Постанова

Іменем України

27 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 369/8878/16-ц

провадження № 61-23640св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчук В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 грудня 2016 року у складі судді Ковальчук Л. М. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 19 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Суханової Є. М., Данілова О. М., Мережко М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на майно у порядку спадкування за законом.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 20 січня 1959 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладений шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Шахтарську Шахтарського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, про що зроблено актовий запис № 42. Після одруження ОСОБА_2 обрано прізвище «ОСОБА_2», що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 25 травня 2016 року № 2.

Він є сином ОСОБА_5 та ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про народження від 25 травня 2016 року. Також у подружжя є ще один син (його брат) ОСОБА_3

За час перебування у шлюбі ОСОБА_5 та ОСОБА_2 отримали земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходилась за адресою: АДРЕСА_1.

У 1970 році ОСОБА_5 та ОСОБА_2 збудований жилий будинок за вказаною адресою, загальною площею 93 кв. м, житловою площею 56 кв. м.

Із 30 серпня 1988 року він проживав та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, а із 1993 року почав там проживати разом із дружиною та сином.

Його брат ОСОБА_3 також був зареєстрований за цією адресою, а із 1990 року зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_2.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про смерть від 25 травня 2016 року. За життя ОСОБА_5 заповіту не склав.

Оскільки житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, збудований батьками у шлюбі, то після смерті його батька відкрилася спадщина, до складу якої входила 1/2 частини цього будинку.

Оскільки він, після смерті батька, фактично прийняв спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном шляхом постійного проживання за місцем знаходження спадкового майна разом із спадкодавцем, то він має право на 1/4 частини спадкового майна. ОСОБА_3 не прийняв спадщину після смерті батька, оскільки не вступив в управління та володіння таким майном та не подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Тобто, після смерті ОСОБА_5 він, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мали право на 1/6 частини спадкового майна кожен. У зв'язку із тим, що останній не прийняв спадщину, його частка перейшла до інших спадкоємців та розподілилася між ними, а саме він та ОСОБА_2 мають право по 1/4 частини спадкового майна кожен, яке складається із 1/2 частини вказаного житлового будинку.

У грудні 2003 року Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою видане свідоцтво про право на спадщину від 23 грудня 2003 року НОМЕР_4 на ім'я його матері ОСОБА_2

У серпні 2016 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Селіверстовим В.О. посвідчена його заява від 12 серпня 2016 року № 605 про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок (або його частину), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. 19 серпня 2016 року вказана заява надіслана до першої Київської обласної державної нотаріальної контори. У вересні 2016 року він отримав лист від Першої Київської обласної державної нотаріальної контори «Щодо видачі свідоцтва про право на спадщину» від 10 вересня 2016 року № 596/01-16, яким йому повідомлено про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки у своїй заяві про прийняття спадщини він посилався на положення статті 1268 Цивільного кодексу України (далі ? ЦК України), яка не стосуються його випадку оформлення спадкових прав, оскільки на час смерті спадкодавця діяв ЦК Української РСР у редакції 1963 року, положення якого передбачали інші випадки прийняття спадщини.

Також йому повідомлено, що згідно з матеріалами спадкової справи єдиним спадкоємцем за законом на майно померлого є ОСОБА_2

Щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, його повідомлено про те, що в наступному видача свідоцтв про право на спадщину нотаріусом на будь-яке майно померлого можлива лише на ім'я того спадкоємця, який частково вже оформив свої спадкові права. Отже, для оформлення ОСОБА_2 своїх спадкових прав на майно, що залишилося, їй або її представнику необхідно звернутися до державної нотаріальної контори із оригіналом правовстановлюючого документа на спадкове майно.

Таким чином, він не може реалізувати свої спадкові права на 1/4 частини спадкового майна, яке складається із 1/2 частини оспорюваного житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, оскільки нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на вказану частину спадщини, оскільки ним до цього часу не вчинено жодних дій, які свідчили б про його намір оформити спадкові права, а свідоцтво про право на спадщину вже видане у 2003 році на ім'я дружини спадкодавця ОСОБА_2

Із урахуванням наведених обставин, позивач просив суд визнати за ним у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 право власності на 1/4 частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надав суду відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку із чим не можливо вирішити цей спір по суті. Надана позивачем відповідь завідувача Першої Київської обласної державної нотаріальної контори Грисюк О. В. від 10 вересня 2016 року, у якій повідомлено, що заява ОСОБА_1 про видачу свідоцтва на право на спадщину залишена без виконання, не може вважатися відмовою у видачі позивачу свідоцтва про права на спадщину, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства належним доказом у цій справі може бути лише постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Крім цього, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що оспорюваний житловий будинок належав на праві власності ОСОБА_5

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 19 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 грудня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У травні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 19 квітня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив суд скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що посилання судів на відсутність у справі постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії є безпідставними, оскільки позивачем у порядку, передбаченому частиною другою статті 303 ЦПК України 2004 року, подана до суду апеляційної інстанції постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 01 квітня 2017 року, яка не була врахована апеляційним судом. Право власності ОСОБА_5 на оспорюваний житловий будинок підтверджується наданими позивачем доказами, а саме: копією технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду, копією витягу із погосподарської книги, копією державного акта на право приватної власності на землю від 31 жовтня 1998 року.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2017 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року вказану справа разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 20 грудня 2018 року вказану справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню із таких підстав.

Встановлені судами обставини

Судами встановлено, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 25 травня 2016 року серії НОМЕР_6.

