ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 604/105/18
Провадження № 22-ц/4820/1185/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Грох Л.М. (суддя-доповідач), Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Кошельник В.М.

за участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №604/105/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 05 квітня 2019 року,

встановив:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача та просив в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за ним право власності на Ѕ частку земельної ділянки для будівництва індивідуальних гаражів, кадастровий номер НОМЕР_1 , розташованої по АДРЕСА_1 ; Ѕ частку нежилого приміщення магазину по продажу промислової групи товарів «Вікна-двері», розташованого по АДРЕСА_2 ; Ѕ частку тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності по АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що вказане майно набуте сторонами під час шлюбу за спільні кошти - земельну ділянку кадастровий № НОМЕР_1 набуто на підставі договору купівлі-продажу №741 від 01.08.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу; право власності на нежиле приміщення магазину по АДРЕСА_2 набуто на підставі рішення виконкому Волочиської міської ради №732 від 27.12.2012 року; правовстановлюючим документом на тимчасову споруду для провадження підприємницької діяльності по АДРЕСА_1 Тернопільської області є паспорт прив`язки від 19.07.2017 року.

Зазначене майно зареєстроване на відповідача, документи на нього також знаходяться у ОСОБА_2 Згоди щодо розподілу вказаного майна між ним та ОСОБА_2 немає, а тому, посилаючись на ст. ст. 60, 63, 70, 71 Сімейного кодексу України, просила визнати за ним право власності на Ѕ зазначеного майна, як об`єкта права спільної сумісної власності, що було набуте за час шлюбу в результаті спільної праці та спільні грошові кошти.

Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 05 квітня 2019 року позов задоволено. В порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнано за ОСОБА_1 право власності на: Ѕ частку земельної ділянки для будівництва індивідуальних гаражів, кадастровий № НОМЕР_1 , розташованої по АДРЕСА_1 Тернопільської АДРЕСА_3 ; Ѕ частку нежилого приміщення магазину по продажу промислової групи товарів «Вікна-двері», розташованого по АДРЕСА_2 ; Ѕ частку тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності по АДРЕСА_1 . Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки вказане майно спільно набуте сторонами під час шлюбу та підлягає поділу як спільна сумісна власність подружжя, при цьому відповідачем не доведено належними та допустимими доказами його посилання на те, що тимчасова споруда не є об`єктом спільної сумісної власності, а також на те, що земельна ділянка та нежиле приміщення магазину були придбані за рахунок особистих коштів відповідача для її особистих цілей.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в частині задоволення позову про визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частку тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності по АДРЕСА_1 відмовити. Зазначає, що судом не встановлено обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, не з`ясововано джерело і час його придбання. Хибним вважає висновок суду, що набуття у власність тимчасової споруди під час перебування сторін в шлюбі підтверджується паспортом прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності, виданого на ім`я ОСОБА_2 . Не враховано, що дозвіл виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, районної державної адміністрації, на розміщення тимчасової споруди, та виданий особі (суб`єкту господарювання) уповноваженим органом паспорт прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності, не є документами, що підтверджують право власності особи на тимчасову споруду, а є виключно документами дозвільного характеру. Спірна тимчасова споруда не перебувала у власності будь-кого із подружжя на час розірвання шлюбу та розгляду справи судом, тому не підлягала поділу між сторонами. Крім того, суд також неправильно розподілив судові витрати у справі.

У відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважає обґрунтованими висновки суду про доведеність права власності позивача на 1/2 частки тимчасової споруди.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній мотивів.

Представник позивача просив відхилити апеляційну скаргу як безпідставну.

Заслухавши учасників справи та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Так, відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, що мають значення для справи, допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим рішення суду в оскаржуваній частині слід скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Встановлено, що з 05 лютого 2005 року по 06 квітня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі.

Під час шлюбу сторонами набуто право власності на земельну ділянку кадастровий № НОМЕР_1 на підставі договору купівлі-продажу №741 від 01.08.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу; право власності на нежиле приміщення магазину по АДРЕСА_2 набуто на підставі рішення виконкому Волочиської міської ради №732 від 27.12.2012 року.

11 травня 2017 року рішенням виконавчого комітету Підволочиської селищної ради Тернопільської області зобов`язано ОСОБА_2 здійснити встановлення тимчасової споруди по АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позов в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частку тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності по АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з доведеності факту набуття сторонами у шлюбі права власності на цей об`єкт, зважаючи на видачу ОСОБА_2 . відділом містобудування, архітектури Підволочиської районної державної адміністрації 19.07.2017 року паспорта прив`язки вказаної тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності.

Проте з таким висновком не можна погодитися, зважаючи на таке.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляд справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановлено, що представник відповідача в суді першої інстанції вказував про відсутність у сторін права власності на тимчасову споруду.

Відтак ця обставина підлягала доказуванню відповідно до ст.ст. 81, 82 ЦПК України.

Суд першої інстанції не врахував, що відповідно до змісту ч.4 ст. 28Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 року № 244 паспорт прив`язки тимчасової споруди є підставою для її розміщення відповідно до генерального плану, плану зонування та детального плану територій, проте не є допустимим доказом набуття права власності особою на це майно.

Апеляційний суд констатує, що матеріали справи не містять жодних даних про те, кому належить тимчасова споруда як матеріальна річ, чи набута вона сторонами (стороною) в період шлюбу та в який спосіб, а також її вартість.

Суд першої інстанції не врахував відсутність достатніх та допустимих доказів на підтвердження цих обставин, та дійшов помилкового висновку про задоволення позову в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частку тимчасової споруди.

У зв`язку з чим рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст. 141 ЦПК України слід змінити також розподіл судових витрат.

Так, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції на час подачі позову) за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою справляється судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Встановлено, що за подачу позовної заяви ОСОБА_1 сплачено 5286 грн. судового збору.

За наявними в матеріалах справи доказами вартість заявленого до поділу майна (земельної ділянки та магазину) складала 57416 грн., дані щодо вартості тимчасової споруди відсутні, тому при подачі позову підлягав сплаті судовий збір у сумі 704,8 грн., тобто, не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апелянтом ОСОБА_2 сплачено судовий збір за подачу апеляційної скарги у сумі 1057,20 грн.

Враховуючи задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 та різницю між сумою судового збору, сплаченого за подачу апеляційної скарги та сумою судового збору, яку необхідно стягнути з неї на користь позивача ОСОБА_1 за задоволення його позовних вимог в частині рішення, яка не оскаржувалася, то з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути 352,40 грн. (1057,20 -704,80) понесених судових витрат.

Відтак оскаржуване рішення в частині визнання права власності на Ѕ частку тимчасової споруди та стягнення судових витрат слід скасувати, в позові в цій частині відмовити, стягнути з позивача на користь ОСОБА_2 352,40 грн. понесених судових витрат. В решті рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 05 квітня 2019 року в частині визнання права власності на Ѕ частку тимчасової споруди та стягнення судових витрат скасувати.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині визнання права власності на Ѕ частку тимчасової споруди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 352,40 грн. понесених судових витрат.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 25 червня 2019 року.

Судді Л.М. Грох

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова