Головуючий у І інстанції Коробенко С.В.
Провадження №22-ц/824/2084/2019 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Іванової І.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Зубленку Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Солом»янського районного суду м. Києва від 12 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання дійсним договору та визнання недійсним договору, та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_8, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Куликовська Тетяна Вікторівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Белугіна Венера Леонідівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ткаченко Вікторія Леонідівна, Головне територіальне управління юстиції у м. Києві (управління державної реєстрації), Головне управління Держгеокадастру у м. Києві, про витребування майна та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про державну реєстрацію прав власності на об'єкти нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2012 року до Солом'янського районного суду м. Києва звернувся ОСОБА_6 з позовом до ОСОБА_4, Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), в якому просив суд визнати дійсним попередній договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 31.12.2011 року; здійснити взаємозалік грошових зобов'язань в частині зменшення суми боргу ОСОБА_4 перед ним на суму, що складає 600 000,00 грн., які зарахувати в загальну вартість житлового будинку та земельної ділянки; визнати за ним, ОСОБА_6 право власності на житловий будинок, а саме: домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку з цегли, зазначеного в плані під літерою "А", розміром житлової площі 290,7 кв.м.; гаража, зазначеного в плані під літерою "Б"; сараю, зазначеного в плані під літерою "В", споруджень, зазначених в плані під "№1-3, І, II"; визнати за ним, ОСОБА_6, право власності на земельну ділянку площею 0,0953 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення земельної ділянки: будівництво та обслуговування жилого будинку і господарських споруд, кадастровий номер НОМЕР_1; стягнути з ОСОБА_4 на його користь штрафні санкції у розмірі 1 800 000 грн. 00 коп. та витрати на правову допомогу в розмірі 1 200,00 грн.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 10 січня 2013 року вищевказаний позов ОСОБА_6 був задоволений в повному обсязі.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11 грудня 2013 року рішення Солом»янського районного суду м. Києва від 10 січня 2013 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 березня 2014 року заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10 січня 2013 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 11 грудня 2013 року були скасовані, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

03 лютого 2015 року ОСОБА_12 подано заяву про зміну предмету позову, відповідачами за яким зазначені ОСОБА_4 та ОСОБА_5, та заявлені вимоги про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 суми в розмірі 3 600 000 гривень, яка складається з основного боргу та штрафних санкцій.

14 травня 2015 року на підставі поданої заяви судом до участі у справі залучено ОСОБА_2, яка заявила самостійні вимоги щодо предмету спору, зокрема просила суд визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 432,9 кв.м., житловою площею 290,7 кв.м., з господарчими та побутовими будівлями: під літ. "Б" - гараж, під літ. "В" - сарай та земельної ділянки № АДРЕСА_1, площею 0,0953 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що укладений 31.12.2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6; визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 432,9 кв.м., житловою площею 290,7 кв.м., з господарчими та побутовими будівлями: під літ. "Б" - гараж, під літ. "В" - сарай від 16.05.2012 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О.П., з моменту його укладення, а також скасувати відповідну реєстрацію права власності щодо вказаного об'єкту нерухомого майна; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки № АДРЕСА_1, площею 0,0953 га, кадастровий номер НОМЕР_1 від 29.06.2012 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О.П., з моменту його укладення, а також скасувати відповідну реєстрацію права власності щодо вказаного об'єкту нерухомого майна; зобов'язати ОСОБА_5 усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_2 її права користування та розпорядження майном, а саме: житловим будинком та земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1.

Свої вимоги ОСОБА_2 мотивувала тим, що 29 вересня 2014 року вона уклала з ОСОБА_8 договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Куликовською Т.В., та договір купівлі-продажу земельної ділянки за вказаною адресою, кадастровий номер: НОМЕР_2. В травні 2015 року ОСОБА_2 дізналась, що придбане нею нерухоме майно є предметом судових спорів.

Обгрунтовуючи позов, ОСОБА_2 вказує, що їй стало відомо про те, що ОСОБА_14 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання попереднього договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: місто Київ, вулиця Монтажників, 83 та земельну ділянку під ним, площею 0,0953 га, кадастровий номер НОМЕР_1.

31 грудня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 у простій письмовій формі було укладено попередній договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки. Сторони зобов'язались відповідно до п. 1 договору протягом двох робочих тижнів з моменту укладення договору, але не пізніше 16 січня 2012 року, на умовах, передбачених договором, укласти договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, за якими відповідач зобов'язався передати у власність позивачу майно, а саме: домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,0953 га, яка розташована за адресою: місто Київ, вулиця Монтажників, а позивач - сплатити за зазначене вище майно 3 000 000,00 грн.

До підписання договору, відповідно до п. 10 договору, ОСОБА_14 сплатив ОСОБА_4 1 600 000,00 (один мільйон шістсот тисяч) грн. та 800 000,00 (вісімсот тисяч) грн., а загалом 2 400 000,00 (два мільйони чотириста тисяч) грн., на підтвердження зобов'язання щодо укладання договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки відповідно. ОСОБА_4, в свою чергу, також вчинив дії на виконання договорів купівлі-продажу - передав ключі від житлового будинку та частину правовстановлюючих документів на нерухоме майно ОСОБА_14

Після цього ОСОБА_14 неодноразово і безуспішно звертався з вимогами про нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, однак ОСОБА_4 ухилявся від цього, не повернув отриману суму коштів у розмірі 2 400 000 грн., не відшкодував завдані невиконанням своїх обов'язків збитки.

У зв'язку з цим, захищаючи свої права, як нового власника домоволодіння, ОСОБА_2, посилаючись на ч. 2 ст. 220 ЦК України, просила визнати дійсним укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, оскільки його сторони фактично частково вчинили дії, спрямовані на його виконання, проте в подальшому ОСОБА_4 почав ухилятись від завершення оформлення договору.

ОСОБА_2 вказує, що на підставі заочного рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10 січня 2013 року, яким були задоволені вимоги ОСОБА_6, за ним було зареєстроване право власності на будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, які в подальшому були відчужені на користь ОСОБА_8, після якого право власності на будинок та земельну ділянку перейшло до неї.

Відтак, враховуючи позицію ОСОБА_12, якої притримується і ОСОБА_2, ОСОБА_4 на час укладення між ним та ОСОБА_5 договорів купівлі-продажу житлового будинку (16.05.2012 року) та земельної ділянки (09.06.2012 року) вже не володів правами власника щодо зазначених об'єктів нерухомого майна, а тому зазначені договори мають бути визнані недійсними.

18 лютого 2016 року ОСОБА_5 заявив зустрічний позов до ОСОБА_2 та ОСОБА_6, в якому просив суд витребувати у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: НОМЕР_3); витребувати у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,0489 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: НОМЕР_3; кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_2); скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис номер 7153848 від 29.09.2014 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на об'єкт нерухомого майна - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна: НОМЕР_3); скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис номер 7154144 від 29.09.2014 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на об'єкт нерухомого майна - земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: НОМЕР_6; кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_2).

В подальшому, за заявою ОСОБА_5 судом в якості співвідповідача залучена до участі у справі ОСОБА_7, до якої ним заявлені вимоги про витребування у неї, ОСОБА_7, на користь ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,0464 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна НОМЕР_4; кадастровий номер земельної ділянки. НОМЕР_5); скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису номер 23715674 від 17.08.2015 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 на об'єкт нерухомого майна - земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 456980000; кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_5).

Обгрунтовуючи вимоги за зустрічним позовом, ОСОБА_5 посилався на те, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 16.05.2012 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О.П., він набув право власності на житловий будинок під номером АДРЕСА_1. Крім того, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09.06.2012 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О.П. за реєстровим № 1165, ОСОБА_5 набув право власності на земельну ділянку, що розташована на АДРЕСА_1, у Солом'янському районі міста Києва, площею 0,0953 га, кадастровий номер НОМЕР_1.

У 2013 році до ОСОБА_5 із позовними вимогами про визнання недійсними вищевказаних договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки звернувся ОСОБА_6, який посилався на те, що згідно із заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 10.01.2013 року за ним визнано право власності на житловий будинок і земельну ділянку. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11.03.2014 року по справі № 22ц/796/51/2014, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.05.2014 року по справі № 6-14384ск14, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено повністю.

ОСОБА_5 посилався на те, що наявність ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про скасування заочного рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10.01.2013 року, означає, що ОСОБА_6 не мав права розпоряджатися житловим будинком та земельною ділянкою, право власності на які було скасовано, з моменту винесення такої ухвали. ОСОБА_6, як зазначає ОСОБА_5, був повністю обізнаний, що дійсним законним власником житлового будинку та земельної ділянки є лише ОСОБА_5, оскільки ці обставини встановлені рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11.03.2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.03.2014 року, винесених судами за результатами судового розгляду по справі, стороною якої був ОСОБА_6

Незважаючи на те, що ОСОБА_6 не мав права розпоряджатися, володіти та користуватися житловим будинком та земельною ділянкою, 21 липня 2014 року він відчужив належні ОСОБА_5 житловий будинок та земельну ділянку ОСОБА_8 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Белугіною В.Л. за реєстровим № 1005.

В подальшому, ОСОБА_8 здійснив поділ земельної ділянки ОСОБА_5 площею 0,0953 га, кадастровий номер НОМЕР_1 (без його згоди та відома), на дві земельні ділянки: площею 0,0489 га кадастровий номер: НОМЕР_2 та площею 0,0464 га кадастровий номер: НОМЕР_5.

29.09.2014 року ОСОБА_8 продав ОСОБА_2 житловий будинок та земельну ділянку площею 0,0489 га (на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку та договору купівлі-продажу земельної ділянки, що посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куликовською Т.В. за реєстровими № 1196 та 1197 відповідно).

17.08.2015 року ОСОБА_8 продав ОСОБА_7 земельну ділянку площею 0,0464 га (на підставі договору купівлі продажу земельної ділянки, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаченко В.Л. за реєстровим № 804).

Посилаючись на положення ч. 1 ст. 388 ЦК України, ОСОБА_15, як неволодіючий власник, просив витребувати майно (будинок та дві земельні ділянки) від ОСОБА_2 та ОСОБА_7, як майно, яке вибуло із володіння власника не з його волі. Крім того, ОСОБА_15 просив скасувати державну реєстрацію права власності на вказані об'єкти нерухомого майна за відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_7

Ухвалою Солом»янського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2016 року позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення коштів залишено без розгляду у зв'язку з повторною неявкою у судове засідання позивача. Розгляд справи судом продовжено в межах позовних вимог ОСОБА_2 та зустрічного позову ОСОБА_5

Рішенням Солом»янського районного суду м. Києва від 12 березня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання дійсним договору, визнання недійсним договору відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_6 про витребування майна та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про державну реєстрацію прав власності на об'єкти нерухомого майна - задоволено.

Витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: НОМЕР_3).

Витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,0489 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: НОМЕР_3; кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_2).

Витребувано у ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,0464 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна НОМЕР_4; кадастровий номер земельної ділянки. НОМЕР_5).

Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис номер 7153848 від 29.09.2014 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на об'єкт нерухомого майна - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна: НОМЕР_3).

Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис номер 7154144 від 29.09.2014 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на об'єкт нерухомого майна - земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: НОМЕР_6; кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_2).

Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис номер 23715674 від 17.08.2015 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 на об'єкт нерухомого майна - земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 456980000; кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_5).

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в рівних частках на користь держави судовий збір в загальному розмірі 3 307,20 грн., тобто по 1 102,40 грн. з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 в особі своїх представників подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким задовольнити її вимоги про визнання недійсними укладених між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договору купівлі-продажу житлового будинку від 16.05.2012 року та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29.06.2012 року.

Представник ОСОБА_5 в апеляційному суді проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 заперечив та просив рішення суду залишити без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Інші учасники процесу, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з»явились, однак їхня неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_5, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, і це встановлено судом, що 31.12.2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено попередній договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, відповідно до умов якого протягом двох тижнів з моменту укладення даного договору, але не пізніше 16.01.2012 року, на умовах, передбачених цим договором, сторони зобов'язуються укласти договір купівлі-продажу житлового будинку та договір купівлі-продажу земельної ділянки, за якими ОСОБА_4 зобов'язується передати у власність ОСОБА_6 майно, а саме: домоволодіння, що знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Монтажників під №83, і складається з житлового будинку з цегли, зазначеного в плані під літерою "А", розміром житлової площі 290,7 кв.м.; гаража, зазначеного в плані під літерою "Б"; сараю, зазначеного в плані під літерою "В", споруджень, зазначених в плані під "№1-3, І, II", та земельну ділянку площею 0,0953 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення земельної ділянки: будівництво та обслуговування жилого будинку і господарських споруд, кадастровий номер НОМЕР_1, а ОСОБА_6 зобов'язується прийняти зазначене вище майно та сплатити за нього грошову суму відповідно до п. 5 даного Договору (том 1, а.с.16).

Також встановлено, що договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки за вищевказаною адресою між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладено не було.

Натомість, 16.05.2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О.П. за реєстровим №942, на підставі якого ОСОБА_5 набув право власності на житловий будинок під АДРЕСА_1 (том 1, а.с.139-141).

09.06.2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О.П. за реєстровим №1165, на підставі якого ОСОБА_5 набув право власності на земельну ділянку, що розташована на АДРЕСА_1 у Солом»янському районі м. Києва, площею 0,0953 га, кадастровий номер НОМЕР_1 (том 1, а.с.142-143).

У липні 2012 року ОСОБА_6 звернувся до Солом»янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 про визнання попереднього договору купівлі-продажу від 31.12.2011 року дійсним та визнання за ним права власності на житловий будинок та земельну ділянку.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 10 січня 2013 року вищевказаний позов ОСОБА_6 був задоволений в повному обсязі (том 1, а.с.98-102). Зокрема, даним судовим рішенням було визнано за ОСОБА_6 право власності на спірний житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1, які на той момент належали на праві власності ОСОБА_5

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11 грудня 2013 року рішення Солом»янського районного суду м. Києва від 10 січня 2013 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6 (том 1, а.с.182-186).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 березня 2014 року заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10 січня 2013 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 11 грудня 2013 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (том 1, а.с.232-234).

