ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
УХВАЛА

01 квітня 2019 року

м. Харків

справа № 2-6533/11

провадження № 22-з/818/142/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Тичкової О.Ю.,

суддів: Піддубного Р.М., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко О.О.,

сторони у справі:

позивач за первісним позовом: Харківська міська рада,

відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_1, ОСОБА_2, Управління Держкомзему у м. Харків,

позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_1,

відповідач за зустрічним позовом: Харківська міська рада,

інші учасники процесу:

треті особи: Головне управління Держкомзему у Харківській області, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду заяву ОСОБА_1 про роз'яснення постанови Харківського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року у цивільній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 березня 2017 року (головуючий суддя Грищенко І.О.) за заявою ОСОБА_1 про поворот виконання рішення суду

установив:

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 березня 2017 року заяву ОСОБА_1 про поворот виконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 березня 2012 року залишено без задоволення (т. 8 а.с. 69 - 73).

Постановою Харківського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року зазначена ухвала змінена і у задоволені заяви про поворот виконання вищезазначеного рішення суду відмолено з інших підстав (т.10 а.с. 60-66).

01 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про роз'яснення постанови Харківського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року (т.10 а.с. 82-84).

Просив аргументовано і переконливо, з посиланням на конкретні норми закону роз'яснити законність і обґрунтованість судового рішення у формі відповідей на 18 поставлених ним запитань у заяві, головні з яких - чотири останні - з 15-го до 18-го. Зазначив, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.03.2012 (про поворот виконання якого він просив суд) задоволено вимогу Харківської міської ради (надалі ХМР) і, зокрема, визнано недійсним державний акт на право приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку вул. Рязанська,22 і свідоцтво про власність на гараж, вирішено повернути належну йому ділянку Харківській міській раді. У постанові апеляційного суду від 18.02.2019 після переказу задоволених вищезгаданим судом вимог зазначено, що жодна з задоволених судом вимог не мала майнового вираження (передостання сторінка постанови).

Тому ОСОБА_1 просив суд роз'яснити: 1) на підставі якої статті якого закону зроблений такий висновок апеляційного суду; 2) що таке «майнове вираження»? Який зміст вкладає суд в поняття «майнове вираження», якщо воно не є юридичною категорією (на відміну від понять «майно», «майнові права»)? Хіба поняття «майнове вираження» , яке не вживається у законодавстві, не є похідним від понять «майно», «майнові права», як таке, що стосується майна або майнових прав; 3) враховуючи те, що за ст. 190 Цивільного кодексу України, «майном як особливим об'єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки», а суд 1-ї інстанції рішенням від 30.03.2012 визнав недійсними його державний акт про право приватної власності на його ділянку та свідоцтво про належне йому право власності на гараж, повернув мою ділянку Харківській міськраді, - то хіба суд цим рішенням не позбавив його майнових прав на земельну ділянку і на гараж, а отже, хіба не позбавив його і самого цього нерухомого майна; 4) враховуючи, що за ч. 1 ст. 181 Цивільного Кодексу України, «до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знеціненні та їх призначення», та з урахуванням вищезгаданої норми ст. 190 ЦК України хіба це не означає, що його земельна ділянка і гараж є майном, а державний акт на право приватної власності на земельну ділянку і свідоцтво про право власності на гараж посвідчують майнові права; 5) якщо задоволені судовим рішенням від 30.03.2012 вимоги ХМР «не мати майнового вираження» - у значенні: не стосувались ні майна, ні майнових прав - у такому разі якого предмету вони стосувались, про що вони були, як не про майно та майнові права; 6) чому суд вважає, що задоволені (тепер скасованим) судовим рішенням вимоги про повернення майна, про державний акт на землю і про свідоцтво про власність на нерухомість «не мають майнового вираження»? На підставі якої статті якого зроблений такий висновок апеляційного суду?

Заявник також просив суд роз'яснити такий абзац постанови суду від 18.02.2019: « За змістом ст. 380 ЦПК (у редакції чинній на час вирішення судом першої інстанції питання про поворот виконання рішення) поворот виконання рішення є способом захисту прав сторони, що можуть мати майновий вираз, але у межах, що були визначені судовим рішенням. У разі відсутності в рішенні суду такого визначення, розгляд питань про повернення стягненого порядку встановленому зазначеною процесуальною нормою відбуватись не може», (передостання сторінка постанови). Чому при апеляційному розгляді питання про поворот виконання у 2019 р. (а цей апеляційний розгляд є окремою процесуальною дією), суд робить висновки на підставі і з посиланням на нечинну з початку 2018 р. статтю 380 ЦПК України, якщо за ч. 3 ст. 3 чинного ЦПК України «провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи»? 8) чим викликана необхідність вживання судом знову невизначеного і неюридичного терміну, що взагалі не вживається у законодавстві, «майновий вираз» (прав) і що означає цей термін, якщо у попередньому абзаці постанови вживався інший термін «майнове вираження» (вимог), і якщо навіть у нечинній тепер ст. 380 ЦПК України була була ясна норма з вживанням правового терміну «майно»: «у разі неможливості повернути майно в рішенні або ухвалі суду передбачається відшкодування вартості цього майна»; 9) хіба скасованим тепер рішенням суду від 30.03.2012 про повернення належної ОСОБА_1 ділянки (а, отже, за ч. 1 ст. 181 ЦК України, - майна) Харківській міськраді, не були порушені його права на майно і, отже, хіба ці порушені права не мали «майновий вираз» (якщо вживати термін постанови суду); 10) яке «визначення» (що начебто відсутнє у рішенні суду від 30.03.2012) має на увазі постанова апеляційного суду від 18.02.2019 у процитованому абзаці? Чи терміни «майнове вираження» (вимог), «майновий вираз» (прав), «визначення» вживаються як синоніми? У якому значенні вони вживаються у трьох різних фразах? Чому в ключових положеннях постанови суду не вживається термін законодавства «майно», а замість нього - вищезазначені неясні терміни, які не вживаються у законодавстві? Невже суд дійсно вважає, що горезвісне рішення суду від 30.03.2012 не стосувалось мого майна і майнових прав, задоволені судом вимоги ХМР не мали «майнового вираження», а мої майнові права не були порушені або порушені права не мали «майнового виразу»? Чи апеляційний суд вважає, що рішення судді Омельченко від 30.03.2012 стосувалось не майнових, а немайнових прав, які названі у ст. 270 Цивільного кодексу України - Види особистих немайнових прав: «Відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров'я, право на безпечне для життя і здоров'я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості», а за ст. 271 ЦК України, «зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя»?

Просив судову колегію роз'яснити чому проігноровані такі положення постанови колегії Верховного Суду від 17.10.18 у цій справі: 11) «тобто за змістом положень закону, вирішення питання про поворот виконання рішення в порядку цивільного судочинства можливий за будь-якими справами, але за наявності таких умов: 1) позивач отримав від відповідача в порядку виконання рішення майно чи гроші; 2) виконане рішення скасовано вищестоящим судом повністю чи змінено із задоволенням позовних вимог у меншому розмірі» (с. 13 постанови ВС). У дійсній справі обидві ці умови наявні. Рішення судді Омельченко від 30.03.2012 про повернення ділянок ХМР було виконане державним реєстратором і самою ХМР, вона отримала земельні ділянки ОСОБА_1, тобто майно. Рішення судді Омельченко від 30.03.1012 повністю скасоване ухвалою ВССУ від 10.12.2014, а при новому розгляді відмовлено в задоволенні вимог ХМР рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.08.2015, яке набуло чинності. Отже, виходячи з зазначеної тези постанови колегії ВС, поворот виконання судового рішення у цивільній справі № 2-6533/11 має бути. Чому ж тоді апеляційний суд відмовив йому у повороті виконання, проігнорувавши і цю позицію Верховного Суду?

ОСОБА_1 у заяві про роз'яснення постанови апеляційного суду від 18.02.2019 вказує: 12) у постанові колегії ВС зазначено: «Отже, у такому разі дія інституту повороту виконання рішення має бути спрямована на поновлення порушених самостійним виконанням скасованого рішення прав ОСОБА_1 та захист цих прав у такий же спосіб, в який їх порушено - шляхом виконання певних дій з боку Харківської міської ради» (с. 14 постанови ВС). Чому апеляційний суд, ігноруючи цю позицію колегії ВС, не зобов'язав ХМР у порядку повороту виконання виконати таку дію як повернення вартості його знищеного майна (яке неможливо відновити), що передбачено ч. 6 ст. 444 чинного ЦПК України?

Просить роз'яснити 13) чому постанова від 18.02.2019 на цілу сторінку двічі переказує скасоване рішення суду від 30.03.2012, називає рішення виконкому ХМР від 20.03.13 прийнятим «в межах повноважень, наданих йому Законом» (насправді це рішення визнано судом незаконним, стосувалось воно не тільки ділянок, а й нерухомості, але постанова це замовчує), але жодним словом не говорить про те, що встановлено судом на підставі досліджених у суді відео- та фото доказів, документів за підписами чиновників ХМР, - знищення йлшл нерухомості та ділянки, яку неможливо відновити до попереднього стану? А без цього - який сенс у формальному перегляді відео- та фото доказів знищення ділянки та гаража ОСОБА_1, якщо постанова апеляційного суду говорить про це термінами ХМР про «звільнення земельної ділянки» і «демонтаж гаражу», - термінами, які не відповідають фактичним обставинам справи? Адже суд касаційної інстанції дійшов висновку, що попереднє судове рішення апеляційної інстанції «постановлене з такими порушеннями норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного її вирішення ». Які фактичні обставини, не встановлені попереднім судовим рішенням апеляційного суду про поворот виконання, встановив апеляційний суд при розгляді у 2019 році питання про поворот виконання, якщо суд ухилився від висновку про неможливість відновлення попереднього стану садової ділянки та ще й від застосування ч. 6 ст. 444 чинного ЦПК України про повернення вартості майна у порядку повороту виконання; 14) як розуміти слова постанови про те, що захист порушених прав ОСОБА_1 на відшкодуванні шкоди у порядку позовного провадження «є ефективним», якщо заявник надав суду докази того, що позовне провадження триває 4,5 роки в суді 1-ї інстанції і рішення не приймається? Чи не є це насміханням суду над громадянином через відсилання його до іншого суду - замість прийняття законного рішення у цій справі, яка тягнеться 7,5 років; 15) чому апеляційний суд вважає, що тепер він, при апеляційному розгляді у 2019 р. « не має підстав для застосування вказаної процесуальної норми (чинної з початку 2018 р. норми ст. 444 ЦПК про поворот виконання. - ОСОБА_4) до питання, що вирішувалось до набрання нею чинності»? (передостання сторінка постанови). Яка стаття якого закону є підставою для такого висновку суду? Просить роз'яснити чи правильно він розуміє що цей ключовий хибний висновок зроблений абсолютно безпідставно, бо жодної законної підстави для такого висновку нема, постанова суду її не зазначає, а дві нижчезазначені норми законів прямо протилежні такому висновку; 16) частина 3 ст. 3 чинного ЦПК України має прямо протилежну норму: «Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи». Хіба апеляційний розгляд у 2019 р. питання про поворот виконання не є окремою процесуальною дією, хоча й у рамках справи, яка почалась у 2011 році.

17) Відповідно до п. 9 ч.1 розділу XIII Перехідні положення Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 р., «справи у судах першої та апеляційної інстанція» провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу». Це перехідні положення саме до чинної тепер редакції Цивільного процесуального кодексу. ОСОБА_1 просить роз'яснити чому апеляційний суд постановою від 18.02.2019 проігнорував цю ключову для даного випадку і абсолютно ясну норму закону, який набрав чинності з початку 2018 року, проігнорувавши, не застосувавши тим самим і ключову ст. 444 чинного ЦПК України про поворот виконання? Яка норма якого закону є підставою для незастосування чинного ЦПК України; 18) на підставі якої статті якого закону постанова апеляційного суду від 18.02.2019 прийнята, як зазначено перед резолютивною частиною, керуючись статтями ЦПК, чинними станом на 2017 рік, а на останній сторінці постанови написано «визначені у ст. 380 ЦПК України (в редакції Кодексу, що діяв на час виникнення спірних правовідносин) процесуальні підстави для стягнення цієї суми (8 663 394 гр. - ОСОБА_4) в порядку повороту виконання рішення у суду відсутні», якщо дві вищенаведені заявником статті закону говорять, що справи мають розглядатись апеляційним судом «за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу», тобто після початку 2018 року, коли стала чинною ст. 444 нового ЦПК?

В судовому засіданні заявник доповнив заяву про роз'яснення постанови суду від 18.02.2019 проханням роз'яснити: 1. Що означає «часткове задоволення» його апеляційної скарги , якщо в жодній частині вона не задоволена, а якщо задоволена частково, то просить роз'яснити у якій частині; 2. Як суд змінив ухвалу Дзержинського райсуду від 17.03.2017, якщо в обох випадках заявнику відмовлено в повороті виконання судового рішення? (т.10 а.с. 100).

Крім цього, ОСОБА_1 в судовому засіданні подав заяву про ухвалення додаткового рішення суду, яка ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати і занесеною до протоколу судового засідання, була приєднана до матеріалів справи і заявнику було роз'яснено про неможливість розгляду зазначеної заяви по суті та необхідність звернення до суду з відповідною заявою у встановленому ЦПК України порядку (т.10 а.с. 101).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та представника Харківської міської ради, вивчивши матеріали цивільної справи та подану заяви про роз'яснення з доповненням, суд вважає, що підстави для задоволення заяви відсутні виходячи з наступного.

