Постанова

Іменем України

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 500/5724/16-ц

провадження № 61-23999св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство водних шляхів «Устьдунайводшлях»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13 жовтня 2017 року у складі судді Жигуліна С. М. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 28 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Журавльова О. Г., Кравця Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» (далі - ДП ВШ «УДВШ») про стягнення середнього заробітку та компенсації за затримку розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що вона працювала у відповідача на посаді економіста з праці першої категорії, та була звільнена із займаної посади відповідно до наказу ДП ВШ «УДВШ» від 31 липня 2015 року № 26-к, за власним бажанням на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Однак при звільненні відповідач не провів з нею остаточного розрахунку.

Ухвалою Господарського суду Одеськоїобласті від 05 липня 2016 року у справі № 916/2560/14 за заявою Державного підприємства «Маріупольськийморський торговельний порт» до боржникаДП ВШ «УДВШ»про визнаннябанкрутом, визнаногрошові вимоги ОСОБА_1 до ДП ВШ «УДВШ» у сумі 134 597,10 грн, з яких 99 508,05 грн - заробітна плата, 35 089,05 - компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати.

Посилаючись на наведене, а з огляду на те, що внаслідок невиплати належних їй грошових сум при звільненні, відповідач порушив її право на задоволеннясвоїх життєвих потреб,чим заподіяв їй моральні страждання, ОСОБА_1 просила стягнути з ДП ВШ «УДВШ» компенсацію втрати частини доходів за період з

31 липня 2015 року по 28 грудня 2016 року у розмірі 25 915,01 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 липня

2015 року по 28 грудня 2016 року у розмірі 84 684,87 грн, та на відшкодування моральної шкоди 20 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13 жовтня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ДП ВШ «УДВШ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 79 572,66 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у порушення вимог статті 116 КЗпП України, відповідач здійснив остаточний розрахунок з ОСОБА_1 лише 28 грудня 2016 року, а тому позовні вимоги позивача про стягнення на її користь з ДП ВШ «УДВШ» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 79 572,66 грн, який не оспорюється відповідачем, підлягають задоволенню. Розрахунок компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, наданий ОСОБА_1 є необгрунтованим, оскільки належна позивачеві сума компенсації за період

з 01 січня 2014 року по 10 листопада 2016 року у розмірі 37 044,71 грн була визначена ухвалою Господарського суду Одеської області від 05 липня

2016 року, розмір якої позивач не оспорювала, та виплачена роботодавцем у повному обсязі. При вирішенні цього питання суд також урахував встановлений ухвалою Господарського суду Одеської області від 23 липня 2014 року, у справі за позовом Державного підприємства «Маріупольський морський торговельний порт» до ДП ВШ «УДВШ» про порушення справи про банкрутство, мораторій на застосування індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, трьох процентів річних від простроченої суми тощо.

Суд не убачав підстав для відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди у зв`язку з накладенням арешту на рахунки ДП ВШ «УДВШ», вчиненого на виконання постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 18 березня

2013 року, що унеможливило виплату роботодавцем усіх належних позивачу сум при звільненні.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 28 лютого 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ДП ВШ «УДВШ» залишено без задоволення, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13 жовтня

2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обгрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи

У травні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 , у якій вона просила скасувати рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 28 лютого 2018 року у частині відмову у стягненні з ДП ВШ «УДВШ» компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати у розмірі 25 916,01 та відшкодуванні моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн, і ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким зазначені позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланнями на те, що відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення з ДП ВШ «УДВШ» на користь позивача компенсації втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати у розмірі 25916,01 грн, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, не звернув увагу, що виплата їй заборгованості по заробітній платі у сумі 99 508,05 грн та компенсації у сумі 35 089,05 грн, відбулася лише 28 грудня 2016 року та не перевірив період, за який роботодавець нарахував їй компенсацію втрати частини доходів.

Порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, не може свідчить про відсутність вини роботодавця у невиплаті працівникові належних йому коштів при звільненні, а тому вважала безпідставними висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у відшкодування моральної шкоди.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 11 червня 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Рішення судів попередніх інстанцій в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не оскаржуються, а тому у цій частині у касаційному порядку не переглядаються.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій установлено, що з 10 січня 2001 року ОСОБА_1 працювала у ДП ВШ «УДВШ», наказом від 31 липня 2015 року № 26-к вона була звільнена з посади економіста з праці першої категорії за власним бажанням відповідно до статті 38 КЗпП України. У день звільнення з нею не був проведений повний розрахунок, як це визначено статтею 116 КЗпП України.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 23 липня 2014 року у справі № 916/2560/14 за заявою ДП «Маріупольський морський торговельний порт» порушено провадження у справі про банкрутство ДП ВШ «УДВШ». Введено мораторій на задоволення вимог кредиторів (зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів(обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до введення мораторію, припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію. Визначено, що протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не застосовується індекс інфляції за весь період прострочення виконання грошового зобов'язання, три проценти річних від простроченої суми тощо.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 05 липня 2016 року у рамках розгляду зазначеної справи визнано грошові вимоги ОСОБА_1 до ДП ВШ «УДВШ» 134 597,10 грн, з яких: 99 508,05 грн - заборгованість із заробітної плати, 35 089,05 - компенсація за несвоєчасну виплату зарплати .

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 22 вересня 2016 року у справі про банкрутство затверджено мирову угоду.

Виплата ДП ВШ «УДВШ» належної позивачеві суми заборгованості по заробітній платі та компенсації за порушення строків її виплати, відбулася 28 грудня

2016 року.

На дату проведення остаточного розрахунку ДП ВШ «УДВШ» донарахував ОСОБА_1 до суми компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати за період з 01 січня 2014 року по 31 липня 2015 рік компенсацію у розмірі

10 916,77 грн станом на 07 листопада 2016 року.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпП України).

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (статті 117 КЗпП України).

Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати регулюється статтею 34 Закону України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159.

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обгрунтованого висновку про те, що вимоги щодо стягнення компенсації присуджених судом розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні не підлягають задоволенню, оскільки за своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку та не є заробітною платою, визначеною як періодичний платіж, а тому компенсація, передбачена статтею 34 Закону України «Про оплату праці» на середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні не нараховується.

Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, ураховуючи доведеність обставин того, що роботодавцем було нараховано ОСОБА_1 компенсацію втрати частини її заробітної плати на день звільнення - 31 липня 2015 року, у розмірі 35 089,56 грн, що за вирахуванням податків та обов`язкових платежів становила 28 246,68 грн, яку надалі було збільшено ДП ВШ «УДВШ» до 37 044 71 грн (станом на 07 листопада 2016 року), з урахуванням вирахуваних податків та обов`язкових платежів, у той час як чинне законодавство не передбачає нарахування компенсації на присуджений судом розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до частини першої статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Встановивши, що несвоєчасна виплата позивачу заробітної плати відбулася за обставин, що вказують на відсутність винних дій відповідача (накладення арешту на рахунки підприємства на час проведення процедури банкрутства, введення мораторію на застосування індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, трьох процентів річних від простроченої суми тощо), суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обгрунтованого висновку про відсутність підстав для відшкодування позивачеві моральної шкоди.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи зазначене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що оскаржувані судові рішення є законними та обгрунтованими, доводи касаційної скарги правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 400, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13 жовтня

2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 28 лютого

2018 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко