Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 524/1527/17

провадження № 61-14206св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про визнання недійсним договору про надання фінансових послуг,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 18 квітня 2019 року у складі судді Нестеренка С. Г. та постанову Полтавського апеляційного суду від 19 червня 2019 року у складі колегії суддів: Абрамова П. С., Бондаревської С. М., Кривчун Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом та просила визнати недійсним договір від 26 травня 2011 року без номера, укладений між нею та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що 26 травня 2011 року між нею та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» був укладений договір без номера (далі - кредитний договір) шляхом підписання нею анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (далі - Умови та Правила), за умовами якого вона отримала кредит у розмірі 5 000 грн. Банк не надав їй попередню інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, що є порушенням пункту 2 частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та підпункту «В» пункту 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупної вартості кредиту, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2007 року № 168. Вважає, що банк ввів її в оману щодо реальних умов кредитування, орієнтовної сукупної вартості кредиту.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Автозаводський районний суд міста Кременчука Полтавської області рішенням від 18 квітня 2019 року відмовив в задоволені позову.

Мотивував рішення суд першої інстанції тим, що позивачем не доведено тих обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог. ОСОБА_1 при підписанні анкети-заяви погодилася з її умовами, при цьому не скористалася правом відкликання згоди на укладення відповідного договору та не заперечувала проти надання їй відповідної суми кредиту. Права позивачки на отримання повної та достовірної інформації щодо умов договору та порядку сплати кредиту банком не порушувалися, про що свідчить її підпис в анкеті-заяві. Крім того суд виходив з того, що договір був укладеним, сторони виконували його умови і відповідно до зазначеного договору банк надав, а ОСОБА_1 отримала кредитну картку та кредитні кошти з відповідним лімітом, якими активно користувалася.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

Полтавський апеляційний суд постановою від 19 червня 2019 року рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 18 квітня 2019 року залишив без змін.

Мотивував рішення апеляційний суд тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У липні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 18 квітня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 19 червня 2019 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована помилковістю висновків попередніх інстанцій про те, що під час підписання анкети-заяви вона була ознайомлена Умовами та Правилами, Правилами користування платіжною карткою і тарифами банку, а тому дійшли помилкового висновку про дотримання письмової форми договору. Не взяли суди і до уваги того, що на момент підписання анкети-заяви вона не могла бути обізнана з Умовами та Правилами, оскільки вони містилися більш ніж на 750 аркушах, а на ознайомлення їй надано було лише витяг з них. Не врахували суди і того, що при укладені спірного правочину сторони не узгодили істотних умов договору, зокрема щодо процентної ставки та іншої відповідальності позичальника у вигляді неустойки (штрафів, пені) тощо.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

08 серпня 2019 року справа № 524/1527/17 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Судами встановлено, що 26 травня 2011 року ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Підписавши заяву-анкету, позивач підтвердила свою згоду на те, що заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, затвердженими наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та Тарифами банку, що викладені на офіційному сайті банку за адресою: http://privatbank.ua/, складають сам кредитний договір і є його невід`ємною частиною.

Під час укладання кредитного договору ОСОБА_1 в письмовій формі була ознайомлена з Умовами та Правилами, Тарифами банку, а також Умовами кредитування з використанням платіжної картки «Універсальна». На підтвердження цього ОСОБА_1 поставила свій підпис в анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил.

Анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг була особисто заповнена ОСОБА_1 .

Позивач погодилася з тим, що заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами, а також Тарифами між нею та банком є договором про надання банківських послуг.

Умовами та Правилами передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплату нарахованих за період користування відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат, права та обов`язки сторін, а також умови встановлення кредитного ліміту.

Також у пункті 1.1.1.59 Умов та Правил визначено, що офіційний сайт банку - офіційно зареєстрований за ПАТ КБ «Приватбанк» сайт в мережі інтернет www.privatbank.ua.

Згідно з пунктом 1.1.6.1 Умов та Правил зміни в них вносяться банком щомісячно в односторонньому порядку у випадках не заборонених діючим законодавством України, а згідно з пунктом 1.1.6.2 Умов та Правил, в тих випадках, коли в односторонньому порядку внесення змін є неможливим, банк повідомляє клієнтів про внесення змін шляхом використання наступних каналів зв`язку: офіційний сайт банку: www.privatbank.ua, розміщення інформації у відділеннях банку (пункт 1.1.6.2.1).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення в повній мірі не відповідають з огляду на таке.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до положень частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою, третьою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша стаття 229 ЦК України).

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З аналізу вказаної норми слід дійти висновку, що правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Згідно із частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому вираженні) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Відповідно до частини п`ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини.

Такий правовий висновок наведений Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Обравши спосіб захисту своїх прав шляхом визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтею 230 ЦК України та статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору, правильно застосувавши положення статей 203, 215, 230 ЦК України та статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту введення її в оману відповідачем при укладенні спірного договору.

Отже, матеріали справи та встановлені судами попередніх інстанцій обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача, а також про наявність у таких діях умислу з боку банку, який був спрямований на введення споживача в оману. Тобто доводи касаційної скарги про недійсність умов кредитного договору з підстав заявлених в позовній заяві не знайшли свого підтвердження.

При цьому, в оцінці спірних правовідносин Верховний Суд виходить з наступного.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Оспорюваний кредитний договір складається з двох частин - анкети-заяви на якій ОСОБА_1 поставила свій підпис і Умов та Правил, які згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду викладеним у постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) не можуть вважатися складовою кредитного договору.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Враховуючи, що між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди за істотними умовами які викладені в анкеті-заяві, то такий правочин згідно з вимогами статті 204 ЦК України створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим цей договір згідно зі статтею 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним відповідно до приписів статті 526 ЦК України мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору.

Проаналізувавши підстави звернення до суду, норми цивільного законодавства України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, положення оспорюваного позивачем договору, Верховний Суд дійшов висновку, що Умови та Правила не враховуються при визначенні прав та обов`язків сторін кредитного договору, оскільки не підписані позичальником (їх умови є неукладеними), а тому не порушують її права, однак зазначені обставини не є підставами для визнання недійсним кредитного договору укладеного у формі анкети-заяви.

Таким чином, судами першої та апеляційної інстанцій неправильно визначені підстави для відмови в задоволенні позовних вимог в частині дії Умов та Правил під час виконання кредитного договору, що вказує на помилковість висновку судів про відмову в задоволенні позову в повному обсязі через його недоведеність.

За таких обставин Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову, однак з наведених вище мотивів.

Згідно зі статтею 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги, зміни оскаржуваних судових рішень у мотивувальних частинах з викладенням їх у редакції цієї постанови та залишення їх без змін в іншій частині.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 18 квітня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 19 червня 2019 року змінити, виклавши мотивувальну частину цих судових рішень в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко В. П. Курило