зареєстрованого в реєстрі за №1448, відповідач ОСОБА_2 є власницею 28/100 частки трьохкімнатної квартири під АДРЕСА_2 .

Звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_3 обгрунтовувала свої вимоги тим, що відповідач ОСОБА_2 без письмової згоди на це ОСОБА_3 вселила в квартиру під АДРЕСА_1 АДРЕСА_1 сторонніх осіб: ОСОБА_4 з сином - ОСОБА_9 , 2014 року народження та сторонню особу ОСОБА_6

Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, позивач при зверненні до суду вказав в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд виходив із того, що відповідно до ст.15, ч.2 ст.16, ч.1 ст.20 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За змістом ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

У відповідності до ст.369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Відповідно до ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження цим майном.

Також у відповідності до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Саме виходячи з викладених обставин, суд дійшов правомірного і обгрунтованого висновку про те, що права позивачки ОСОБА_3 як співвласника житлового приміщення, порушені неправомірними діями відповідачки ОСОБА_2 , а також осіб, яких вона незаконно вселила у спірну квартиру, а тому підлягають поновленню, шляхом задоволення позовних вимог.

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що як слідує із пояснень ОСОБА_3 , даних нею в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, знаходження в квартирі невідомих осіб, яких без її згоди вселила ОСОБА_2 , завдавало їй великих незручностей, так як квартира спільна, в натурі не розподілена, а тому сторонні особи могли знаходитись у ній у будь-якому місці і здійснювати будь-які дії, чим порушувались її права співвласника квартирою.

Зазначені обставини підтверджуються неодноразовими заявами ОСОБА_3 до правоохоронних органів стосовно незаконних і протиправних дій відносно неї з боку осіб, яких незаконно вселила в квартиру ОСОБА_2 (а.с.8,9).

Більше того, постановою Приморського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2017 року ОСОБА_6 був притягнутий до адміністративної відповідальності про ст. 173 КУпАП за неправомірні дії відносно ОСОБА_3 (а.с.13).

Разом з тим, в судовому засіданні позивач ОСОБА_3 вказала, що на теперішній час, ні ОСОБА_2 , ні вказані особи не перебувають у спірній квартирі, оскільки ОСОБА_2 можливо відчужила свою частку у спірній квартирі іншій особі, з якою позивач ОСОБА_3 не спілкується. Достовірно їй про ці обставини нічого не відомо.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, ухваленого судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28.10.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра