Справа № 642/7537/18
Провадження № 2/642/648/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 рокуЛенінський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді- Грінчук О.П.,

за участю секретаря - Сузанського О.І.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про зменшення розміру стягнутих аліментів, вказуючи, що 25.10.2018 Ленінським районним судом м.Харкова видано судовий наказ про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини, ОСОБА_3 у розмірі ј частки заробітку (доходу) боржника, але не менше 50% мінімального прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 13.07.2018 до досягнення дитиною повноліття. 27.11.2018 Ленінським районним судом м.Харкова йому було відмовлено у відкритті провадження за нововиявленими обставини за наказом Ленінського районного суду м.Харкова від 25.10.2018, у зв'язку з безпідставністю. Пояснює, що він перебуває у шлюбі, має двох малолітніх дітей на утриманні, а також його дружина перебуває у декретній відпустці. Також зазначає, що відповідач по справі, ОСОБА_2, перебуває у шлюбі з ОСОБА_4 Крім того вказує, що він проживає разом з дружиною та двома дочками разом зі своїми батьками в їхньому будинку, постійної роботи не має, цінного майна не має, а тому призначений судом розмір аліментів є непідйомним. На підставі викладеного він звернувся до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на утримання сина, ОСОБА_3, з ј до 1/8 частини з усіх видів заробітної плати щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13.07.2018 та до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою суду від 22.01.2019 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків.

07.02.2019 позивач надав через канцелярію суду заяву на виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху з уточненою позовною заявою.

Ухвалою суду від 12.02.2019 справу відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

18.03.2019 підготовче провадження по справі закрито та призначено до судового розгляду.

Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися, про дату та час розгляду повідомлялися належним чином, надали до суду заяву, в якій зазначили, що позовні вимоги підтримують та просять справу розглянути без їх участі.

Відповідач в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі, оскільки доглядає за малолітньою дитиною та просила в позові відмовити.

В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв'язку, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно судового наказу Ленінського районного суду м.Харкова від 25.10.2018 з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ј частки заробітку (доходу) боржника, але не менше 50% мінімального прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 13.07.2018 до досягнення дитиною повноліття.

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, вказаним судовим наказом вже встановлено, що батьками ОСОБА_3 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і даний факт не потребує доказування.

27.11.2018 Ленінським районним судом м.Харкова відмовлено ОСОБА_1 у перегляді судового наказу за нововиявленими обставинами.

Позивач звернувся до суду із позовом, вказуючи, що при винесенні судового наказу не були враховані певні обставини.

Стаття 141 СК України встановлює рівність прав та обов'язків батьків щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Отже, Закон встановлює обставини, які можуть бути підставою для зміни розміру аліментів: 1) зміна матеріального стану платника або одержувача аліментів; 2) зміна сімейного стану платника або одержувача аліментів; 3) погіршення здоров'я платника або одержувача аліментів; 4) поліпшення здоровя когось із них. При цьому перелік обставин, які можуть слугувати підставами для зменшення або збільшення розміру аліментів є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Відповідно до п.4 ч.1ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не повязана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб/

Судовим наказом від 25.10.2018 було стягнуто мінімальний розмір аліментів, що відповідає п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них.

Обов'язок доказування наявності наведених обставин покладається на позивача.

Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, не дозволяє йому утримувати дитину, він може зменшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів.

У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач, як на підставу зменшення розміру аліментів посилається на наявність у нього двох доньок від іншого шлюбу: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, які, як він вказує, перебувають на його утриманні.

Крім того, позивач зазначає, що його дружина, ОСОБА_7, доглядає за молодшою донькою до досягнення трирічного віку, а тому не працює і теж перебуває на його утриманні.

Однак на підтвердження вказаних обставин позивачем не надано доказів спільного проживання з ОСОБА_7 та її утримання позивачем станом на день подачі позову до суду.

Надані ОСОБА_1 копії свідоцтв про народження доньок від іншого шлюбу свідчать лише про те, що він є їхнім батьком, будь-яких доказів щодо утримання позивачем доньок - суду також не надано.

Крім того, наявність у позивача інших дітей не позбавляє його обов'язку утримувати свого сина від шлюбу з відповідачем.

Також, позивач зазначає, що відповідач по справі, ОСОБА_2 перебуває у шлюбі з ОСОБА_4, посилаючись на відмітку в копії паспорта відповідача, яку він долучив до матеріалів справи.

Даний доказ суд не бере до уваги, оскільки вказана обставина, згідно ст. 192 СК України не є підставою для зменшення розміру аліментів.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач посилається на те, що аліменти у розмірі ј є непідйомними для нього, при цьому зазначає, що судовий наказ відповідачем до примусового виконання не пред'являвся.

Таким чином, стягнення аліментів з позивача за виконавчим документом не відбувається. Доказів непідйомності розміру аліментів позивачем не надано.

Посилання позивача на ту обставину, що в нього немає цінного майна також не знайшло свого підтвердження, до суду не надано витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно з відміткою про відсутність об'єктів нерухомого чи рухомого майна на праві власносты.

Ті обставини, що на даний час позивач не працює, а, отже, не має постійного заробітку, не є тими обставинами, що в розумінні ст. 192 СК України можуть вказувати на необхідність зменшення аліментів, а є звичайними подіями в житті людини, тому суд вважає їх необ'єктивними.

Частиною 1 ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини, дитині має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.

Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Це положення також відображене і в ст. 180 СК України, відповідно до якого батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Таким чином, системний аналіз норм законодавства дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов'язані неухильно дотримуватися свого обов'язку щодо виховання та утримання дитини, яке полягає в забезпеченні її належним харчуванням, житлом, розвагами та медичним обслуговуванням.

Згідно положень ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, що їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до положень ст.ст.1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи.

Згідно ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до закону батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними і чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів.

Вирішуючи спір, суд враховує взаємний обов'язок батьків утримувати дитину, реальні і розумні потреби дитини в матеріальному забезпеченні на рівні, необхідному для її розвитку, що відповідач самостійно займається вихованням та утриманням як себе, так і спільної з позивачем дитини, відповідач не надає жодної допомоги, а також те, що зменшення розміру матеріального утримання на дитину не сприятиме інтересам дитини для забезпечення гідного рівня її життя, який необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, а зменшення розміру аліментів з ј до 1/8 призведе до ущемлення інтересів дитини.

Також суд враховує, що позивач є особою працездатного віку, не є особою, яка має інвалідність; за власним бажанням офіційно не працевлаштовується, оскільки доказів про звернення ним до територіального Центру зайнятості населення з питанням працевлаштування ним суду не надано; також відсутні докази про наявність медичних протипоказань встановлених позивачу щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності.

Таким чином, подані позивачем докази, у своїй сукупності, не дають суду достатніх підстав вважати, що присуджений судовим наказом розмір аліментів є для нього непосильним, а обставини, що їх навів позивач в обґрунтування та на підтвердження заявлених вимог, в розумінні вищезазначених норм матеріального закону та позиції Верховного Суду України з даних правовідносин, не є істотними, достатніми та обгрунтованими для зменшення визначеного судовим наказом розміру аліментів.

З врахуванням викладеного, суд не вбачає достатніх правових підстав для зменшення розміру аліментів, а відтак, у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 10, 12-13, 80, 81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, ст.ст. 141, 180, 192 Сімейного Кодексу України, суд -

вирішив:

позовні вимоги ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_2) до ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_6, РНОКПП НОМЕР_2, зареєстроване місце проживанн: АДРЕСА_1) про зменшення розміру аліментів - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий: