Справа № 348/618/15-ц
Провадження № 22-ц/4808/421/19
Головуючий у 1 інстанції Міськевич О. Я.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Томин О.О., Ясеновенко Л.В.,

за участю секретаря Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Надвірнянського районного суду в складі судді Міськевич О.Я., ухвалене 21 грудня 2018 року в м. Надвірній Івано-Франківської області, повний текст якого виготовлено 2 січня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_1 до Бистрицької сільської ради, ОСОБА_3 про визнання нечинними рішень сільської ради, визнання недійсними свідоцтва про право власності на нерухоме майно, державного акта на право приватної власності на землю, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно та позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_1, Бистрицької сільської ради про визнання нечинними рішень сільської ради, визнання недійсними свідоцтва про право власності на нерухоме майно, державного акта на право приватної власності на землю, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и в:

У березні 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися в суд з позовом до Бистрицької сільської ради, ОСОБА_3, в якому просили визнати нечинними рішення Бистрицької сільської ради від 11 липня 2000 року в частині визнання за нею права власності на житловий будинок, рішення Бистрицької сільської ради від 13 грудня 2000 року, визнати недійсними свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 24 грудня 2003 року, Державний акт на право приватної власності на землю від 25 січня 2001 року, встановити факт прийняття ними спадщини та визнати за ними право власності на спадкове майно - по 1/4 частині домоволодіння в АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що за час спільного проживання їхні батьки ОСОБА_3 (відповідач) та ОСОБА_5 побудували житловий будинок та господарські споруди, що знаходяться в АДРЕСА_1. Рішенням Надвірнянського районного суду від 19 грудня 1989 року шлюб між батьками розірвано та проведено поділ майна подружжя - вказаного домоволодіння. Внаслідок смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька відкрилась спадщина на належне йому майно. Вказували, що після смерті батька користувались спадковим майном, проводили поточний та капітальний ремонт домоволодвіння. Тому в силу закону вважаються такими, що прийняли спадщину. Проте, рішенням Бистрицької сільської ради від 11 липня 2000 року право власності на ціле домоволодіння оформлено за їхньою матір'ю ОСОБА_6 На підставі цього рішення їй 24 грудня 2003 року видано свідоцтво про право власності на це нерухоме майно. Також рішенням Бистрицької сільської ради від 13 грудня 2000 року в приватну власність відповідачу надано земельні ділянки загальною площею 1,2814 га, в тому числі і земельну ділянку площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель. А 25 січня 2001 року видано Державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1. Посилаючись на те, що тільки вони як діти є спадкоємцями майна померлого, фактично вступили в управління спадковим майном, рішення сільської ради та правовстановлюючі документи, видані на їх підставі, порушують їхні законні права та інтереси. З цих підстав просили задовольнити позов.

Оскільки про наявність рішень сільської ради, свідоцтва про право власності на нерухоме майно та державного акта їм стало відомо в листопаді 2014 році, тому пропустили позовну давність з поважних причин.

У травні 2015 року ОСОБА_4 подала до Надвірнянського районного суду позов до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_1, Бистрицької сільської ради про визнання нечинними рішень сільської ради, визнання недійсними свідоцтва про право власності на нерухоме майно, державного акта на право приватної власності на землю, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно.

Ухвалою Надвірнянського районного суду від 25 травня 2015 року вказані позови об'єднано в одне провадження.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 21 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_1 та позову ОСОБА_4 відмовлено. Також скасовано накладений ухвалою Надвірнянського районного суду від 18 березня 2015 року арешт на домоволодіння та земельні ділянки, що знаходяться в с. Бистриця Надвірнянського району Івано-Франківської області.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачами не доведено порушення їх спадкових прав та що такі підлягають захисту чи відновленню у способи, визначені ст. 16 ЦК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність викладених у рішенні суду висновків обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати. Ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не взято до уваги фактичне визнання Бистрицькою сільською радою позову, підтвердженням чого є неподання нею у встановлений строк згідно вимог ЦПК України заперечення на його позов.

Також місцевим судом не враховано, що згідно з нормами ст. 56 ЗК України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, безоплатно у власність громадян надавались земельні ділянки у розмірі не більше 0,6 га. Натомість оскаржуваним рішенням сільської ради від 13 грудня 2000 року у власність відповідачу надано земельні ділянки в розмірі 2,1420 га. Окрім того, згідно сільських традицій земля, що облікована за громадянином передається у спадок дітям, тобто від батька до сина.

На думку апелянта, не надано належної правової оцінки і тій обставині, що рішення сільської ради від 11 липня та 13 грудня 2000 року прийняті посадовими особами органу місцевого самоврядування, а не сесією чи виконавчим комітетом ради. У зв'язку із чим такі відсутні як у Бистрицькій сільській раді, так і в архівному відділі Надвірнянської РДА. Також рішення виконкому Бистрицької сільської ради про передачу у приватну власність ОСОБА_3 спірного домоволодіння суперечить рішенню Надвірнянського районного суду від 19 грудня 1989 року, яким шлюб між батьками розірвано та поділено спільне майно.

