КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2019 року

м. Київ

справа № 753/22823/18

провадження № 22-ц/824/5045/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання - Нечваль А.А.

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1

заінтересовані особи - державний виконавець Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Бойко Марія Дмитрівна, Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3

на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 29 січня 2019 року у складі судді Коренюк А.М.

у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Бойко Марії Дмитрівни, заінтересована особа Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк», -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Бойко М.Д., в якій просила визнати неправомірними дії державного виконавця щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №57558437 від 31 жовтня 2018 рокута зобов'язати державного виконавця скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 31 жовтня 2018 року.

В обґрунтування вимог зазначала, що на виконанні державного виконавця перебував виконавчий лист № 2-6916/12, виданий на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 червня 2013 року цим же судом по справі за позовом ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 14 257,70 швейцарських франків, за наслідками виконання якого винесена постанова від 29 жовтня 2018 року про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.1 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку з поданою стягувачем заявою про повернення виконавчого документа без подальшого виконання.

Вказувала, що державний виконавець всупереч положень ст.ст. 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження» безпідставно виніс постанову про відкриття виконавчого провадження від 31 жовтня 2018 року про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 38 966 грн. 29 коп. (стягнуто - 2 537 грн. 19 коп., залишок нестягнутого виконавчого збору - 36 429 грн. 10 коп.).

Уважала, що державний виконавець не вправі був відкривати виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору, оскільки, на її думку, виконавчий збір має стягуватися за наслідками фактичного виконання рішення, а не від суми, що підлягала примусовому стягненню.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 29 січня 2019 року у задоволенні скарги відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, 13 лютого 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції повністю та прийняти нове рішення про задоволення скарги у повному обсязі, оскільки вважає, що ухвала суду постановлена з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно досліджено докази, які мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи, що є підставою для скасування такої ухвали.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Уважає, що оскільки у межах виконавчого провадження №48568188 з боржника вже стягнуто виконавчий збір з фактично стягнутої суми, що підтверджується інформацією про виконавче провадження з автоматизованої системи виконавчого провадження, то у державного виконавця відсутні підстави для стягнення виконавчого збору в рамках виконавчого провадження №57558437.

Учасники справи не скористалися своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду не направили.

Представник ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених в ній.

Інші учасники справи у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Згідно положень частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Вирішуючи справу по суті суд першої інстанції відмовив у задоволенні скарги, виходячи з відсутності будь-яких доказів, які б вказували на порушення державним виконавцем чинного законодавства та прав боржника, як сторони виконавчого провадження, щодо виконання рішення суду.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Проте, ухвала суду не відповідає вказаним нормам, що відповідно до статті 377 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення із закриттям провадження у справі.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом установлено, що на виконанні державного виконавця з 01 вересня 2015 року перебувало виконавче провадження № ВП 48568188 по виконанню виконавчого листа № 2-6916/12, виданого Дарницьким районним судом м. Києва від 19 червня 2013 року на підставі рішення цього ж суду по справі за позовом ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 14 257,70 швейцарських франків, за наслідками виконання якого винесена державним виконавцем постанова від 29 жовтня 2018 року про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.1 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку з поданою стягувачем заявою про повернення виконавчого документа без подальшого виконання (а.с.9, 13-14).

31 жовтня 2018 року державним виконавцем винесена постанова про стягнення з ОСОБА_1, як боржника, виконавчого збору в сумі 38 966 грн. 29 коп. в рахунок погашення виконавчого збору, виходячи із такого розрахунку: стягнуто 2 537 грн. 19 коп., залишок нестягнутого виконавчого збору становить 36 429 грн. 10 коп. (а.с.15)

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних,господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Окрім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Статтею третьою ЦПК України, зокрема, передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені статтею 19 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом пункту 5 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII примусовому виконанню підлягають рішення на підставі постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Тобто примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами в передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Згідно статті 447, частини першої статті 448 та частини першої статті 451 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

Тобто, і право на звернення зі скаргою, і порядок її розгляду та постановлення ухвали пов'язані з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України, та його примусовим виконанням.

Натомість, згідно з правилами адміністративного судочинства щодо особливостей провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», згідно із частиною першою статті 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Водночас, частиною другою статті 74 зазначеного Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

З наведених норм права вбачається, що Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15, у постанові від 03 жовтня 2018 у справі № 320/7888/16-ц та у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 826/5195/17.

Таким чином, ураховуючи, що ОСОБА_1 оскаржує дії державного виконавця Бойко М.Д. щодо стягнення виконавчого збору у сумі 38 966,29 грн. на користь держави, для розгляду яких Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження, тому такий спір відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Отже, виходячи з викладеного, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції, розглянувши по суті скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови №48568188 про стягнення виконавчого збору, як суд, який видав виконавчий документ на виконання ухваленого ним судового рішення, не звернув уваги на те, що такий спір не підлягає розгляду в межах цієї справи за правилами цивільного судочинства, тому припустився порушення відповідних норм процесуального права.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Під правоздатністю пред'являти позови, вимагати відшкодування шкоди й домагатися рішення суду розуміється право подання позову у суд, який наділений повноваженнями розглядати питання фактів й права, що стосуються конкретного спору, з метою постановлення рішення, що матиме обов'язкову силу (рішення ЄСПЛ від 23 червня 1981 року у справі «ЛеКонт, Ван Левен і Де Мейєр проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), заяви № № 6878/75, 7238/75).

ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашінгдейн проти Великої Британії (Ashingdane v. the. United Kingdom)).

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France)).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, місцевий суд, відмовляючи у задоволенні скарги на дії державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору, неправильно застосував норми процесуального права.

Виходячи з того, що розгляд скарги на дії державного виконавця щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору передбачено в установленому адміністративним процесуальним законом порядку, колегія уважає, що суд першої інстанції неправомірно розглянув скаргу по суті у порядку цивільного судочинства, відмовивши у задоволенні такої скарги, чим порушив предметну юрисдикцію спору.

З огляду на вказане, колегія суддів доходить висновку про закриття провадження у справі, оскільки цей спір не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

При цьому, позивачу слід роз'яснити його право на судовий захист у порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до частини другої статті 377 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 ЦПК України, є обов'язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Таким чином, оскільки колегія суддів дійшла висновку, що скарга на дії державного виконавця, а саме, винесення постанови про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору, розглядається у встановленому адміністративним процесуальним законодавством порядку, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 377, 381 - 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 29 січня 2019 року - скасувати.

Провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Бойко Марії Дмитрівни, заінтересована особа Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»- закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Повне судове рішення складено 26 березня 2019 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д.Махлай