ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/421/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 312000000 Бесараб Н. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року м. Черкаси:

Черкаський апеляційний суд в складі суддів:

Новікова О.М.,

Храпка В.Д., Бондаренка С.І.,

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Ідея Банк» адвоката Буковинського Т.Й. на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 30 липня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» ( далі ПАТ «Ідея Банк», банк) про визнання кредитного договору частково недійсним,

в с т а н о в и в :

У березні 2019 року позивач звернувся з вказаним позовом до ПАТ «Ідея Банк», правонаступником якого стало акціонерне товариство «Ідея Банк», посилаючись на те, що 02.08.2017 між ним та відповідачем було укладено кредитний договір № Z52/703/70323, за умовами якого банк надав позивачу кредит на поточні потреби в сумі 36240,00 грн. зі сплатою 0,01 процентів річних за користування кредитом, строком на 24 місяці.

Пунктом 1.4 кредитного договору передбачено щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості в терміни та в розмірах, визначених пунктом 6.1 договору «Графік щомісячних платежів за кредитним договором». Сума щомісячних внесків становить 2847,42 грн., в тому числі 1337,26 грн. комісії.

Згідно з п. 4 Паспорту споживчого кредиту передбачені платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, обов`язкові для укладення договору: плата за обслуговування кредитної заборгованості - 3,6900% щомісячно від початкової суми кредиту. Але що входить у дану плату - відповідач у Паспорті не вказав. Відповідно до пункту 1.4 кредитного договору встановлено плату за обслуговування кредиту банком, що включає в себе надання інформації по рахунку та опрацюванні запитів позичальника. Отже за надання інформації по кредитному договору встановлено щомісячну плату - комісію у сумі 1337,26 грн. в місяць, а всього - 32094,24 грн.

Вказану у п. 1.4 умову кредитного договору про щомісячну оплату за обслуговування кредиту позивач вважав незаконною, оскільки вона суперечить вимогам законодавства у сфері захисту прав споживачів, розцінює таку умову договору як нечесну підприємницьку практику, а тому дана умова кредитного договору підлягає визнанню недійсною.

З наведених підстав, з урахуванням наступного уточнення своїх вимог 17.04.2018, позивач просив визнати недійсним з моменту укладення п. 1.4 та п. 6.1 ( в частині сплати комісії) вищезазначеного кредитного договору та зобов`язати відповідача здійснити перерахунок платежів, здійснених позивачем, зарахувавши сплачену комісію в розмірі 17384,38 грн. у рахунок тіла кредиту.

Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 30 липня 2019 року позовні вимоги у справі задоволено.

Судом першої інстанції вказано на те, що спірні пункти кредитного договору, які встановлюють оплатну комісію щодо обслуговування кредиту, суперечать положенням ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» в силу чого їх слід визнати недійсними.

Рішення суду оскаржено представником відповідача в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі зазначено, що спірний кредитний договір укладено після набрання чинності Закону України «Про споживче кредитування», п. 4 ч. 1 ст. 1 якого визначає комісію у складі витрат споживача. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються платежі за обслуговування кредиту, що передбачено ст. 8 цього закону. Позивач був обізнаний про свій обов`язок оплачувати спірну комісію, так як одержав та підписав Паспорт споживчого кредиту в якому про це зазначено у п.4. У свою чергу п. 5 Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що затверджені постановою правління НБУ від 08.06.2017 №49, також передбачено у складовій загальної вартості кредиту вартість всіх додаткових та супутніх послуг. Посилання в даній справі на рішення КСУ від 10.11.2011 у справі №15-рп/2011 є помилковим, оскільки воно не стосується правовідносин, які виникли після набрання чинності Закону України «Про споживче кредитування».

Посилаючись на зазначені порушення, скаржник просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов залишити без задоволення.

У наданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 погодився з рішенням районного суду і просив у задоволенні скарги відмовити та залишити рішення без змін. У відзиві він вказав, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, керувався нормами Законів України «Про споживче кредитування» та «Про захист прав споживачів».

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволенню.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Так з матеріалів справи вбачається, що 02.08.2017 між ПАТ «Ідея Банк», як банком, та ОСОБА_1 , як позичальником, укладено кредитний договір №Z52/703/70323, за умовами п. 1.1 якого банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 36240,00 грн., а позичальник зобов`язався повернути його разом із процентними платежами згідно з умовами цього договору. Строк кредитування становив 24 місяці.

Згідно з п. 1.3 кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує річну фіксовану процентну ставку в розмірі 0,0100 річних від залишкової суми кредиту.

Пунктом 1.4 кредитного договору передбачено плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно з Графіком щомісячних платежів за кредитним договором. Обслуговування кредиту банком включає в себе надання інформації по рахункам з використанням телефонних каналів зв`язку, електронного зв`язку, опрацювання запитів позичальника.

Відповідно до умов п. 6.1 договору передбачений Графік щомісячних платежів за кредитним договором та визначено графу «комісія».

Відповідно до Графіку щомісячних внесків за кредитним договором №Z52/703/70323 від 02.08.2017, сторони погодили строки та порядок внесення щомісячних платежів. При цьому, платіж у розмірі 1337,26 грн. визначено в Графіку як комісія (а.с. 43).

Станом на 28.09.2018 кредитні кошти в сумі 36240,00 грн. позивач повернув банку, про що свідчать додані до позову квитанції.

Позивач просить визнати недійсною вказану у п.1.4 та п.6.1 умову кредитного договору щодо встановлення щомісячної комісії в розмірі 3,6900 % від початкової суми кредиту, оскільки вказане порушує його права, як споживача, та суперечить положенням ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» про те, що після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Однак у даному випадку за повідомлення вказаної інформації у спірних частинах кредитного договору зазначено про обов`язок позичальника (споживача) сплатити комісію на користь банку.

Правовідносини, наявні між сторонами справи на підставі вищевикладених фактичних обставин, мають наступне правове рулювання.

Договір, укладений між сторонами справи, який містить спірні положення, є кредитним договором.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Згідно роз`яснень Пленуму ВС України, викладених в п. 8 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Одночасно особливості регулювання правовідносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10.06.2017.

При цьому ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить ЗУ «Про споживче кредитування» (який був чинним на момент укладення спірного кредитного договору 02.08.2017).

Судом встановлено, що відповідач у кредитному договорі №Z52/703/70323 від 02.08.2017 встановив щомісячну плату за надання інформації з приводу виконання кредитного договору (а саме: надання інформації по рахункам позичальника щодо суми платежу за договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом, тощо; надання інформації про стан рахунку; опрацювання запитів позичальника) - 1337,26 грн., а всього на суму - 32094,24 грн.

Однак відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Отже має місце встановлення у спірних положеннях кредитного договору оплатності послуг про надання інформації з приводу виконання кредитного договору, що прямо суперечить вищенаведеним нормам Закону України «Про споживче кредитування» та є підставою для визнання відповідних частин договору недійсними.

Крім того, за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитись перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінюватим умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо в супереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Отже, несправедливим є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними.

До такого висновку прийшов Верховний Суд у своїх постановах від 26 червня 2019 року (справа № 686/5078/18 та від 16 серпня 2019 року ( справа № 357/14311/17) які стосується безпосередньо кредитних договорів, укладених ПАТ «Ідея Банк».

Апеляційний суд відхиляє доводи скаржника про те, що Закон України «Про споживче кредитування» передбачає, що комісія є витратами споживача, як і платежі за обслуговування кредиту, що передбачено ст. 8 Закону, адже спрямування сплаченої позивачем комісії на одержання інформації про стан кредитування, як у даному випадку, прямо суперечить вимогам ч.1 ст.11 цього ж Закону про безоплатність таких відомостей.

Факт обізнаності позивача про свій обов`язок сплачувати комісію банку в момент укладення договору не спростовує протиправність відповідних положень кредитного договору та їх невідповідності вимогам ч.1 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування».

Доводи скаржника про те, що п. 5 Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що затверджені постановою правління НБУ від 08.06.2017 №49, передбачено у складовій загальної вартості кредиту вартість всіх додаткових та супутніх послуг не свідчать про можливість встановлення оплатності одержання споживачем інформації, яка законодавчо визначена як безоплатна.

Інші доводи апеляційної скарги також не свідчать про помилковість вирішення спору судом першої інстанції в даній справі.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 30 липня 2019 року у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції залишити за скаржником.

Керуючись ст. ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Ідея Банк» адвоката Буковинського Т.Й. - залишити без задоволення.

Рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 30 липня 2019 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 29 жовтня 2019 року.

Судді