Помилковим вважає і висновок місцевого суду щодо не прийняття ним спадщини після смерті батька. При цьому не враховано здійснення ним дій по фактичному вступу в управління спадковим майном: огородження земельної ділянки, облаштування ставка, проведення водопроводу та інших робіт. Про порушення своїх прав дізнався в кінці 2014 року, коли ОСОБА_3 надала йому копію заповіту, відповідно до якого спірне домоволодіння та земельні ділянки в рівних частках заповіла всім дітям. Тоді ж надала згоду на будівництво нового житлового будинку.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали відзив на апеляційну скаргу, в яких просять залишити її без задоволення. Вказують, що згідно з вимогами ст. 44 КпШС України реєстрація розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 органами РАЦСу не проводилась. Відповідно спадкоємцями першої черги за законом були дружина ОСОБА_3, діти ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Оскільки позивач не вчинив жодних дій, які б свідчили про прийняття спадщини, то вважається таким, що відмовився від спадщини. На час смерті спадкодавця спірні земельні ділянки належала до фонду запасу Бистрицької сільської ради. ОСОБА_1 не звертався в сільську раду з приводу приватизації цих земельних ділянок. Відтак, оскаржуваним рішенням сільської ради від 13 грудня 2000 року «Про передачу земельних ділянок в приватну власність ОСОБА_3 жодних прав апелянта порушено не було.

Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 доводи скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_8, ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_9, представник Бистрицької сільської ради Гавюк Г.В. доводів скарги не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Відтак, відповідно до ст. 372 ЦПК України перешкод розглядові справи у її відсутності не встановлено.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої істанції оскаржується тільки в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 Відповідно апеляційним судом рішення Надвірнянського районного суду від 21 грудня 2018 року переглядається лише в цій частині.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 5 травня 1958 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_3 (а.с.11 т.2). У шлюбі в них народилось троє дітей: ОСОБА_1, ОСОБА_2 (позивачі) та ОСОБА_4 (відповідач).

За час спільного проживання подружжям побудувано житловий будинок та господарські споруди, що знаходяться на АДРЕСА_1, що є їхнім спільним сумісним майном.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 19 грудня 1989 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірвано. Також проведено розподіл вищезазначеного будинковолодіння: ОСОБА_3 виділено 52/100 його частки, а ОСОБА_5 - 48/100 частки. Рішення набрало законної сили 30 грудня 1989 року (а.с.9-12 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим виконавчим комітетом Бистрицької сільської ради Надвірнянського району 30 серпня 1999 року (а.с. 7 т. 1).

З'ясовано, що 24 грудня 2003 року на підставі рішення виконавчого комітету від 11 листопада 2000 року №25 Бистрицькою сільською радою ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.113 т.2).

Також 25 січня 2001 року їй видано Державний акт серія НОМЕР_1 на право власності на земельні ділянки загальною площею 2,1420 га для обслуговування жилого будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства, що розташовані на території с. Бистриця Бистрицької сільської ради. Державний акт видано на підставі рішення Бистрицької сільської ради від 13 грудня 2000 року №53 (а.с.111-112 т.2).

Згідно із ч.1 ст.3 ЦПК, який був чинним на момент подання позову, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічна норма міститься і в ч.1 ст. 4 ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року, що діяла на час прийняття судом рішення в даній справі.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. При цьому порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

З урахуванням цих норм суд повинен перевірити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, виходячи із підстав позову та встановлених обставин, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог (повністю чи частково) або відмову в їх задоволенні.

З матеріалів справи вбачається, що спадщина відкрилась у 1999 році, тобто до 1 січня 2004 року, тому правовідносини сторін урегульовані нормами ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до статтею 525 ЦК УРСР 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

За положеннями статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Згідно з частинами першою, другою статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

За змістом статті 553 ЦК УРСР вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

З урахуванням змісту статті 76 ЦПК України прийняття спадщини шляхом вступу в управління чи володіння спадковим майном може підтверджуватися будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Натомість, будь-яких належних та допустимих доказів про те, що він протягом шести місяців після смерті батька вступив в управління чи володіння спадковим майном ОСОБА_1 до суду першої інстанції не подано. Не представлено таких і апеляційному суду.

З огляду на вищенаведене суд першої інстанції обґрунтовано дійшов переконання, що позивач вважається таким, що відмовився від спадщини. А тому жодних його прав як спадкоємця не порушено.

Доводи апелянта про те, що після смерті батька він здійснив ряд робіт: огородив земельну ділянку, викопав ставок, провів водопровід тощо, а отже прийняв спадщину, не заслуговують на увагу. Згідно наданих 27 жовтня 2015 року письмових пояснень особисто зазначав, що вказані роботи проведено ним у період з 2001 року по 2013 рік, тобто після спливу шести місяців з дня смерті батька і відкриття спадщини (а.с.103-106 т.2).

Окрім того, п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року №18/5 (в редакції, яка діяла станом на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанції про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього.

Не спроможними є також посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_3 не відноситься до кола спадкоємців після смерті ОСОБА_5, оскільки рішенням Надвірнянського районного суду від 19 грудня 1989 року шлюб між ними розірвано.

Відповідно до статті 44 КпШС України, який був чинним на час ухвалення вказаного судового рішення, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Зі змісту листа Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Надвірнянського районного управління юстиції від 22 жовтня 2015 року №515/03.2-04-48 актовий запис про розірвання шлюбу, складеного на ОСОБА_12 та ОСОБА_3 відсутній (а.с. 95 т.2).

Таким чином, на день смерті ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1) припинення шлюбу між подружжям за судовим рішенням не відбулось. У зв'язку з цим, відповідно до вимог законодавства ОСОБА_3 мала право на спадкування майна, яке залишилося після смерті її чоловіка.

Що стосується доводів апелянта про не подання Бистрицькою сільською радою заперечення на його позов, то відповідно до положень ст. 128 ЦПК України 2004 року подання заперечення проти позову є правом відповідача, а не його обов'язком. При цьому заперечення проти позову - тактичний прийом захисту.

Оскільки ОСОБА_1 не доведено порушення його прав як спадкоємця, інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанцій.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За змістом ст.375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Оскільки судове рішення залишено без змін, а скарга - без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала скаргу.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Надвірнянського районного суду від 21 грудня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.О. Томин

Л.В. Ясеновенко

Повний текст постанови виготовлено 5 квітня 2019 року.