Відповідно до приписів частини першої ст.271 ЦПК України за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз'яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення. Судовими рішеннями є: 1) ухвали; 2) рішення; 3) постанови; 4) судові накази ( ч.1 ст.258 ЦПК України).

Згідно роз'яснень, викладених у п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснення рішення суду можливе тоді, коли воно не містить недоліків, що можуть бути усунені лише ухваленням додаткового рішення, а є незрозумілим, що ускладнює його реалізацію. Зазначене питання розглядається судом, що ухвалив рішення, і в ухвалі суд викладає більш повно та ясно ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін у суть рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду.

Суд може відмовити у роз'ясненні рішення, якщо воно не припускає різного тлумачення, незрозумілість рішення зумовлена неуважністю прочитання тексту рішення, правовою безграмотністю, або у випадку, коли судове рішення не підлягає роз'ясненню.

Якщо фактично порушено питання про зміну рішення або внесення в нього нових даних, у тому числі й роз'яснення мотивів ухваленого рішення, суд ухвалою відмовляє в роз'ясненні рішення.

Таким чином, виходячи із системного тлумачення положень чинного законодавства, роз'яснено може бути рішення суду у разі, якщо без такого роз'яснення його важко виконати, оскільки існує значна ймовірність неправильного його виконання внаслідок неясності резолютивної частини рішення. Тобто роз'яснення рішення суду - це засіб виправлення недоліків судового акту, який полягає в усуненні неясності судового акту і викладенні рішення суду у більш ясній і зрозумілій формі.

Обґрунтовуючи заяву про роз'яснення постанови, ОСОБА_1 посилається на необхідність роз'яснення законності та обґрунтованості постанови Харківського апеляційного суду від 18.02.2019.

Зазначеною постановою суду частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 березня 2017 року про відмову у задоволенні заяви про поворот виконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 березня 2012 року.

Відповідно до ст. 265 ЦПК України рішення суду містить такі частини: вступну, описову, мотивувальну та резолютивну.

Виходячи зі змісту ст.271 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз'ясненню підлягає виключно резолютивна частина рішення у разі, якщо вона допускає неоднозначність його тлумачення, що може спричинити виникнення проблемних питань, пов'язаних із виконанням цього рішення. При цьому, роз'яснення інших частин судового рішення не здійснюється, оскільки вони безпосередньо не підлягають виконанню.

У поданій до суду заяві ОСОБА_1 ставиться 18 питань з приводу роз'яснення мотивувальної частини постанови, на підставі якої судом було зроблено висновки при складенні резолютивної частини судового рішення. Роз'яснення цих питань може призвести до зміни змісту постанови Харківського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року та внесення до неї нової інформації. Тому в наданні роз'яснень з 18 питань, зазначених у заяві ОСОБА_1 від 01.03.2019 належить відмовити.

Питання, викладені у доповненні до заяви про роз'яснення рішення від 01.04.2019, стосуються роз'яснення резолютивної частини постанови від 18.02.2019, а саме, заявнику не зрозуміло що означає « часткове задоволення» його апеляційної скарги та як апеляційний суд змінив ухвалу Дзержинського райсуду від 17.03.17, якщо в обох випадках заявнику відмовлено в повороті виконання судового рішення.

За змістом п.4 ч.1, ч.ч. 2,4 ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

За результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду від 17 березня 2017 року судова колегія дійшла до висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги щодо фактичного виконання рішення суду від 30.03.2012 року. Тому задовольнила апеляційну скаргу ОСОБА_1 частково та змінила ухвалу суду, відмовивши у задоволенні заяви про поворот виконання рішення з інших підстав.

Оскільки резолютивна частина постанови Харківського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року викладена повно, зрозуміло і не припускає різного тлумачення, питання, викладені в доповненні до заяви про роз'яснення постанови суду від 01.04.19, не підлягають роз'ясненню.

З огляду на вищевикладене, керуючись ст. 271, 258, 260, 261, 389, 390 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У роз'ясненні постанови Харківського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року у цивільній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 березня 2017 року (головуючий суддя Грищенко І.О.) за заявою ОСОБА_1 про поворот виконання рішення суду - відмовити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст ухвали складений 05 квітня 2019 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді Р.М. Піддубний

О.М. Хорошевський