Справа № 465/7553/17 Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М.
Провадження № 22-ц/811/2939/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2019 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Ванівського О.М.

суддів: Копняк С.М., Мікуш Ю.Р.,

розглянувши у м.Львові в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 01 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и в :

В грудні 2017 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення на її користь аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі по 3000 гривень на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно.

В обґрунтування позову зазначала, що діти проживають разом з нею і знаходяться на її утриманні, відповідач від обов`язку по утриманню своїх дитини відмовляється, матеріально забезпечувати сина самостійно їй не під силу. Відповідач інших утриманців немає, є працездатним та працює стоматологом, а тому аліменти в розмірі по 3000 гривень на кожну дитину можуть забезпечити для них гідними умовами існування та їх гармонійний розвиток.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 01 березня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 3000 гривень, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня звернення позивача до суду, тобто з 29.12.2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 3000 гривень, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня звернення позивача до суду, тобто з 29.12.2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в розмірі 7000 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 гривень.

Рішення суду оскаржив представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з рішенням, вважає незаконним та необґрунтованим, постановленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Зазначає, щосудом першої інстанції не надано оцінки жодному доказу наданому стороною Апелянта, зокрема щодо витрат останнього на утримання дітей (копіям фіскальних чеків, що підтверджують несення витрат Апелянтом на купівлю одягу, взуття, іграшок та інших необхідних речей дітям, відвідування кінотеатрів тощо); щодо не здійснення апелянтом господарської діяльності у формі фізичної особи-підприємця (Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань).

Звертає увагу суду, що висновки викладені у рішенні Франківського районного суду м. Львова, не відповідають обставинам справи. Так, у рішенні зазначено, що «Судом встановлено, що відповідач працює, зокрема ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа - підприємець за видом діяльності: стоматологічна практика.» Зазначена обставина, яку суд вважає встановленою та яка слугувала підставою для ухвалення оскаржуваного рішення, не відповідає обставинам справи. Так, судом було долучено до матеріалів справи витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, у якому містяться відомості про те, що Апелянтом припинено 11.07.2018 року за власним рішенням здійснення господарської діяльності у формі фізичної особи-підприємця.

Також суд зазначає «...фізичні особи - підприємці, які є платниками єдиного податку, то відповідно до норм Податкового кодексу України зазначені особи ведуть спрощений облік доходів і витрат, що не дає можливості визначити розмір частку від його заробітку, який можливо офіційно підтвердити, що відповідно мас істотне значення в силу вимог ст.184 СК України.» Разом з тим, Апелянт наголошував і наголошує, що ним отримується на постійні основі заробітна плата як директора у ТОВ «В-Компані» та ТОВ «Захід груп компані»:

№ПосадаПеріодНараховано зарплати,грнСплачено податків, грн..
Директор ТОВ «В-Компані»І квартал 2018 року3 800,00684,00
ІІ квартал 2018 року11 400,002 052,00
22.Директор ТОВ «Захід груп компані»II квартал 2018 року9 690,001 744,20

Даною інформацією суд володів, однак не надав їй жодної оцінки, а дійшов висновку щодо неможливості встановлення розміру заробітку Апелянта у зв`язку із здійсненням ним господарської діяльності, як фізичною особою-підприємцем, що у свою чергу не відповідає реальним обставинам справи.

Крім того, зазначає, що не погоджується з рішенням суду в частині стягнення витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 7 000,00 грн.

Просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_6 15 жовтня 2019 року подала в суд відзив на апеляційну скаргу. У відзиві просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги та рішення суду залишити без змін.

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У ч. 2 ст.247 ЦПК України зазначено, що якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4, 5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду таким вимогам не відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, враховуючи стан здоров`я та матеріальне становище сторін та дітей, беручи до уваги розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та інші обставини, що мають істотне значення, якими в даному випадку суд вважає інтереси та потреби дітей, зумовлені їх розвитком, дійшов висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн. на кожну дитину щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття. Задовольняючи вимогу про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції, виходив з того, що між ОСОБА_3 та адвокатом Сидорук О.О. укладено Договір про надання правової допомоги від 22.12.2017 року, предметом якого є надання клієнту правничої допомоги. Визначена адвокатом сума гонорару є обґрунтованою, та такою, що відповідає складності справи та часу, який затрачено на фактичне надання правової допомоги, в зв`язку з чим вказана сума підлягає відшкодуванню в повному обсязі, що підтверджується прибутковим касовим ордером №2 від 22.12.2017 року, актом приймання-передачі послуг21.12.2018 року.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду зважаючи на наступне.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі до липня 2017 року (а.с.17-18), в якому у них народилося двоє дітей - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 12.06.2004 року (зроблений запис №3075) та свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 24.02.2010 року (зроблений запис №1008) (а.с.12-13)

