Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

місто Київ

справа № 344/16649/16-ц

провадження № 61-36674св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Фединяка В. Д., Девляшевського В. А., Василишин Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

Фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради 16 грудня 2016 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя

особа - Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради, про спонукання до укладення договору про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури

міста Івано-Франківська.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що відповідно до декларації про готовність об`єкта до експлуатації, яка зареєстрована 06 червня 2014 року за № ІФ8 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Івано-Франківську, ОСОБА_1 . є замовником будівництва житлового будинку на АДРЕСА_1 , загальною площею 350 кв. м. Відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Положення «Про пайову участь замовників будівництва у створенні та розвитку інженерно-транспортної інфраструктури міста», затвердженого рішенням Івано-Франківської міської ради від 28 лютого 2012 року (далі - Положення), ОСОБА_1 не звернувся із заявою для укладання відповідного договору про пайову участь замовників будівництва у створенні та розвитку інженерно-транспортної інфраструктури міста.

25 листопада 2016 року Фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради звернулося із листом до ОСОБА_1 про укладення договору про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, надавши проект договору з додатком розрахунку розміру пайової участі. Відповіді на пропозицію не отримано.

Позивач, посилаючись на положення статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», переконаний, що замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту. Крім того, за змістом пункту 1.4 Положення у разі, якщо замовник не звернувся про укладання договору та не підписав його у встановлений термін, виконавчий комітет та/або фінансове управління вправі подати позов про укладання договору в судовому порядку. Позивач просив задовольнити позов про спонукання до укладення договору про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Івано-Франківська, визнати укладеним договір про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури

міста Івано-Франківська між виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради, Фінансовим управлінням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та ОСОБА_1 в редакції, наданій фінансовим управлінням.

Стислий виклад заперечень відповідача

ОСОБА_1 заперечив проти задоволення позову, просив застосувати позовну давність.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 січня 2018 року у задоволенні позову Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що введення об`єкта будівництва в експлуатацію відбулося відповідно до Декларації про готовність об`єкта до експлуатації 06 червня 2014 року і до цього ОСОБА_1 не звертався про укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Івано-Франківська, а тому у ОСОБА_1 відсутній обов`язок брати участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Положення Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» щодо форми участі відповідача у розвитку інфраструктури через примусове укладення договору, за висновками суду першої інстанції, може застосовуватись до правовідносин, що виникли після набрання чинності цією нормою права, тобто з 01 січня 2013 року. Інші ж частини статті 40 згаданого Закону визначають право органу місцевого самоврядування на врегулювання цього питання та обов`язок замовника на пайову участь у розвитку інфраструктури, проте форма такої участі як примусове укладення договору визначена саме частиною третьою цієї статті, яка набрала чинності з 01 січня 2013 року. Отже, Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також наведене Положення не мають зворотної дії в часі, а тому у позивача відсутнє право вимоги щодо зобов`язання відповідача укласти спірний договір.

Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 квітня 2018 року апеляційну скаргу Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради задоволено частково. Рішення

Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 січня 2018 року скасовано, ухвалено нове рішення. Позов Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради задоволено частково. Визнано укладеним договір про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Івано-Франківська між ОСОБА_1 та Фінансовим управлінням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в редакції, передбаченій додатком 1 до рішення Виконавчого комітету

Івано-Франківської міської ради від 18 жовтня 2013 року № 1231-38 «Про Положення «Про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Івано-Франківська», з визначенням: «У пункті 1.1 Цей договір регулює взаємовідносини між сторонами щодо пайової участі «Замовника» у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Івано-Франківська при будівництві житлового будинку на АДРЕСА_1 ; у пункті 2.1 Замовник - ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 здійснює перерахування до бюджету міста Івано-Франківська коштів у розмірі 6 659, 17 грн, згідно з розрахунком величини пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Івано-Франківська у редакції, викладеній у цьому рішенні».

Постанова апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що будівництво є завершеним, а об`єкт на АДРЕСА_1 є готовим до експлуатації, проте всупереч вимогам законодавства відповідач не взяв участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Івано-Франківська шляхом укладення відповідного договору. Станом на дату прийняття житлового будинку відповідача в експлуатацію (реєстрацію декларації) об`єкт на АДРЕСА_1 знаходився у межах міста АДРЕСА_1 -Франківськ, про що зазначено і в самій декларації, тому він (відповідач) був зобов`язаний укласти договір про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Івано-Франківська.

Апеляційний суд зазначив, що обов`язок ОСОБА_1 взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури встановлений як до початку здійснення будівництва (відповідно до статті 27-1 Закону України «Про планування та забудову території»), так і на момент введення будинку в експлуатацію (стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 квітня 2018 року та залишити в силі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 січня 2018 року.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. На переконання ОСОБА_1 , апеляційне провадження відкрито з порушенням норм процесуального права, зокрема статті 60 ЦПК України, оскільки представник Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради не є адвокатом. Вважає, що позивач пропустив позовну давність, оскільки спірні правовідносини виникли у жовтні-грудні 2008 року, а з позовом Фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради звернулось лише у грудні 2016 року. Одночасно ОСОБА_1 вважає, що Фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради є неналежним позивачем у справі.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду залишити без змін. Зазначає, що управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради є виконавчим органом Івано-Франківської міської ради, а тому відноситься до органів місцевого самоврядування, представництво яких до 01 січня 2020 року можливе не лише адвокатом. Вважає, що позовна давність не пропущена, оскільки об`єкт будівництва здано в експлуатацію лише 06 червня 2014 року.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 02 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

За змістом правил частини першої та третьої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржуване судове рішення відповідає вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 263 ЦПК України, а отже касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що згідно з заявою від 27 жовтня 2008 року ОСОБА_1 просив дозволити будівництво індивідуального житлового будинку на належній йому на праві власності земельній ділянці, розташованій на

АДРЕСА_2 .

Відповідно до витягу з рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 22 грудня 2008 року № 655 «Про матеріали управління архітектури і містобудування виконавчого комітету міської ради» вирішено дозволити індивідуальне житлове будівництво будинку ОСОБА_1 на власній земельній ділянці на АДРЕСА_2 .

Згідно з декларацією про готовність об`єкта до експлуатації від 06 червня 2014 року № ІФ8 об`єкт будівництва «будівництво індивідуального житлового будинку» на АДРЕСА_1 прийнято в експлуатацію.

25 листопада 2016 року Фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради надіслало ОСОБА_1 для розгляду та підписання проект договору про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста. Згідно з додатком до договору розмір пайової участі становить 6 659, 17 грн.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд застосовує системний аналіз норм матеріального права.

Щодо наявності правових підстав для спонукання до укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, спірні правовідносини виникли 27 жовтня 2008 року, коли ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківської міської ради із заявою про надання дозволу на будівництво індивідуального житлового будинку на належній йому на праві власності земельній ділянці, розташованій на

АДРЕСА_2 .

Відповідно до статті 27-1 Закону України «Про планування та забудову території» (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) замовник, який має намір здійснити будівництво об`єкта містобудування у населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь (внесок) замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту полягає у відрахуванні замовником до відповідного місцевого бюджету коштів для забезпечення створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту. До пайової участі (внеску) у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів не залучаються замовники у разі здійснення будівництва: об`єктів будь-якого призначення на замовлення органів державної влади або органів місцевого самоврядування за рахунок коштів державного та/або місцевих бюджетів; будинків житлового фонду соціального призначення та доступного житла; об`єктів комплексної забудови територій, що здійснюється на конкурсній основі; об`єктів, що споруджуються замість пошкоджених або зруйнованих внаслідок стихійного лиха чи техногенних аварій. Величина пайової участі (внеску) замовника у створенні інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування, відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі (внеску) замовника від загальної вартості будівництва (реконструкції) об`єкта містобудування. Договір про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до одержання дозволу на виконання будівельних робіт. Пайовий внесок сплачується в повній сумі єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором. Граничний термін сплати пайового внеску не повинен перевищувати одного місяця до планової здачі об`єкта містобудування в експлуатацію.

Отже, на момент звернення до міської ради із заявою про надання дозволу на будівництво будинку до реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації ОСОБА_1 зобов`язаний був взяти пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту.

На момент введення будинку в експлуатацію, 06 червня 2014 року, діяв Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України

«Про регулювання містобудівної діяльності» замовником є фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.

У статті 40 цього Закону передбачено, що замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури. До пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не залучаються замовники у разі будівництва: 1) об`єктів будь-якого призначення на замовлення державних органів або органів місцевого самоврядування за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів; 2) будівель навчальних закладів, закладів культури, фізичної культури і спорту, медичного і оздоровчого призначення; 3) будинків житлового фонду соціального призначення та доступного житла; 4) індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів, господарських споруд, розташованих на відповідних земельних ділянках; 5) об`єктів комплексної забудови територій, що здійснюється за результатами інвестиційних конкурсів або аукціонів; 6) об`єктів будівництва за умови спорудження на цій земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури; 7) об`єктів, що споруджуються замість тих, що пошкоджені або зруйновані внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного або природного характеру; 8) об`єктів, передбачених Державною цільовою програмою підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу , за рахунок коштів інвесторів; 9) об`єктів інженерної, транспортної інфраструктури, об`єктів енергетики, зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу); 10) об`єктів у межах індустріальних парків на замовлення ініціаторів створення індустріальних парків, керуючих компаній індустріальних парків, учасників індустріальних парків.

Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. Невід`ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором.

Аналіз наведених норм права та фактичних обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій у цій справі, дає підстави для висновку, що ОСОБА_1 зобов`язаний був як замовник будівництва, до реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації,укласти зазначений договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Згідно з частинами другою, третьою та дев`ятою статті 40 зазначеного Закону обов`язок ініціювати укладення договору про пайову участь покладено саме на замовника будівництва.

Визначений частиною дев`ятою статті 40 Закону строк тривалістю у п`ятнадцять робочих днів встановлений для добровільного виконання замовником будівництва обов`язку звернутися до органу місцевого самоврядування з метою укладення договору про пайову участь. Ухилення замовника будівництва від ініціювання укладення цього договору до прийняття об`єкта нерухомого майна в експлуатацію є порушенням обов`язку, прямо передбаченого чинним законодавством. Факт реєстрації декларації про готовність до експлуатації житлового будинку не звільняє замовника будівництва від обов`язку укласти договір про пайову участь після здійснення такої реєстрації.

З огляду на те, що декларація про готовність до експлуатації житлового будинку зареєстрована 06 червня 2014 року, а Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» з 01 січня 2013 року передбачав обов`язок замовника будівництва ініціювати укладення договору про пайову участь і укласти такий договір до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію, до спірних правовідносин мають застосовуватися приписи зазначеного Закону.

Порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до Закону (частина перша статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Порядок і умови залучення коштів для розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Івано-Франківська з урахуванням функціонального призначення об`єктів будівництва, а також організаційно-правові відносини, пов`язані з оформленням договорів про пайову участь замовників будівництва у створенні та розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури, регулює Положення.

Згідно з пунктом 2.1 Положення пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до бюджету

м. Івано-Франківська коштів на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Івано-Франківська у розмірах: сім відсотків вартості будівництва (реконструкції) об`єкта містобудування для нежитлових будівель та споруд та чотири відсотки вартості будівництва (реконструкції) об`єкта містобудування для житлових будинків.

Замовники будівництва залучаються до пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста виключно на підставі укладених з виконавчим комітетом та фінансовим управлінням договорів про пайову участь (пункт 1.2 Положення).

У разі якщо замовник не звернувся про укладення договору про пайову участь та не підписав його у встановлені терміни, виконавчий комітет та/або фінансове управління вправі подати позовну заяву про укладення такого договору в судовому порядку (пункт 1.4 Положення).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 339/388/16-ц (провадження № 14-261цс18) сформулювала правовий висновок в оцінці наведених норм права, що укладення договору про пайову участь є обов`язковим для відповідача згідно з вимогами Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Положення.

Як встановили суди першої й апеляційної інстанцій, 25 листопада 2016 року позивач надіслав відповідачу для розгляду та підписання у десятиденний термін з моменту отримання два примірники проекту договору про пайову участь, які заявник не підписав та заперечує їх підписання, оскаржуючи постанову апеляційного суду у справі, що переглядається.

Враховуючи те, що заявник не виконав передбаченого Законом обов`язку з укладення договору про пайову участь, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про наявність підстав для задоволення позову.

Щодо застосування позовної давності

Вирішуючи питання про застосування до спірних правовідносин позовної давності, Верховний Суд врахував таке.

За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Як встановлено за результатами аналізу законодавства в сфері регулювання містобудівної діяльності, замовник будівництва зобов`язаний ініціювати укладення договору про пайову участь і укласти такий договір до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. У справі, що переглядається, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що об`єкт будівництва «будівництво індивідуального житлового будинку» на АДРЕСА_1 -Франківську прийнято в експлуатацію згідно з декларацією про готовність об`єкта до експлуатації від 06 червня 2014 року № ІФ8.

Таким чином, перебіг позовної давності для Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради почався з наступного дня після введення будинку в експлуатацію, тобто з 07 червня 2014 року.

Враховуючи, що з позовом Фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради звернулось до суду у грудні 2016 року, то позовну давність позивачем не пропущено, а отже відсутні правові підстави для застосування правил про позовну давність.

Щодо оцінки інших доводів касаційної скарги

Оцінюючи доводи касаційної скарги про те, що апеляційна скарга подана неповноважним представником Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Верховний Суд врахував, що відповідно до статті 132-1 Конституції України виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення. Водночас, відповідно до пункту 11 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 01 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 01 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 01 січня 2019 року. Представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах виключно прокурорами або адвокатами здійснюється з 01 січня 2020 року.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах

(у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи (частина перша статті 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Відповідно до пункту 1.1 Положення про фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, затвердженого рішенням Івано-Франківської міської ради від 22 грудня 2015 року № 42-2, Фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради відповідно до законодавства України створено рішенням міської ради, є її виконавчим органом.

Зважаючи на наведене та враховуючи, що Фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради є органом місцевого самоврядування, доводи касаційної скарги про те, що з апеляційною скаргою від імені позивача мав звертатись лише адвокат, відхилені Верховним Судом.

Також не підлягають врахуванню доводи заявника, що Фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради є неналежним позивачем у справі, оскільки у пункті 1.4 Положення передбачено, що у разі якщо замовник не звернувся про укладення договору про пайову участь та не підписав його у встановлені терміни, виконавчий комітет та/або фінансове управління вправі подати позовну заяву про укладення такого договору в судовому порядку.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд встановив, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко