КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 2-65/11 Головуючий у 1-й інст. Кириченко В.І.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Мараєва Н.Є.
при секретарі Клець О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 13 березня 2019 року та на додаткове рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 31 травня 2019 року, ухвалене у складі судді Кириченка В.І. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , державного реєстратора Кагарлицької міської ради Київської області Нацевич Людмили Віталіївни, треті особи без самостійних вимог: сектор державної реєстрації відділу адміністративних послуг Кагарлицької районної державної адміністрації, Ржищівська міська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Аніскова Надія Анатоліївна, про виділ і визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку, визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки, визнання недійсним договору дарування житлового будинку та скасування рішення державного реєстратора та
за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Ржищівська міська державна нотаріальна контора, Стайківська сільська рада Кагарлицького району Київської області, про визнання довідки сільської ради такою, що містить недостовірні відомості, визнання позивача таким, що не прийняв спадщини, зобов`язання нотаріуса скасувати реєстраційний запис про відкриття спадкової справи,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2010 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 в поряду спадкування.
Посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_4 , яка до смерті проживала в будинку АДРЕСА_1 . Зазначений будинок є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки померла та ОСОБА_5 придбали його за час шлюбу.
Будинок зареєстровано на ім`я ОСОБА_5 , а частина будинку, яка належала матері позивача є спадковим майном, яке перейшло до нього як єдиного спадкоємця першої черги за законом, оскільки на час смерті шлюб з ОСОБА_5 вона розірвала. Спадщину позивач прийняв шляхом подачі заяви про її прийняття до Ржищівської міської ДНК, однак оформити свої спадкові права ОСОБА_3 не мав змоги, так як у нього відсутні правовстановлюючі документи на об`єкт нерухомості, який відповідно до вимог закону підлягає обов`язковій державній реєстрації.
12.09.2017 року ОСОБА_3 уточнив позовні вимоги і відповідно до ст.120 ч.1 ЗК України просив також визнати за ним право власності в порядку набуття права власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,2499 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку кадастровий номер :01:030:0004, яка розташована в селі Стайки Кагарлицького району Київської області.

29 вересня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якомупросив визнати недійсним та скасувати укладений 17 грудня 2010 року ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 договір дарування жилого будинку АДРЕСА_1 , який був посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 3662 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісковою H.A.; скасувати рішення державного реєстратора Кагарлицької міської ради Київської області Нацевич Людмили Віталіївни від 04 жовтня 2016 року, індексний № 31707760 про державну реєстрацію прав щодо реєстрації права власності на об`єкт нерухомості реєстраційний номер 22,житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .
Посилається на те, що ОСОБА_5 ввів обдаровану ОСОБА_1 в оману, приховавши наявність спору про спадкування 1/2 частини житлового будинку позивачем після смерті своєї матері і те, що ОСОБА_5 не є одноосібним власником вказаного майна. Зазначає, що відповідно до ст.24 ч.1 п.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор не звернув уваги, що було зареєстроване право позивача на 1/2 частину житлового будинку по рішенню Кагарлицького районного суду Київської області від 13.01.2011 року в цій справі, яке було скасоване рішенням апеляційного суду Київської області від 6.09.2016 року. А також вказаним рішенням порушуються його права як спадкоємця після смерті матері.
Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 26 жовтня 2017 року провадження у справах за названими позовними заявами об`єднано в одне провадження та присвоєно цивільній справі №2-65/11.

24 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернулася з зустрічною позовною заявою, в якій просила з врахуванням заяв про уточнення зустрічної позовної заяви, визнати довідку №497 від лютого 2006 року, видану Стайківською сільською радою такою, яка містить недостовірні відомості, визнати ОСОБА_3 таким, що не прийняв спадщину шляхом фактичного проживання разом із спадкодавцем в момент відкриття спадщини, зобов`язати нотаріуса Ржищівської державної нотаріальної контори Отькало С.В. скасувати реєстраційний запис у Державному спадковому реєстрі про відкриття спадщини за №130 від 17 вересня 2010 року після померлої ОСОБА_4 .
Посилається на те, що ОСОБА_3 не проживав постійно із спадкодавцем - матір`ю ОСОБА_4 на час відкриття спадщини після смерті матері.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 13 березня 2019 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним та скасовано укладений 17 грудня 2010 року ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 договір дарування жилого будинку АДРЕСА_1 , який був посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 3662 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісковою H.A.

Скасовано рішення державного реєстратора Кагарлицької міської ради Київської області Нацевич Людмили Віталіївни від 04 жовтня 2016 року індексний № 31707760 про державну реєстрацію прав щодо реєстрації права власності на об`єкт нерухомості реєстраційний номер 22 житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .
Виділено із спільної сумісної власності подружжя та визнано за ОСОБА_3 , спадкоємцем 1 черги за законом після ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування, право власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , який згідно технічної характеристики складається з самого будинку, літер А та ганку, літер а, рік побудови -1985 та господарських будівель та споруд:
-Погріб, літер Б, рік побудови -1986;
-Сарай, літер В, рік побудови -1986;
-Сарай, літер Г, рік побудови-1985;
-Туалет, літер Д, рік побудови -1985;
-Навіс, літер Е, рік побудови-1985;
-Ворота, літер h, рік побудови -1988;
-Криниця, літер 1, рік побудови -1986.
-Вимощення, літер t, рік побудови -1986.
Визнано за ОСОБА_3 , в порядку набуття права власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,2499 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку кадастровий номер :01:030:0004, яка розташована в селі Стайки Кагарлицького району Київської області.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 - відмовлено в повному обсязі.

Додатковим рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 31 травня 2019 року заяву представника ОСОБА_3 - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 2101,73 грн. у відшкодування сплаченого судового збору і 120 грн. у відшкодування витрат на інформаційно технічне забезпечення розгляду справи.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 498,63 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 та їїпредставник ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду скасувати, задовольнити уточнену позовну заяву ОСОБА_1 від 30 січня 2018 року про визнання довідки, видану Стайківською сільською радою такою, що містить недостовірні відомості, визнання особи такою, яка не прийняла спадщину шляхом фактичного проживання разом з померлою до дня її смерті на підставі ч.3 ст.1268 ЦК України, скасування в державному реєстрі реєстрацію спадкової справи у повному обсязі; стягнути з позивача ОСОБА_3 понесені ОСОБА_1 судові витрати, які понесені нею в суді першої інстанції та які очікуються понести ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції.
Посилається на те, що скасувавши та визнавши недійсним договір дарування цілого житлового будинку суддя повністю задовольнив позовні вимоги ОСОБА_3 , не з`ясувавши при цьому чи не порушує він цим права інших осіб, оскільки на 1/2 частину жилого будинку, який належав ОСОБА_5 позивач не претендував, позовних вимог щодо визнання за ним права власності на увесь будинок не заявляв. Земельна ділянка належала дарувальнику ОСОБА_5 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого Стайківською сільською радою Кагарлицького району Київської області 09 січня 2004 року, вже після розлучення з ОСОБА_4 . Договір дарування земельної ділянки не скасовано, такі позовні вимоги позивачем не заявлялись, тому договір дарування земельної ділянки від 10 грудня 2010 року є чинним, визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки за ОСОБА_3 є незаконним. В матеріалах справи відсутні докази обізнаності ОСОБА_5 про існування судового спору позивача ОСОБА_3 про визнання права власності на спадковий будинок саме на момент укладення та нотаріального посвідчення договорів дарування. В основу оскаржуваного рішення судом безпідставно покладено неіснуючу довідку Стайківської сільської ради за №497 від 09 лютого 2006 року, яка стала підтвердженням того, що позивач ОСОБА_3 прийняв спадщину після смерті своєї матері шляхом проживання у спадковому будинку з померлою на момент її смерті, оскільки вказана довідка є неналежним доказом, так як її оригіналу ніхто не бачив, судом вона не досліджувалася, стосовно неї є сумніви, що вона виготовлялася у 2006 році, є відомості, що дана довідка виготовлялась у 2010 році, проте суд відмовив в її огляді та проведенні технічної експертизи строку давності документу цієї довідки. Всі свідки відповідача ОСОБА_1 стверджували, що позивач ОСОБА_3 станом на момент смерті своєї матері в с. Стайки не проживав, а суддя перекрутив їх свідчення, взявши до уваги покази свідків сторони ОСОБА_3 . Позивач не надав жодного доказу на підтвердження свого місця проживання в с.Стайки, місця своєї роботи в м. Українка та догляду за своєю матір`ю, всі свідки вказали на те, що ОСОБА_4 доглядала її сестра ОСОБА_6 . Суд зазначає, що договір дарування скасовано та визнано недійсним на підставі ст.230, 229 ЦК України, крім того, зазначає ст.215 ЦК України, на яку позивач не посилався, тому суд вийшов за межі заявлених позовних вимог у цій частині. Правові підстави для визнання недійсним спірного договору дарування в порядку ст.229 ЦК України відсутні. Крім того, позивачем не доведено, що договір дарування укладений під впливом обману. Позивачем, який не є стороною правочину не доведено, які саме його законні інтереси було порушено вчиненням спірного правочину, оскільки відчуження ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 жилого будинку, набутого ним у власність правомірно, не спростовано у ході судового розгляду справи та здійснено на його вільний розсуд згідно ст.319, 328 ЦК України.

Не погоджуючись з додатковим рішенням суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить додаткове рішення суду скасувати, стягнути на користь ОСОБА_1 понесені та підтверджені нею судові витрати.

Посилається на те, що суд обмежився лише направленням смс- повідомлення про виклик до суду, без надсилання примірника заяви для іншого учасника судового процесу, тобто не надіслав судової повістки та примірник заяви позивача про ухвалення додаткового рішення для ОСОБА_1 . Суддя порушив законодавство в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь держави 498,63 грн. судового збору, недоплаченого позивачем ОСОБА_3 при уточненні позовних вимог. В даному випадку, коли стороною недоплачено судовий збір, суд мав би залишити уточнений позов без розгляду (ст.257 ЦПК України в редакції Кодексу 2004 року, який діяв на час подання уточненого позову та сплати судового збору позивачем), однак суд порушив норми процесуального права та задовольнив позовні вимоги позивача, які викладені в уточненому позові. Крім того, ухвали про відстрочення або розстрочення сплати судового збору не було, тому позивач мав сплатити судовий збір самостійно при поданні позовної заяви до суду.
Позивач ОСОБА_3 подав до суду відзив на апеляційну скаргу на рішення від 13 березня 2019 року, в якому заперечив проти задоволення апеляційної скарги. Посилається на те, що в період життя подружжя ОСОБА_7 батьками позивача було створено нерухоме майно, побудовано спірний житловий будинок з надвірними будівлями (домоволодіння) АДРЕСА_1 , який відносився до спільної сумісної власності подружжя та право власності на який було зареєстровано на ОСОБА_5 . Сім`я спільно проживала у вказаному будинку, що підтверджується технічним паспортом на будинок та довідкою сільської ради з посиланням на записи погосподарської книги. Незважаючи на внесення записів до погосподарської книги, сімя Бібіків починаючи з 1985 року і до дня смерті ОСОБА_4 своє юридичне право власності на житловий будинок в БТІ не зареєстрували (не оформили). Спірний житловий будинок на час звернення з позовом до суду мав статус спільної сумісної власності подружжя і відповідно до чинного законодавства частки подружжя були рівними. Після смерті ОСОБА_4 за місцем її проживання на час смерті АДРЕСА_1 відкрилася спадщина. Враховуючи, що ОСОБА_4 мала право на Ѕ частину спірного будинку, вказане право перейшло до її спадкоємця сина ОСОБА_3 , єдиного спадкоємця 1 черги за законом, яке ним було реалізовано шляхом звернення до суду з позовом до ОСОБА_5 , яким не визнавалось як право спадкодавця на частку в спільному майні подружжя, так і право спадкоємця на цю частку. Зазначає, що договір дарування житлового будинку неправомірний, оскільки його батько ОСОБА_5 умисно ввівши в оману нотаріуса та обдаровану, приховавши наявність судового спору щодо предмету дарування, право іншого із подружжя та її правонаступника (спадкоємця) на Ѕ частину подарованого ним будинку, уклав відповідний правочин, яким фактично розпорядився неналежним подружжю майном, тобто ним була подарована і фактично належна на час укладення договору ОСОБА_3 частина житлового будинку. Реєстарція державним реєстратором права власності на житловий будинок за ОСОБА_1 на підставі договору дарування проведена неправомірно, враховуючи, що станом на день звернення ОСОБА_1 із заявою до державного реєстратора було зареєстровано право власності позивача ОСОБА_3 на Ѕ частину спірного житлового будинку. Приймаючи рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень державний реєстратор допустила порушення норм чинного законодавства, порушила законні майнові права позивача фактично позбавивши його належної на праві власності частини житлового будинку, враховуючи, що розділ Державного реєстру прав на вказаний об`єкт (його частину) був відкритий та сформована реєстраційна справа, об`єкту нерухомості присвоєно реєстраційний номер. Житловий будинок розташований на земельній ділянці та не може бути відокремлений від неї, а вказана земельна ділянка на даний час зареєстрована за відповідачем, співвласник будинку фактично обмежений у праві користування належною йому часткою житлового будинку при визнанні за ним права власності на Ѕ частину будинку. Враховуючи, що за життя спадкодавця її право власності на частку у спільному майні подружжя не порушувалося, необхідності звертатися за його захистом не було, тому позивачем, як спадкоємцем чиї права порушено не пропущено строк позовної давності. Щодо зустрічного позову зазначив, що враховуючи дані паспорта спадкоємця з відміткою в ньому про місце його реєстрації прописки з 08 липня 1998 року по 14 грудня 2007 року за адресою АДРЕСА_1 , місце проживання спадкодавця, записів погосподарських книг станом на час (день) смерті його матері орган місцевого самоврядування на підставі наданих йому повноважень, відповідно до положень нормативно правових актів на законній підставі за зверненням спадкоємця ОСОБА_3 надав відповідну довідку з підтвердженням юридичного факту реєстрації та проживання спільно із своєю матір`ю в домоволодінні за адресою с. Стайки Кагарлицького району Київської області. Враховуючи належність та вірність інформації викладеної у довідці, виданій Стайківською сільською радою Кагарлицького району зустрічний позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню. ОСОБА_1 не надано до суду доказів на підтвердження факту не проживання ОСОБА_3 за адресою спадкодавця на час його смерті та не доведено обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.
Крім того, ОСОБА_3 подав до суду відзив на апеляційну скаргу на додаткове рішення від 31 травня 2019 року, в якому заперечив проти задоволення апеляційної скарги. Посилається на те, що питання розподілу судових витрат між сторонами ставилося та обґрунтовувалося позивачем у поданих до суду з посиланням на докази наявності судових витрат та їх розміри, в запереченнях від 24 грудня 2015 року. Проте, ухвалюючи рішення від 13 березня 2019 року суд не визначився з компенсацією позивачеві за первісним позовом понесених судових витрат. Вказаний недолік судом усунуто шляхом ухвалення додаткового рішення 31 травня 2019 року за заявою позивача. Розподіл судових витрат між сторонами є похідним від результатів розгляду справи, а враховуючи задоволення первісного позову ОСОБА_3 та відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 у повному обсязі, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача стягнено судовий збір, понесення якого документально підтверджено.

В судовому засіданні представник скаржника - позивача за зустрічним позовом підтримала апеляційну скаргу.
Третя особа за первісним позовом Кагарлицька районна державна адміністрація Київської області звернулась до суду з клопотанням про розгляд справи без участі їх представника, у вирішенні спору покладається на розсуд суду.
Третя особа за первісним та зустрічним позовом Ржищівська міська державна нотаріальна контора Київської області звернулась до суду з клопотанням про розгляд справи без участі представника, заперечень щодо апеляційної скарги не надали.
Позивач за первісним позовом ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи без участі позивача та його представника.
Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач як єдиний спадкоємець 1 черги за законом після смерті матері, за відсутності заповіту спадкодавця, подав нотаріусу довідку №497 від 9 лютого 2006 року, видану Стайківською сільською радою про те, що ОСОБА_3 прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 шляхом проживання разом з померлим з 1980 року по день смерті в АДРЕСА_1 та проживає у спадковому будинку по цей час і 17.09.2010 року Ржищівська міська державна нотаріальна контора до Спадкового реєстру внесла реєстраційний запис про реєстрацію спадкової справи після смерті спадкодавця ОСОБА_4 .
Померлий відповідач ОСОБА_5 не був спадкоємцем за законом прав після смерті ОСОБА_4 , так як не є одним з осіб з п`яти черг спадкоємців за законом відповідно до ст.ст.1261-1265 ЦК України і не є спадкоємцем за заповітом, оскільки відсутній заповіт спадкодавця. Тому видачею вказаної довідки права на 1/2 частину будинку після смерті спадкодавця ОСОБА_4 процесуального правонаступника померлого ОСОБА_5 яким є відповідач ОСОБА_1 у зв`язку з прийняттям спадщини після смерті ОСОБА_5 , не порушені.
За життя спадкодавця - матері позивача її право власності на частку в спільному майні подружжя не порушувалося, необхідності звертатися за його захистом не було. За життя ОСОБА_5 станом на 13.01.2011 року визнавав право позивача на спадкування 1/2 частини спірного будинку після смерті матері позивача. Право власності на 1/2частину житлового будинку, визнану за рішенням суду першої інстанції від 13.01.2011 року за позивачем було зареєстровано Реєстраційною службою Кагарлицького районного управління юстиції Київської області на підставі рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер20966890 від 28 квітня 2015 року. Позов про визнання права власності на 1/2 частину спірного будинку було подано до суду 24.09.2010 року. 12.09.2017 року позивач уточнив позовні вимоги і заявив також вимоги про визнання права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки. 29 вересня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним та скасувати укладений договір дарування жилого будинку та скасувати рішення державного реєстратора.

Рішенням державного реєстратора Кагарлицької міської ради Київської області від 04 жовтня 2016 року здійснено державну реєстрацію прав щодо реєстрації права власності на об`єкт нерухомості реєстраційний номер 22 житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , тому лише з 04.10.2016 року позивач міг дізнатися про порушення своїх прав на спадкове майно після смерті матері і не пропустив строк позовної давності 3 роки
В задоволенні зустрічного позову суд відмовив, враховуючи, що доведено факт постійного проживання позивача із спадкодавцем ОСОБА_4 безпосередньо перед смертю спадкодавця, спадкоємець постійно проживав та був зареєстрований разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, так як постійне проживання позивача з матір`ю викликане її захворюванням і цей період постійного проживання позивача з спадкодавцем є в межах періоду постійного проживання позивача з спадкодавцем, вказаний в довідці №497 від 9 лютого 2006 року, виданої Стайківською сільською радою відповідно до даних погосподарських книг про зареєстроване місце проживання позивача.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.
Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:
1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;
2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;
3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;
4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;
5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;
6) як розподілити між сторонами судові витрати;
7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;
8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що батько і мати позивача зареєстрували шлюб 23.03.1974 року згідно актового запису про шлюб ( т.1, а.с.38).

Шлюб між ними було розірвано відділом РАЦС Кагарлицького районного управління юстиції 14 травня 2003 року на підставі спільної згоди подружжя, що підтверджується актовим записом про розірвання шлюбу АДРЕСА_2 ( т.1, а.с.8).

07.07.2003 року батько позивача ОСОБА_5 і відповідач у справі ОСОБА_1 зареєстрували шлюб. ( т.1, а.с.18).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_4 , яка до дня смерті проживала в будинку АДРЕСА_1 .

Вказаний будинок відповідно до положень ст.22ч.1 КпШС України є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 - батька позивача та матері позивача, так як вказане майно нажите подружжям за час шлюбу, а саме побудоване, що підтверджується будівельним паспортом на земельну ділянку (т.1, а.с.109-116), технічним паспортом на житловий будинок про рік побудови житлового будинку 1985 рік (т.1, а.с.13-16) і за спільні кошти та спільною працею подружжя, відповідач не оспорює вказаної обставини.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується актовим записом №187, вчинений виконкомом Української міської ради Обухівського району Київської області 26.12.2014 року.
Відповідно до ст.22 ч.1 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Відповідно до ст. 28 ч.1 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.
У зв`язку із смертю спадкодавця ОСОБА_4 суд визначає розмір часток кожного з подружжя у вказаному майні і визнає частки рівними, а саме Ѕ та Ѕ.

Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до п.211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 № 20/5, доказом постійного проживання разом із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом із спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом із спадкодавцем.

Відповідно до положень ч.1 ст.1261 ЦК України позивач як єдиний спадкоємець 1 черги за законом після смерті матері, за відсутності заповіту спадкодавця, подав нотаріусу довідку №497 від 9 лютого 2006 року, видану Стайківською сільською радою про те, що ОСОБА_3 прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 шляхом проживання разом з померлим з 1980 року по день смерті в АДРЕСА_1 та проживає у спадковому будинку по цей час і 17.09.2010 року Ржищівська міська державна нотаріальна контора до Спадкового реєстру внесла реєстраційний запис про реєстрацію спадкової справи після смерті спадкодавця ОСОБА_4 (т.2, а.с.28-36, т4, а.с.114).
Спадкоємець ОСОБА_3 постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини і вважається таким, що прийняв спадщину, так як протягом 6 місяців з дня відкриття спадщини після смерті матері не заявив про відмову від неї.
В суді першої інстанції доведено факт постійного проживання позивача із спадкодавцем ОСОБА_4 безпосередньо перед смертю спадкодавця, що підтверджується показами свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про те, що вони бачили, що позивач жив з матір`ю безпосередньо перед її смертю, показами свідка ОСОБА_11 про те, що він неодноразово бачив позивача який їздив з с. Стайки на роботу.
Свідок ОСОБА_12 пояснила, що бачила позивача як він 2-3 рази на тиждень приїжджав в с. Стайки до хворої матері і жив в м. Києві. Суд оцінив критично пояснення свідка щодо місця проживання позивача, оскільки це є припущенням свідка.
Покази свідка ОСОБА_13 в судовому засіданні і письмові пояснення від 06.10.2017 року (т.3, а.с.76) про те, що вона за 3-4 місяці до смерті матері позивача до 3 раз на місяць провідувала хвору матір позивача і знає, що позивач приїжджав рідко до матері і не проживав з матір`ю на час її смерті, суд оцінив критично, так як на підставі вказаної кількості провідувань хворої особи неможливо зробити висновок про місце проживання позивача. Покази свідка ОСОБА_14 у судовому засіданні і письмові пояснення від 07.10.2017 року (т.3, а.с.77) про те, що вона сусідка померлої матері позивача і знає від останньої, що позивач рідко приїжджав до матері під час її хвороби, а тому не проживав з матір`ю суд не прийняв до уваги, оскільки свідок і спадкодавець проживали на різних вулицях. Свідок проживає по АДРЕСА_3 . З показів свідків ОСОБА_15 і ОСОБА_16 (т.3, а.с.75,78) вбачається, що вказані особи дають пояснення про місце проживання позивача після смерті матері позивача, а не безпосередньо перед смертю матері позивача, що не є істотними обставинами для справи, які підлягають доказуванню.
Посилання відповідача на надані відомості з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів позивачу за чотири квартали 2005 року, в якій вказано адресу його проживання АДРЕСА_4 (т.3, а.с.236) суд не прийняв до уваги.

Відповідно до п.6.1 Порядку формування та ведення Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів, затвердженого Наказом Державної податкової адміністрації України 24.11.2008 №722 фізична особа - платник податків особисто подає до органу державної податкової служби Облікову картку, заповнену згідно з пам`яткою для її заповнення, пред`являє паспортний документ, що містить необхідні для реєстрації реквізити, а саме:

прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), дату народження, місце народження та місце проживання.
Місце проживання позивача було зареєстроване за адресою АДРЕСА_4 з 25.12.2007 року по 01.10.2009 року, а з 08.07.1998 року по 14.12.2007 року місце проживання позивача було зареєстроване в житловому будинку АДРЕСА_1 згідно паспортних даних. Вказані реєстраційні дані платника податків змінюються відповідно до паспортних даних за заявою платника податків.

Відповідач по первісному позову посилається на відповідь на запит про те, що у позивача є дочка ІНФОРМАЦІЯ_3 ,яка народилась в м. Києві і дружина ОСОБА_17 зареєстроване місце проживання якої в м. Києві, але вказана відповідь не містить даних про фактичне місце проживання позивачата підтверджує, що його зареєстроване місце проживання було по місцю проживання матері.(т.3, а.с.243).
Посилання відповідача на відповідь на запит про те, що позивач з лютого 1997 року по 26.06.2006 року перебував на військовому обліку в Кагарлицькому районному військовому комісаріаті у зв`язку з місцем проживанням в с. Стайки, суд не прийняв до уваги, оскількивказаний доказ не підтверджує обставини, на які посилається відповідач. (т.3, а.с. 244).
Відповідач посилається на користування позивачем банківським рахунком в банку в м. Києві в 1996-1998 роках, однак ця обставина не підтверджує місця проживання позивача в м. Києві безпосередньо перед смертю матері позивача. (т.3, а.с.247).

Померлий відповідач ОСОБА_5 не був спадкоємцем за законом прав після смерті ОСОБА_4 , так як не є одним з осіб з п`яти черг спадкоємців за законом відповідно до ст.ст.1261-1265 ЦК України і не є спадкоємцем за заповітом, оскільки відсутній заповіт спадкодавця. Тому видачею вказаної довідки права на 1/2 частину будинку після смерті спадкодавця ОСОБА_4 процесуального правонаступника померлого ОСОБА_5 яким є відповідач ОСОБА_1 у зв`язку з прийняттям спадщини після смерті ОСОБА_5 , не порушені.
В задоволенні зустрічного позову суд відмовив, враховуючи, що доведено факт постійного проживання позивача із спадкодавцем ОСОБА_4 , спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, так як постійне проживання позивача з матір`ю викликане її захворюванням і цей період постійного проживання позивача із спадкодавцем є в межах періоду постійного проживання позивача із спадкодавцем, вказаний в довідці №497 від 9 лютого 2006 року, виданої Стайківською сільською радою відповідно до даних погосподарських книг про зареєстроване місце проживання позивача.
Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

17 грудня 2010 року ОСОБА_5 , як дарувальник, уклав з ОСОБА_1 , як обдарованою, договір дарування жилого будинку АДРЕСА_1 , який був посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 3662 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісковою H.A.
При укладанні та посвідченні в нотаріальному порядку даного Договору, згідно його п. 3 дарувальник свідчив, що жилий будинок з надвірними будівлями (домоволодіння), який є предметом цього договору, на момент його укладення ... в спорі не перебуває, речових прав щодо відчужуваного майна у третіх осіб (в тому числі права володіння, сервітуту, рішеннями суду тощо) немає.
Рішенням державного реєстратора Кагарлицької міської ради Київської області Нацевич Людмили Віталіївни від 04 жовтня 2016 року індексний № 31707760 здійснено державну реєстрацію прав щодо реєстрації права власності на об`єкт нерухомості реєстраційний номер 22 житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

Вказаний будинок був спільною сумісною власністю подружжя, батька позивача і матері позивача.
Частка матері позивача у спільній сумісній власності подружжя була спадковим майном. Спадщина позивачем після смерті матері була прийнята, проте оформити свої спадкові права на 1/2 частину житлового будинку відповідно до положень норм ЦК України та Закону України «Про нотаріат», які діяли на час відкриття спадщини, позивач не міг, так як матір`ю позивача за життя не була виділена у встановленому порядку належна їй частка у спільній сумісній власності подружжя, та були відсутні правовстановлюючі документи на майно, яке підлягало державній реєстрації, які підтверджували право власності спадкодавця на нього.
У зв`язку з цим 24 вересня 2010 року позивач звернувся до суду з позовом до батька ОСОБА_5 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку.
Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 13 січня 2011 року у справі № 2-65/11 позов, у зв`язку з його визнанням ОСОБА_5 було задоволено та за позивачем визнано в порядку спадкування право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Право власності на 1/2 частину житлового будинку, визнану за рішенням суду першої інстанції за позивачем було зареєстровано Реєстраційною службою Кагарлицького районного управління юстиції Київської області на підставі рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 20966890 від 28 квітня 2015 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 36886382
Рішенням апеляційного суду Київської області від 06.09.2016 року вказане рішення суду першої інстанції скасовано та відмовлено в задоволенні позову.
Вказані рішення судів першої і апеляційної інстанції були скасовані Колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 21.06.2017 року і справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Таким чином, ОСОБА_5 навмисно ввів в оману обдаровану щодо обставин, які мають істотне значення, а саме запевнивши обдаровану про відсутність судового спору щодо предмету дарування, права іншого із подружжя та її спадкоємця на 1/2 частину подарованого ним будинку.
Вказаним договором дарування та реєстацією Реєстраційною службою Кагарлицького районного управління юстиції Київської області на підставі рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28 квітня 2015 року порушено права позивача на спадщину після смерті матері.
ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Права та обов`язки померлого ОСОБА_5 перейшли до його єдиного спадкоємця за заповітом укладеним спадкодавцем, який на час його смерті не скасований та не змінений.

Спадкова справа заведена 22 квітня 2015 року та зареєстрована у нотаріуса Української міської держнотконтори за реєстровим № 67/2015 згідно копії витягу про реєстрацію у спадковому реєстрі .
Спадщина ОСОБА_1 прийнята шляхом звернення із заявою про її прийняття до нотаріуса вказаної вище державної нотаріальної контори.
Суд правильно не прийняв до уваги твердження відповідача на порушення позивачем строку позовної давності враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто, протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.
Частинами 2 та 3 ст. 29 Кодексу про шлюб та сім'ю визначено, що поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.
Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.
Положеннями частини 2 ст. 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України поділ спільного майна подружжя міг бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Аналогічна за змістом норма викладена і в ч.1 ст. 69 СК України, коли дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

На час розірвання шлюбу подружжям ОСОБА_7 діяла норма викладена в частині 3 ст. 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України, якою було визначено, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Вказана норма припинила свою дію з 01 січня 2004 року, відповідно до розділу VII Прикінцевих положень СК України від 10 січня 2002 року № 2947-ІІІ та Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року № 435-ІV.
До правовідносин, що виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.
Згідно п.6 правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Частиною 2 стаття 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.
Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Відповідно до ст.257 ч.1 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ст.261 ч.1 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу яка його порушила.
Враховуючи ті факти, що за життя спадкодавця - матері позивача її право власності на частку в спільному майні подружжя не порушувалося, необхідності звертатися за його захистом не було. За життя ОСОБА_5 станом на 13.01.2011 року визнавав право позивача на спадкування 1/2 частини спірного будинку після смерті матері позивача. Право власності на 1/2 частину житлового будинку, визнану за рішенням суду першої інстанції від 13.01.2011 року за позивачембуло зареєстровано Реєстраційною службою Кагарлицького районного управління юстиції Київської області на підставі рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:20966890 від 28 квітня 2015 року. Позов про визнання права власності на 1/2 частину спірного будинку було подано до суду 24.09.2010 року. 12.09.2017 року позивач уточнив позовні вимоги і заявив також вимоги про визнання права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки. 29 вересня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним та скасувати укладений договір дарування жилого будинку та скасувати рішення державного реєстратора.

Рішенням державного реєстратора Кагарлицької міської ради Київської області від 04 жовтня 2016 року здійснено державну реєстрацію прав щодо реєстрації права власності на об`єкт нерухомості реєстраційний номер 22 житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , тому лише з 04.10.2016 року позивач міг дізнатися про порушення своїх прав на спадкове майно після смерті матері і не пропустив строк позовної давності 3 роки.

Відповідно до ст.120 ч.1 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Земельна ділянка площею 0,2499 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку кадастровий номер :01:030:0004, яка розташована в селі Стайки Кагарлицького району Київської області належала ОСОБА_5 відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії КВ №051121, виданого Стайківською сільською радою 9 січня 2004 року на підставі рішення виконкому Стайківської сільської ради від 9 жовтня 2003 року. Вказану земельну ділянку ОСОБА_5 подарував ОСОБА_1 відповідно до договору дарування від 17.12.2010 року. (т.2 а.с.15-16).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_3 .
Доводи апеляційної скарги, що судом неправомірно скасовано та визнано недійсним договір дарування спірного житлового будинку від 17 грудня 2010 року, колегія суддів не приймає до уваги виходячи з наступного.
Вказаний будинок був спільною сумісною власністю подружжя, батька позивача ОСОБА_5 , та померлої матері ОСОБА_4 , так як майно було придбане в період шлюбу, та згідно записів погосподарських книг Стайківської сільської ради за 1985-2005 роки записане на ім`я батька ОСОБА_5 .
Частка матері ОСОБА_4 у спільній сумісній власності подружжя була спадковим майном, яке фактично перейшло до її сина ОСОБА_3 , єдиного спадкоємця 1 черги за законом. Спадщина ним після смерті матері була прийнята, про те оформити свої спадкові права на Ѕ частину житлового будинку відповідно до положень ЦК України та Закону України «Про нотаріат», які діяли на час відкриття спадщини, він не міг, оскільки матір`ю за життя не була виділена у встановленому порядку належна їй частка у спільній сумісній власності подружжя, а тому були відсутні правовстановлюючі документи на майно, яке підлягало державній реєстрації, які б підтверджували право власності спадкодавця на нього.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 13 січня 2011 року визнано за ОСОБА_3 у порядку спадкування право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 . Вказане рішення набрало законної сили 25 січня 2011 року.

Право власності на належну частину житлового будинку, визнану за рішенням суду, було зареєстровано Реєстраційною службою Кагарлицького районного управління юстиції Київської області на підставі рішення державного реєстратора Іванюти П.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:20966890 від 28 квітня 2015 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 36886382.

Таким чином, умисно ввівши в оману нотаріуса та обдаровану, приховавши наявність судового спору щодо предмету дарування, право іншого із подружжя та її правонаступника (спадкоємця) позивача ОСОБА_3 на Ѕ частину подарованого ним будинку, ОСОБА_5 уклав відповідний правочин, яким фактично розпорядився належним подружжю майном, тобто ним була подарована і фактично належна ОСОБА_3 на час укладання договору Ѕ частина житлового будинку.

Твердження представника скаржника про те, що в матеріалах справи відсутні письмові докази обізнаності ОСОБА_5 про існування позову ОСОБА_3 про визнання права власності на спадковий житловий будинок саме на момент укладення та нотаріального посвідчення договору дарування, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони не впливають на законність та обгрунтованість висновку суду першої інстанції щодо визнання недійсним договору дарування.
Доводи апеляційної скарги про те, що довідка Стайківської сільської ради за №497 від 09 лютого 2006 року, яка стала підтвердженням того, що ОСОБА_3 прийняв спадщину після смерті своєї матері шляхом проживання у спадковому будинку з померлою на момент її смерті є неналежним доказом, так як оригіналу її ніхто не бачив, судом першої інстанції вона не досліджувалася та стосовно неї є сумніви, що вона виготовлялася у 2006 році, а не у 2010 році, колегія суддів не приймає до уваги.
За клопотанням представника відповідача оригінал вказаної довідки апеляційним судом було витребувано із Стайківської сільської ради Кагарлицького району Київської області та оглянуто колегією суддів у судовому засіданні (оригінал довідки міститься у матеріалах справи, т.7 а.с.126).
Представник скаржника в судовому засіданні в апеляційному суді пояснила, що сторона відповідача вважала за можливе провести судово технічну експертизу строку давності вказаної довідки, однак коли представник відповідача звернулася до фахівців, які проводять вказані експертизи, то вони повідомили їй про те, що недоцільно проводити дану експертизу, оскільки експерти не зможуть її провести, враховуючи, що провести експертизу можливо лише того документу, який не старше 5 років. У зв`язку з тим, що довідка Стайківської сільської ради 2006 року, а по факту, на думку представника скаржника 2010 року, провести експертизу буде неможливо. З цих підстав представник відповідача відмовилась від клопотання про проведення експертизи.
Доводи апеляційної скарги, що позивач ОСОБА_3 не надав суду жодного доказу на підтвердження свого місця проживання в с.Стайки, місця своєї роботи в м. Українка та догляду за хворою матір`ю, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки факт постійного проживання позивача із спадкодавцем ОСОБА_4 на момент смерті спадкодавця підтверджується показами свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , допитаними судом першої інстанції. Крім того, згідно паспортних даних з 08.07.1998 року по 14.12.2007 року місце проживання позивача було зареєстроване в житловому будинку АДРЕСА_1 . Крім цього, вказане підтверджується і довідкою Стайківської сільської ради від 09 лютого 2006 року.

Доводи апеляційної скарги, що позивачем, який не є стороною правочину не доведено, які саме законні його інтереси було порушено вчиненням спірного правочину, колегія суддів оцінює критично, оскільки внаслідок укладення договору дарування між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 порушено право власності спадкоємця позивача ОСОБА_3 на Ѕ житлового будинку АДРЕСА_1 .
Рішенням державного реєстратора Кагарлицької міської ради Київської області від 04 жовтня 2016 року здійснено державну реєстрацію прав щодо реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 і лише з 04.10.2016 року позивач ОСОБА_3 міг дізнатися про порушення своїх прав на спадкове майно після смерті матері.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не пропустив передбачений законодавством строк позовної давності.
Згідно паспортних даних з 08 липня 1998 року по 14 грудня 2007 року місцем проживання позивача ОСОБА_3 визначено будинок АДРЕСА_1 .
Відповідно до ч.1,3 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Враховуючи дані паспорта спадкоємця з відміткою в ньому про місце реєстрації прописки позивача ОСОБА_3 , місце проживання спадкодавця ОСОБА_4 , записів погосподарських книг станом на час смерті ОСОБА_4 . Стайківська сільська рада на підставі наданих їй повноважень за зверненням спадкоємця ОСОБА_3 надала відповідну довідку з підтвердженням факту його реєстрації та проживання спільно з матір`ю у спадковому будинку.
Вказана довідка відповідно до п.211 та 212 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року №20/5 прийнята нотаріусом як підтверджуюча факт прийняття спадщини.
До компетенції нотаріуса не входять функції здійснення перевірки документів виданих відповідними органами держави, місцевого самоврядування чи установ, підприємств та організацій.
Доказів відповідно до приписів статей 77-78 ЦПК України щодо недійсності довідки №497 від 09 лютого 2006 року, виданої Стайківською сільською радою відповідачем ОСОБА_1 та її представником суду не надано та матеріали справи не містять, тому відсутні підстави для визнання довідки такою, що містить недостовірні відомості.
Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання ОСОБА_3 таким, що не прийняв спадщину шляхом фактичного проживання в момент відкриття спадщини відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України та зобов`язання нотаріуса Ржищівської державної нотаріальної контори Отькало С.В. скасувати реєстраційний запис у Державному спадковому реєстрі про відкриття спадкової справи за №130 від 17 вересня 2010 року після померлої ОСОБА_4 є похідними від позовної вимоги про визнання довідки №497 від 09 лютого 2006 року такою, що містить недостовірні відомості, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 .
Крім того, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що судом не було розглянуто заяву відповідача від 08 січня 2019 року про відвід судді Кириченка В.І., оскільки як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 11 січня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 про відвід судді Кириченка В.І. (т.6 а.с.5-7).
Доводи апеляційної скарги, що судом безпідставно не взято до уваги показання свідків зі сторони відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідно до наданих ними пояснень неможливо зробити висновок про місце проживання позивача на час смерті спадкодавця.
Твердження представника скаржника про те, що суд в обгрунтування недійсності договору дарування безпідставно послався у рішенні на ст.215 ЦК України, тим самим вийшов за межі заявлених позовних вимог, оскільки позивач не зазначав вказані норми у поданому позові, колегія суддів не приймає до уваги, враховуючи, що договір дарування визнано недійсним, а ст.215 ЦК України містить зокрема положення про недійсність правочину.
Встановивши обставини справи та дослідивши надані докази, суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що ОСОБА_5 навмисно ввів в оману обдаровану ОСОБА_1 щодо обставин, які мають істотне значення, а саме запевнив обдаровану про відсутність судового спору щодо предмету дарування, права іншого із подружжя та її спадкоємця на Ѕ частину подарованого ним будинку, тому колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_3 не надав суду доказів, що договір дарування будинку укладено під впливом обману.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності у спадкодавця ОСОБА_4 спадкового майна Ѕ частки спірного будинку, оскільки жилий будинок було зареєстровано лише 17 грудня 2009 року, тобто вже після смерті ОСОБА_4 , колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з того, що вказаний будинок подружжя ОСОБА_7 побудувало під час перебування у шлюбі, що підтверджується технічним паспортом та випискою з погосподарських книг Стайківської сільської ради за період з 1985 року по 2005 рік, які містяться в матеріалах справи.
Посилання представника скаржника на відповідь Оболонського районного управління юстиції у м. Києві відділу ДРАЦС від 21.11.2017 року про те, що місце народження доньки позивача ОСОБА_3 м. Київ, а також те, що станом на 2003-2006 роки в погосподарську книгу не вписані дружина та діти позивача, які фактично проживали в АДРЕСА_4 , колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказані факти не впливають на встановлені судом обставини щодо місця проживання позивача на час смерті матері ОСОБА_4 .
Посилання представника скаржника на те, що на даний час порушено три кримінальні провадження щодо посадових осіб Стайківської сільської ради стосовно підробки та видачі довідки від 09 лютого 2006 року, колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з того, що вироку по жодному з кримінальних проваджень матеріали справи не містять та суду не надано.
Апеляційним судом встановлено, що батько позивача ОСОБА_5 із заявою про прийняття спадщини після смерті померлої дружини ОСОБА_4 до нотаріуса не звертався. Станом на день смерті матері позивача ОСОБА_4 у 2005 році спірний будинок не був введений в експлуатацію. Право власності на будинок зареєстровано ОСОБА_5 лише 17.12.2009 року. Доказів того, що батько позивача ОСОБА_3 оспорював право сина успадкувати частку матері матеріали справи не містять та суду не надано. Батько позивача не повідомляв йому про свій намір та бажання подарувати спірний будинок ОСОБА_1 , а після звернення позивача ОСОБА_3 до суду з позовом у 2010 році ОСОБА_5 подарував будинок своїй другій дружині.
Крім цього, судом першої та апеляційної інстанцій встановлено, що подружжя ОСОБА_7 до розлучення та після розлучення проживали у спірному будинку, він був повністю побудований, з усіма комунікаціями, лише не введений в експлуатацію. Позивач також проживав у спірному будинку.
В апеляційному суді представник відповідача ОСОБА_1 пояснила, що доказів того, що ОСОБА_1 здійснювала будь яку добудову до спірного будинку після реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 у відповідача немає. Також немає доказів, що після розлучення з матір`ю позивача його батько ОСОБА_5 здійснював яку - небудь добудову до будинку будучи у другому шлюбі.
За встановлених обставин колегія суддів вважає рішення суду ухвалено із урахуванням всіх обставин справи, рішенням суду права відповідача по первісному позову не порушено, оскільки відповідач ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем за заповітом майна померлого ОСОБА_5 , спадщину прийняла шляхом звернення із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса Української міської державної нотаріальної контори за реєстровим №67/2015 згідно копії витягу про реєстрацію у спадковому реєстрі та не позбавлена можливості звернутися до нотаріуса за видачею їй свідоцтва про право на спадщину.
Доводи апеляційної скарги щодо додаткового рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 31 травня 2019 року колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення від 13 березня 2019 року суд не вирішив питання про судові витрати.

Представник позивача звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Враховуючи, що судом задоволено первісний позов ОСОБА_3 та відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 у повному обсязі, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір за розгляд вказаної справи.

Твердження представника скаржника про те, що судом не було належним чином направлено учасникам справи всі необхідні документи та докази щодо поданої заяви про ухвалення додаткового рішення та суд обмежився лише направленням смс повідомлення сторонам про виклик до суду, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки положення ст.270 ЦПК України не передбачає обов`язку суду щодо направлення сторонам примірника заяви про ухвалення додаткового рішення, а неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Таким чином, доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 13 березня 2019 року та додаткове рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 31 травня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 листопада 2019 року.

Головуючий Рубан С.М.

Судді Желепа О.В.

Мараєва Н.Є.