ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3268/19 Справа № 206/4515/18 Суддя у 1-й інстанції - Маштак К. С. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат, понесених на утримання майна,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2018 року позивач звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування витрат, понесених на утримання майна.

Обґрунтовуючи свій позов вказав, що з 09.06.1998 позивач був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою позивач проживав з 1974 року на підставі ордеру № 7254 від 25.07.1975. Крім позивача у вказаній квартирі зареєстрований відповідач, який є рідним братом позивача, однак у квартирі відповідач фактично не мешкає, за надані комунальні послуги не сплачує. З 01.11.2015 після смерті матері позивача та відповідача ОСОБА_3 , оплата комунальних послуг здійснювалась виключно позивачем. Відповідач від обов`язку сплати вартості наданих комунальних послуг ухиляється. Так, з листопада 2015 року по червень 2018 року, позивачем було сплачено 11132,52 грн., а саме: 1297,00 грн. внесок за утримання будинку, 1700 грн. газопостачання, 3210,82 грн. водопостачання та водовідведення, 208,21 грн. вивезення побутових відходів, 2864,17 грн. опалення, 1852,32 грн. квартирна плата. З урахуванням викладеного, позивач просив стягнути з відповідача 5566,26 грн., тобто половину від суми сплаченої позивачем за надані комунальні послуги (а.с. 2-4).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2018 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Судове рішення є незаконним, необґрунтованим й таким, що ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Судом при дослідженні матеріалів справи, встановлено, що відповідно до копії ордеру № 7245 виконавчим комітетом Придніпровської міської Ради депутатів трудящихся від 25.07.1974 ОСОБА_4 був виданий ордер на квартиру АДРЕСА_2 на родину з чотирьох чоловік, яка складалась з: ОСОБА_4 як основного квартиронаймача, її чоловіка ОСОБА_5 та дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_1 (а.с. 6).

З приводу наявності помилки в ордері, а саме у ПІБ одного із синів, сторони жодних обґрунтованих пояснень не надали, як і доказів зміни прізвища та по-батькові відповідача з ОСОБА_7 на ОСОБА_8 .

В підтвердження сплати вартості комунальних послуг, за адресою: АДРЕСА_1 , позивачем було надано копії квитанцій, а саме: від 10.03.2016 у сумі 56,00 грн. призначення платежу - за послуги з інтернету та телебачення, від 08.06.2017 у сумі 100,00 грн. - квартплата, від 08.06.2017 у сумі 200,00 грн. газопостачання, від 12.06.2018 у сумі 94,28 грн. водопостачання, від 12.06.2018 у сумі 500,00 грн. опалення та гаряча вода, 12.06.2018 у сумі 500,00 грн. утримання будинку ОСББ, від 12.02.2018 у сумі 638,00 грн. теплопостачання, від 11.05.2018 у сумі 397,00 грн. утримання будинку ОСББ, від 10.04.2018 у сумі 400,00 грн. - утримання будинку ОСББ, від 11.05.2018 у сумі 56,17 грн. гаряча вода та опалення, від 11.05.2018 у сумі 94,28 грн. вода (а.с. 16, 23, 24, 25, 26, 27, 29, 30).

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем було здійснено оплату за комунальні послуги та інтернет на загальну суму 3035,73 грн.

На підтвердження оплати відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_9 комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 , відповідачем було надано копії квитанцій, а саме: від 19.06.2018 у сумі 3749,18 грн. на рахунок державної виконавчої служби із стягнення комунальних витрат, від 20.05.2016 на суму 261,87 грн. КП ЖРЕП, від 28.04.2017 на суму 20,00 грн. вода, від 28.04.2017 на суму 50,00 грн. - КП ЖРЕП, від 20.05.2016 на суму 39,56 грн. вода (а.с. 41, 43, 44, 45, 46).

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_9 було здійснено оплату за комунальні послуги на загальну суму 4120,61 грн.

Також, судом встановлено, що відповідач за адресою: АДРЕСА_1 не проживає, що сторонами не заперечувалось.

В обґрунтування позовних вимог та в обгрунтування заперечень проти позовних вимог, відповідно, позивач та відповідач надали суду копії квитанцій зі сплати комунальних послуг.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що не всі копії квитанцій мають бути прийняті судом до уваги, як докази понесення, як позивачем так і відповідачем витрат по сплаті комунальних послуг з тих підстав, що у таких квитанція відсутнє посилання на платника коштів, та наявне лише ПІБ основного квартиронаймача - ОСОБА_3 , також у деяких квитанціях, у зв`язку із неналежною якістю їх копій не можливо відстежити сплачені суми, платника, або його ініціали (а.с. 22, 23, 24, 28, 30).

Таким чином, такі копії квитанції не можуть свідчити про сплату позивачем та відповідачем оплат, зазначених у таких квитанціях.