23 грудня 2003 року ОСОБА_2 звернулася до Першої Київської обласної державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на її ім'я на грошові внески із нарахованими відсотками і компенсаційними виплатами.

Відповідно до довідки Виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 19 грудня 2003 року № 2640 місце проживання ОСОБА_5 у період із 1970 року до 07 квітня 1998 року зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1.

23 грудня 2003 року державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори Сподіним І. Л. видане ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого спадкоємцем майна ОСОБА_5 є його дружина ОСОБА_2, спадкове майно складається із грошових внесків із нарахованими відсотками і компенсаційними виплатами, що знаходяться у відділенні Ощадбанку № 5399/082 у с. Петропавлівська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області, на рахунку НОМЕР_1 та у відділенні Ощадбанку НОМЕР_5 м. Києва на рахунку НОМЕР_3 та належали померлому ОСОБА_5 на підставі ощадної книжки серії НОМЕР_2, виданої відділенням Ощадбанку № 5399/082 у с. Петропавлівська Борщагівка, та ощадної книжки, виданої відділенням Ощадного банку НОМЕР_5 м. Києва.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що згідно із чинним законодавством у випадку відмови нотаріуса від вчинення нотаріальної дії він протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Оскільки позивачем не надано суду відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, то вирішити спір по суті є неможливим. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б давали можливість перевірити фактичні та правові підстави виникнення і набуття права власності на оспорюваний житловий будинок за померлим ОСОБА_5

Однак із таким висновками судів у повній мірі погодитися не можна з огляду на таке.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Лист нотаріуса від 10 вересня 2016 року, наданого позивачем до суду першої інстанції, за своїм змістом зводиться до того, що свідоцтво про право на спадщину позивачу видане бути не може.

Отже, при наданні оцінки листам нотаріусів, у яких зазначено про причини невидачі спадкоємцям свідоцтв про право на спадщину, необхідно виходити із їх змісту та відповідно враховувати підстави зазначені нотаріусами, при цьому істотне значення мають підстави, які унеможливлюють у будь-якому випадку в майбутньому видачу таких свідоцтв нотаріусами, тому при наявності таких підстав незалежно від форми відповіді нотаріуса лист чи постанова про відмову у видачі свідоцтва, необхідно виходити з того, що у спадкодавця можливість оформити спадщину у нотаріуса відсутня.

У цій справі надана представником позивача до суду апеляційної інстанції постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, видана 01 квітня 2017 року державним нотаріусом Першої Київської обласної нотаріальної контори Грисюк О. В., повторює зміст листа нотаріуса, наданого позивачем до суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 10, частини першої статті 11, частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України 2004 року.

Згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України 2004 року суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини третьої статті 27 ЦПК України 2004 року щодо зобов'язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов'язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 303 ЦПК України 2004 року апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

У порушення статей 10, 11, 60, 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року суд першої та апеляційної інстанції не сприяли всебічному й повному з'ясуванню дійсних обставин справи, що мають юридичне значення для її вирішенні, допустив неповноту у з'ясуванні таких обставин.

Формально пославшись на положення Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, суд першої інстанції не надав належної оцінки змісту листа нотаріуса, а апеляційний суд взагалі не звернув уваги на подану представником позивача постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, виданої 01 квітня 2017 року державним нотаріусом Першої Київської обласної нотаріальної контори Грисюк О. В., не дослідив поважність причин відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з чим не вирішив спір по суті.

При цьому у порушення вимог статей 303, 315 ЦПК України 2004 року апеляційний суд у своєму судовому рішенні, що є його обов'язком, не мотивував свого висновку про те, чому відхилив і не дослідив подану апеляційному суду постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, видану 01 квітня 2017 року державним нотаріусом Першої Київської обласної нотаріальної контори Грисюк О. В.

З огляду на викладене, оскаржувані рішення не можна вважати законними і обґрунтованими, і такими, що відповідають положенням процесуального права, а тому вони підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи судам належить надати належну оцінку як листу так і постанові нотаріуса, крім того звернути увагу на таке.

Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини.

Згідно з статтею 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Згідно із статтями 548, 549 ЦК Української РСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Отже, оцінювати те, чи є спадкоємець таким, що прийняв спадщину, необхідно виходячи з положень чинного на час відкриття спадщини ЦК Української РСР.

Крім того, право власності на збудований будинок набувається у порядку, який існував на час його будівництва.

У матеріалах справи міститься погосподарська книга № 9 Петропавлівсько- Борщагівської сільської ради народних депутатів Києво-Святошинського району, зі змісту якої вбачається, що житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, збудований у 1970 році, а його власником є ОСОБА_2

Відповідно до частини першої статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України 1969 року, який був чинним на час збудування спірного житлового будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Питання набуття права власності на той час регулювалося Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі ? Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі ? Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею першою Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пунктом 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначено, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог вказаного законодавства.

Враховуючи наведене, під час нового розгляду справи, якщо буде встановлено наявність у позивача підстав для спадкування майна після смерті батька, судам належить встановити, чи спірний житловий будинок набутий спадкодавцем ОСОБА_5 за життя у власність, виходячи і положень нормативно правових актів, чинних на час побудови такого будинку.

Отже, вирішуючи спір на підставі ЦПК України 2004 року, суд першої інстанції усупереч вказаних положень норм процесуального права не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та не встановив повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, враховуючи предмет і підстави поданого позову, а також характер спірних правовідносин, не надав належну оцінку усім наявним у справі доказам.

За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Виходячи з викладеного, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення судів першої та апеляційної інстанції скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, враховуючи необхідність встановлення обставин, наведених вище.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 19 квітня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак