Справа № 375/1390/17
Провадження № 2/375/10/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2019 Рокитнянський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді - Литвина О.В.,

при секретарі - Юрченко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Рокитне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про поділ нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

Звернувшись до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 просить поділити в натурі житловий будинок з господарськими спорудами АДРЕСА_1 , який перебуває у її з відповідачем спільній частковій власності, відповідно до їх часток у вказаному нерухомому майні, які є рівними.

Також просить виділити їй Ѕ частину будівельних матеріалів із самовільно-побудованих споруд біля вказаного житлового будинку та поділити в натурі земельну ділянку, на якій знаходиться вказаний житловий будинок з господарськими спорудами, виділивши їй частину земельної ділянки, яка відповідає її частці в житловому будинку.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що рішенням Рокитнянської селищної ради від 13.10.2004 під час перебування її з відповідачем у шлюбі останньому було передано у власність земельну ділянку площею 0.0870 га по АДРЕСА_1 , з цільовим призначеннмя для будівництва та обслуговування житлового будинку, на якій вони спільно з відповідачем збудували житловий будинок загальною площею 304.9 кв.м з господарськими спорудами (гаражем) право власності на який було визнано за рішенням Рокитнянської селищної ради Київської області № 323 від 24.12.2008 за відповідачем у справі, а 09.10.2009 вказаною радою відповідачеві було видано свідоцтво про право власності на це нерухоме майно.

Відповідно до рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 15.07.2017 за нею було визнано право власності на Ѕ частину вказаного житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки.

Також зазначає, що під час перебування у шлюбі нею спільно з відповідачем самочинно було здійснено прибудови до житлового будинку.

Згоди щодо користування вказаним майном, що перебуває у спільній частковій власності, вони з відповідачем досягти не можуть. Останній вважає його власним та розпоряджається ним на власний розсуд, що порушує її та їх з відповідачем дітей права.

У судовому засіданні позивач і його представник, позов підтримали та просили його задовольнити.

Представник відповідача позов не визнав та просив у задоволенні позову відмовити через його необґрунтованість.

Заслухавши сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судом встановлено, що сторони спору перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний відповідно до рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 08.12.2015.

За час перебування у шлюбі на імя відповідача було передано у власність земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 , про що свідчить Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 461855 (а.с. 25 т.1).

На вказаній земельній ділянці спільними зусиллями та за спільні кошти сторони спору збудували житловий будинок загальною площею 304.9 кв.м (літ. «А») з господарськими спорудами (гаражем) площею 66.6 кв.м (літ. «а») право власності на який також було зареєстровано на імя відповідача і про що свідчать Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 09.10.2009 виконкомом Рокитнянської селищної ради та Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП Київської обласної ради «Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації» (а.с. 15, 16 т.1).

До житлового будинку сторони спору самочинно здійснили прибудову (літ. «а1») загальною площею 59.1 кв.м, що засвідчують дані технічного паспорта на житловий будинок по АДРЕСА_1 та копія інвентаризаційної справи № 227 на цей будинок, датовані відповідно 03.07.2017 та 02.07.2017, копії яких маються у матеріалах справи. На арк.10 інвентаризаційної справи прямо зазначено про необхідність прийняття в експлуатацію прибудови за літ. "а1".

Вказані обставини підтверджуються також матеріалами наявного у матеріалах справи (а.с. 171-211 т.1) висновку судової будівельно-технічної експертизи.

Доказів проведення державної реєстрації свого права власності на Ѕ частину спірної земельної ділянки відповідно до рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 15.12.2017 (а.с. 9-14 т.1) позивач суду не надала.

Відповідно положень до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст.4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.124 Конституції України.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань.

З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду спору по суті.

Судом встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами спору регулюються положеннями Глав 13 (ст. 181), 23 (ст.316, 317), 26 (ст.ст. 356, 364) Цивільного кодексу України, ст.ст. 88, 125 Земельного кодексу України.

Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Ураховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них» від 8 грудня 2010 року № 1117.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 (далі - Інструкція № 55).

Згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції № 55 поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

Висновків щодо можливості поділу (виділу частки) спірного житлового будинку з влаштуванням ізольованих та забезпечених окремими входами на прилеглу земельну ділянку двох обєктів нерухомого майна матеріали справи і в тому числі наявний в них висновок судової будівельно-технічної експертизи № 14719/18-43/4438/4439/19-43 від 24.06.2019 не містять.

Окрім того, пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції № 55 передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України.

Ураховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України).

Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

Викладене вище дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130 цс 13, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286 цс 15, є незмінною.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин, зважаючи, що до складу спірного житлового будинку по АДРЕСА_1 входять самочинно збудовані об`єкти (прибудова "а1"), які не є об`єктами права власності (стаття 376 ЦК України), то до їх узаконення спірний об`єкт нерухомого майна не може бути предметом поділу (виділу) згідно із нормами статтей 364, 367 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, встановивши, що матеріали справи не містять налжених та допустимих доказівщодо можливості поділу (виділу частки) спірного житлового будинку з влаштуванням ізольованих та забезпечених окремими входами на прилеглу земельну ділянку двох обєктів нерухомого майна, відомостей щодо прийняття в експлуатацію самовільної прибудови, здійсненої сторонами до спірного житлового будинку, суд приходить до висновку про неможливість здійснити позивачеві виділ в натурі 1/2 частини у вищевказаному домоволодінні, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Відповідно не підлягає задоволенню і вимога про поділ будівельних матеріалів, використаних на самочинне будівництво.

За викладеного, а також враховуючи ту обставину, що позивачем не подано суду доказів належності їй на праві власності Ѕ частини спірної земельної ділянки (останньою не подано доказів проведення державної реєстрації свого права власності на Ѕ частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 відповідно до рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 15.02.2017) не підлягає задоволенню і вимога про поділ в натурі земельної ділянки.

У звязку з відмовою у позові понесені позивачем у справі судові витрати з огляду на положення ст.141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 181, 316, 317, 356, 364 ЦК України, постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них», Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55, ст.ст. 88, 125 ЗК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", ст. ст. 10, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 263-265, 273 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ нерухомого майна - відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання на протязі тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційної скарги до Київського апеляційного суду через Рокитнянський районний суд Київської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасник справи, якому повне рішення не були врученоу день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 28.10.2019.

Суддя О.В. Литвин

Рішення набрало законної сили "_____"________________________20____