Окрім того, з вказаних копій квитанцій не підтверджується в повній мірі вірність здійснюваного позивачем розрахунку саме сплачених сум, а саме: за якими саме тарифами, з якого саме часу, та з яких показників, що може підтверджуватись розрахунковими книжками, платіжними документи, виписками, які видаються відповідним комунальним підприємством, тощо.

Також, позивачем не доведено, що ним в повній мірі було здійснено оплату за отримані комунальні послуги у розмірі, що заявлено у позові саме до стягнення з відповідача.

Судом апеляційної інстанції встановлено, і зазначене підтверджувалось позивачем у судовому засіданні, що особові рахунки у організаціях, що надавали відповідні послуги були відкриті на ОСОБА_3 та не переоформлювались на ОСОБА_1

Судом апеляційної інстанції були зроблені запити до обслуговуючих організацій (а.с.173), надані відповіді містять інформацію, що нарахування за надані послуги проводились згідно діючих норм та тарифів на одну особу, а саме: ОСОБА_3 (а.с. 183,187,193,198-199).

Також встановлено, що ОСОБА_2 на теперішній час не зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23.02.2017 року, яке набрало законної сили 11.05.2017 року (а.с. 180-181), визнано недійсним з дати видання та скасовано розпорядження органу приватизації №7/397-07 від 09 жовтня 2007 року.

Визнано недійсним з дати видання та скасовано свідоцтво про право власності на житло, видане Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради 09 жовтня 2007 року на квартиру АДРЕСА_3 ) на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Згідно відповіді Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 25.08.2019 року (а.с.192), на примусовому виконанні у територіальних відділах ДВС Дніпропетровської області не надходив та не перебував виконавчий лист по даній справі.

Крім того, на даний час зазначена квартира не приватизована та перебуває у комунальній власності.

29 листопада 2017 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська ухвалено рішення, яке набрало законної сили 06.06.2018 року (а.с. 211-214), по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про усунення перешкод шляхом вселення до житлового приміщення, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням із зняттям з реєстраційного обліку, та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання права користування житловою квартирою.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Усунуто ОСОБА_2 перешкоди в користуванні житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_3 . Вселити ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_3 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (і.н. НОМЕР_1 ) право користування житловою квартирою АДРЕСА_3 .

Крім того, згідно довідки від 23.06.2016 року у квартирі АДРЕСА_3 у спірний період була зареєстрована ОСОБА_9 з 06.06.2016 року (а.с.111). Саме ОСОБА_9 та ОСОБА_2 за вказаною адресою було призначено субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2018 року (а.с. 114-117) стягнуто солідарно із ОСОБА_2 (квартира АДРЕСА_3 ), ОСОБА_9 (квартира АДРЕСА_3 ) ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , квартира АДРЕСА_3 ) на користь Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Дніпроенерго» (, юридична адреса вул. Добролюбова, буд. 20, м.Запоріжжя адреса місця знаходження відокремленого структурного підрозділу вул. Гаванська, 1 м.Дніпро) заборгованість за послуги централізованого опалення, що утворилася з листопада 2015 року по грудень 2016 року включно, у розмірі 2447 (дві тисячі чотириста сорок сім) гривень 33 копійки.

Вирішено питання стосовно судових витрат.

Однак, в суді першої інстанції питання щодо залучення до розгляду справи в якості співвідповідача ОСОБА_10 не вирішувалось, хоча матеріалами справи підтверджено, що зазначена особа у спірній квартирі проживала, була зареєстрована та здійснювала плату за комунальні послуги саме у спірний період. Суд апеляційної інстанції позбавлений права вирішувати питання щодо залучення до розгляду справи іншиїх осіб.

Згідно ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

З урахуванням викладеного, вимога позивача про стягнення з відповідача витрат з оплати вартості інтернету або телебачення безпідставні.

Згідно ст. 1, п. 5 ч. 3 ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. При цьому, споживач це - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Відповідно до ч. 3 ст. ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Статтею 64 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що

випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що особа має сплачувати вартість за отримані та спожиті комунальні послуги, тобто бути споживачем таких послуг та користуватися житлово-комунальними послугами.

Однак, як встановлено судом відповідач не є споживачем комунальних послуг за які позивач просив стягнути з нього кошти, оскільки за вказаною адресою не проживає, не зареєстрований, а тому і підстави для їх стягнення лише з відповідача відсутні.

Також, слід зазначити, що сторонами не надано жодного доказу, що вони є власниками квартири, за вказаною вище адресою, а тому, у даному випадку, ст. 360 ЦК України не підлягає застосуванню до правовідносин, що виникли між сторонами, оскільки вказана стаття регулює питання утримання власниками належного їм на праві приватної власності майна.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П.Красвітна

І.А. Єлізаренко