Як вбачається із довідки №193 від 21.12.2017 року, дитина ОСОБА_4 навчається у Львівській спеціалізованій школі «Надія» з поглибленим вивченням предметів еколого- правового профілю у 8-А класі, а згідно довідки від 21.12.2017 року остання також навчається у мовній школі «Міжнародний дім».(а.с.14-15) Крім того, неповнолітній Пішковці ОСОБА_7 навчається у 2-Б класі Львівської середньо-освітньої школи «Джерельце» з поглибленим вивченням англійської мови, що стверджується довідкою №436 від 21.12.2017 року. (а.с.16) Діти проживають разом з матір`ю ОСОБА_3 , що стверджується довідкою ОСББ «Червона, 29» №36 від 20.12.2017 року.(а.с.20)

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 pоку та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом ст. 141 СК України батьки мають рівні права і обов`язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання.

Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із ч.1 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитини визначаються за домовленістю між ними. Згідно з ч.3 цієї ж статті за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до 182 СК України визначено обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів.

Згідно ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Відповідно до пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" від 15.05.2006 року №3 вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Враховуючи, що між сторонами відсутня домовленість про сплату аліментів на дітей, відповідач добровільно свого обов`язку по утриманню дітей не виконує, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення аліментів з відповідача у примусовому порядку.

Згідно Закону України "Про державний бюджет на 2019 рік" прожитковий мінімум для дітей вікoм від 6 до 18 років становить з 01 січня 2019 року пo 30 червня 2019р. 2027грн., з 01 липня пo 30 листопада 2118 грн., з 01 грудня - 2218 грн.

Ухвалюючи рішення про стягнення аліментів з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 на утримання дітей щомісячно в розмірі 3000 грн. на кожну дитину, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття дітей, суд першої інстанції не врахував реальний майновий стан відповідача.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних-осіб підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 11.07.2018р. припинив підприємницьку діяльність як фізична особа підприємець (а.с.156-158)

Колегія суддів, враховуючи майновий стан ОСОБА_1 , який працює на посаді директора у ТОВ «В-Компані» та ТОВ «Захід груп компані», кількість дітей, його стан здоров`я, беручи до уваги розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та інші обставини, що мають значення для справи, прийшла до висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 1500 грн. на кожну дитину щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки такий розмір є можливим до виконання відповідачем і дана сума є такою, що частково з сторони відповідача забезпечить дитині повноцінний розвиток.

З метою отримання правової допомоги 22 грудня 2017р. позивачем було укладено договір про надання правової допомоги з ОСОБА_6 (а.с. 162-165).

На підтвердження розрахунку за надання правової допомоги та понесених витрат позивачем надано копію прибуткового касового ордеру(а.с.166) та копію акту приймання передачі наданої правової допомоги (а.с.167).

Право на правничу допомогу в Україні гарантовано ст. 59 Конституції України та передбачено ст.15 ЦПК України. За змістом ст.133, 137 ЦПК України витрати на правничу допомогу відносяться до судових витрат.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 3,4,5 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Розподіл судових витрат між сторонами врегульовано ст. 141 ЦПК України, відповідно до положень якої судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (п.3 ч.2); при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом (ч.3).

Як передбачено ст. ст. 15, 60, 62 ЦПК України та Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", правничу допомогу в суді може надавати адвокат, повноваження адвоката як представника посвідчується довіреністю або ордером.

Згідно ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнта. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини справи. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських послуг, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, а й також чи сума їх була обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04, п. 269.

Відповідно до п. 48 Постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Надання доказів про розмір витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Із врахуванням наведеного, а також складністю справи і ціною позову, колегія суддів вважає, що зазначені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн., належним чином не підтверджені та не обґрунтовані.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 7000грн., а тому рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання розподілу судових витрат, а саме стягнення витрат на правничу допомогу, підлягає скасуванню із постановленням в цій частині нового рішення про зменшення витрат на професійну правничу допомогу до 1500 грн., з урахуванням принципу співмірності з задоволеними позовними вимогами.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи наведене з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 352 грн. 40 коп. за оплату судового збору при поданні позовної заяви, що пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Згідно ч.2 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст.374 ч.1 п.2, 376, 383,384, 389- 391 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 01 березня 2019 року скасувати та увалити нове судове рішення, яким позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1500 гривень, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня звернення позивача до суду, тобто з 29.12.2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1500 гривень, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня звернення позивача до суду, тобто з 29.12.2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в розмірі 1500 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 352 грн. 40 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, в порядку визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 29 жовтня 2019 року.

Головуючий О.М.Ванівський

Судді С.М.Копняк

Ю.Р.Мікуш