Справа № 345/3112/18
Провадження № 22-ц/4808/438/19
Головуючий у 1 інстанції Якимів Р. В.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючої Пнівчук О.В.

суддів : Томин О.О., Ясеновенко Л.В.

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду від 17 січня 2019 року, в складі судді Якиміва Р.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю,

в с т а н о в и в :

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідачів без надання іншого житла.

Свої вимоги мотивував тим, що він є власником домоволодіння що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, яке належить йому на підставі свідоцтва про право власності від 15.09.2003 року НОМЕР_1.

Зазначив що відповідачі по справі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 чинять йому перешкоди в користуванні домоволодінням, пошкоджують житлові кімнати. Він неодноразово звертався з заявами до правоохоронних органів щодо неправомірних дій відповідачів.

Посиалючись на те, що відповідачі відмовляються добровільно звільнити житлове приміщення, позивач просив усунути перешкоди у користуванні належним йому житлровий будинком шляхом виселення відповідачів без надання іншого житла.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 17 січня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з»ясування судом обставин справи, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та матеріального права. Просив рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.

Апелянт зазначив, що судом першої інстанції не взято до уваги докази, які підтверджують факт того, що відповідачі чинять перешкоди у користуванні належним йому майном, а саме висновки та відповіді правоохоронних органів, які підтверджують факт вчинення протиправних дій відповідачів.

Суд, на думку апелянта, безпідстано взяв до уваги акт Середньоугринівської сільської ради від 20.12.2016 року в якому зазначено, що будь-яких перешкод з боку відповідачів щодо користування житлом комісією не встановлено, однак в самому акті зазначено тільки те, хто в даному господарстві зареєстрований та проживає.

Судом не взято до уваги акт від 26.11.2018 року з якого вбачається що ОСОБА_3 не допустив до обстеження умов проживаня в будинку комісію.

Правом на подачу відзиву відповідачі не скористалися.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 у судові засідання апеляційного суду призначені на 20 березня 2019 року, 01 квітня 2019 року та 15 квітня 2019 року не з»явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Неявка відповідачів у судове засідання, відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та його представника, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте ухвалене судом першої інстанції рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам.

Постановляючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що в судовому засіданні встановлено відсутність факту проживання відповідачів у житловому будинку позивача, а відтак вимоги позивача щодо усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення відповідачів з будинку є безпідставними, а подані позивачем докази вказують на неприязні відносини між сторонами.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна з огляду на наступне.

Судом вставнолено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності (а.с.3)

Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Середньоугринівської сільської ради від 12.11.2018 року №2141 вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1. До складу сім»ї власника входить співмешканка ОСОБА_13 (а.с.80).

Із представлених позивачем письмовиїх доказів - ряду його звернень в органи поліції від 16.04.2015 р., 29.01.2018 р., 31.03.2018 р., 30.05.2018 р., 02.07.2018 р., 10.07.2018 р. відповідей та висновків працівників поліції за результами розгляду вказаних звернень від 20.03.2015 р., 15.05.2015 р., 04.06.2015 р., 04.11.2015 р., 01.01.2017 р., 18.01.2017 р. вставнолено, що на протязі з 2014 року по даний час між позивачем ОСОБА_1 та відповідачами - його синами: ОСОБА_4 1983 року народження, ОСОБА_5 1987 року народження, ОСОБА_3, 1978 року народження існують неприязні відносини.

Встанволено, що ОСОБА_1 неодноразово звертався у Калуський відділ поліції із заявами щодо неправомірних дій відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_4, які погрожують йому вбивством, наносять тілесні ушкодження, перешкоджають користуватися належним йому домоволодінням та нищать майно.

Так, згідно висновку дільничного офіцера поліції Калуського ВП ГУНП ст. лейтенанта поліціцї ОСОБА_7 від 24 липня 2018 року за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 02 липня 2018 року встановлено, що згідно пояснень ОСОБА_4 - він разом із братами ОСОБА_5 та ОСОБА_3 тривалий час зареєстровані за адресою по АДРЕСА_1, однак зняті з рестрації у судовому порядку за позовом батька ОСОБА_8 разом з тим продовжують проживати у вказаному будинку до вирішення справи судом, ОСОБА_5 та ОСОБА_9 від надання будь-яких пояснень по даному факту відмовились.

Сусіди з приводу неправомірних дій відповідачів у категоричній формі відмовилися надавати пояснення, оскільки не бажають мати жодного відношення до даних осіб.

За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 навдені у заяві факти частково знайшли своє підтвердження - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 винесено офіційне застереження про неприпустимість вчинення протиправної поведінки (а.с. 15).

Відповідно до актів складених комісіями Середньоугринівської сільської ради від 20.12.2016 року та 14 лютого 2017 року встановлено, що: ОСОБА_4 зареєстрований та фактично проживає в АДРЕСА_1, являється інвалідом 2-ої групи; ОСОБА_5 також зареєстрований в АДРЕСА_1, однак фактично проживає в с. Грабівка, зі слів сусідів періодично приїжджає додому в с. Середній Угринів, являється інвалідом 2-ої групи; ОСОБА_9 заеретрований в АДРЕСА_1 але фактично проживає в селі Новиця.

26 листопада 2018 року відповаідач ОСОБА_3 не допустив позивача ОСОБА_1, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 для обстеження умов проживання в будинку, що підтверджується актом від 26.11.2018 року.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

У силу частини першої статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 будучи належним чином повідомленими про розгляд справи за позовом ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю не подали суду будь-яких доказів чи письмових заперечень, на неодноразові виклики у судові засідання як до суду першої інстанції так і в апеляційної інстанції не з»являлися.

Таким чином на підставі зібраних у справі доказів слід дійти висновку, що відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 будучи знятими з місця реєстрації в АДРЕСА_1 (станом на час пред»явлення позову) фактично продовжують проживати за вкзаною адресою у будинку належному на праві власності ОСОБА_12, не являються членами сім»ї власника ОСОБА_1 у розумінні положень ст. 64 ЖК Україи та не ведуть з ним спільного господарства, однак чинять власнику перешкоди у користуванні вказаним будинковолодінням: зачиняють будинок, не допускають позивача у помешкання та нищать майно позивача, на неоднорозові офіційні застереження щодо припинення неправомірних дій по прешкоджанню позивачу користуватися належним йому будинком не реагують.

З огляду на зазначене висновок суду про те, що у судовому засіданні не доведено, що відповідачі проживають разом з власником будинку та чинять йому перешкоди у користуванні будинком не відповідає зібраним доказам по справі, а тому рішення суду відповідно до ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Апеляційний суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту його порушеного права користувкання належним на праві власності будинком шляхом виселення відповідачів без надання іншого житла за встанволених судом обтавин є обгрунтованим.

Оскільки як позивач ОСОБА_1 так і відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 звільнені від сплати судового збору (являються інвалідами 2-ої групи) то оплату судових витрат, відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 17 січня 2019 року скасувати та постановити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю задовольнити.

Виселити ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_8, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_9 з належного ОСОБА_1 на праві власнсоті житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 квітня 2019 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: О.О. Томин

Л.В. Ясеновенко