Не зважаючи на скасування в судовому порядку правової підстави виникнення у ОСОБА_6 права власності на житловий будинок та земельну ділянку, останній, достеменно знаючи про відсутність у нього будь-яких прав на нерухоме майно, незаконно, 21 липня 2014 року відчужив належні ОСОБА_5 на праві власності житловий будинок та земельну ділянку ОСОБА_8 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Белугіною В.Л. за реєстровим № 1005.

В подальшому, ОСОБА_8 здійснив поділ земельної ділянки ОСОБА_5 площею 0,0953 га, кадастровий номер НОМЕР_1 (без його згоди та відома), на дві земельні ділянки: площею 0,0489 га кадастровий номер: НОМЕР_2 та площею 0,0464 га кадастровий номер: НОМЕР_5.

29.09.2014 року ОСОБА_8 продав ОСОБА_2 житловий будинок та земельну ділянку площею 0,0489 га за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку та договору купівлі-продажу земельної ділянки, що посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куликовською Т.В. за реєстровими № 1196 та 1197 відповідно (том 2, а.с.164-170).

17.08.2015 року ОСОБА_8 продав ОСОБА_7 земельну ділянку площею 0,0464 га за вищевказаною адресою на підставі договору купівлі продажу земельної ділянки, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаченко В.Л. за реєстровим № 804 (том 3, а.с.181-183).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності вимог зустрічного позову ОСОБА_5 та необґрунтованості вимог ОСОБА_2 за її позовною заявою, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Стаття 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_2 в якості підстави для задоволення її вимог посилалась на те, що під час укладення договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у травні та червні 2012 року, відчужувач ОСОБА_4 не був власником даного нерухомого майна, оскільки право власності на це майно перейшло до ОСОБА_6 на підставі укладеного між ними попереднього договору купівлі-продажу від 31.12.2011 року. В зв»язку із цим укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки підлягають визнанню недійсними, а укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 попередній договір купівлі-продажу повинен бути визнаний дійсним.

Разом з тим, дані вимоги ОСОБА_2 обґрунтовано судом були визнані недоведеними та безпідставними, виходячи з наступного.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом статті 210, частини третьої статті 640 ЦК України у випадках, встановлених законом, правочин підлягає державній реєстрації. Договір, який підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації.

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, житлового будинку укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена - у письмовій формі.

При цьому, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 31 грудня 2011 року договір, який сторони вважали попереднім, в порушення ч.1 ст.635 ЦК України нотаріально не посвідчено, а відповідно до ч.1 ст.220 ЦК недотримання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору тягне за собою його нікчемність та не може створювати прав та обов'язків для сторін.

Крім того, невиконання сторонами умов попереднього договору про укладення основного договору в жодному разі не є підставою для визнання основного договору дійсним або укладеним в судовому порядку. Такі обставини можуть мати наслідком лише відповідальність, передбачену законом або договором.

Правильним є і посилання суду на те, що ОСОБА_2, яка заявляє вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, укладених між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, не є стороною даних правочинів, а тому не може заявляти такі вимоги до суду.

Щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, укладених між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 16.05.2012 та 09.06.2012 року, то в задоволенні судом цих вимог ОСОБА_2 відмовлено законно та обґрунтовано, оскільки на час укладення цих договорів ОСОБА_4 був єдиним законним власником даного нерухомого майна, що підтверджується наявними в справі письмовими доказами, які ОСОБА_2 спростовані не були. Крім того, законність даних правочинів була предметом судової перевірки по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання правочинів недійсними, в задоволенні якого ОСОБА_6 було відмовлено рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11.03.2014 року. Дане рішення апеляційного суду було залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.07.2014 року.

Обгрунтованим є і рішення суду в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_5 про витребування майна, що, зокрема, вбачається з наступного.

Відповідно до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбано в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно у разі, якщо майно вибуло із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За положеннями зазначеної норми права власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Згідно з п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року рішення суду про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації прав власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

Зважаючи на доведеність наявними в справі належними та допустимими доказами факту відчуження належних ОСОБА_5 житлового будинку та земельної ділянки особою, яка не мала права на відчуження даного майна, яке вибуло із володіння законного власника поза його волею, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про застосування до спірних правовідносин положень ст.ст. 387, 388 ЦК України та задоволення зустрічного позову ОСОБА_5 про витребування на його користь із володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_7 житлового будинку та земельних ділянок, а також скасування відповідних записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_7 на вищевказані об'єкти нерухомого майна.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_2 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Солом»янського районного суду м. Києва від 12 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: