Постанова

Іменем України

21 березня 2019 року

м. Київ

справа № 307/2680/16-ц

провадження № 61-43978св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7, Солотвинська селищна рада Тячівського району Закарпатської області,

треті особи: управління Держгеокадастру України в Тячівському районі Закарпатської області, сектор державної реєстрації Тячівської районної державної адміністрації, приватний нотаріус Тячівського нотаріального округу Крец Марина Юріївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 05 лютого 2018 року у складі судді Розман М. М. та постанову апеляційного суду Закарпатської області від 01 серпня 2018 року у складі суддів Кожух О. А., Куштана Б. П., Кондора Р. Ю.,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області (далі - Солотвинська селищна рада), треті особи: управління Держгеокадастру України в Тячівському районі Закарпатської області (далі - управління Держгеокадастру в Тячівському районі), сектор державної реєстрації Тячівської районної державної адміністрації (далі - СДР Тячівської РДА), приватний нотаріус Тячівського нотаріального округу КрецМ. Ю., вимоги якого уточнили під час розгляду справи та просили:

- визнати недійсним (нікчемним) та скасувати договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Крец М. Ю. 24 грудня 2012 року та зареєстрований у реєстрі за 12269, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про дарування ОСОБА_7 земельної ділянки площею 0,038 га, яка розташована в АДРЕСА_1;

- привести сторони у первинний стан, тобто до існування меж між земельними ділянками АДРЕСА_1 до прийняття рішення Солотвинської селищної ради від 15 грудня 2009 року за № 600 та видачі державного акту на право власності на земельну ділянку, які скасовані судом, коли площа земельної ділянки № 8(6) складала площу 345 кв. м., а позаду житлового будинку АДРЕСА_1 знаходилась частина земельної ділянки АДРЕСА_1 шириною 120 см по всій довжині земельної ділянки.

- зобов'язати сектор державної реєстрації Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області скасувати реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстраційного номера об'єкта нерухомого майна щодо реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,038 га по АДРЕСА_1 за ОСОБА_7

Позов мотивовано тим, що рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 25 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 23 лютого 2016 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 Та ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Солотвинської селищної ради, скасовано рішення Солотвинської селищної ради № 600 від 15 грудня 2009 року, яким ОСОБА_6 передано у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування будинку, площею 0,0380 га в АДРЕСА_1, та визнано недійсним, виданий ОСОБА_6 державний акт про право власності на земельну від 12 квітня 2010 року.

Справи щодо скасування рішення Солотвинської селищної ради № 600 від 15 грудня 2009 року та виданого ОСОБА_6 на підставі цього рішення державного акту про право власності на земельну ділянку розглядались у Тячівському районному суді в порядку як адміністративного, так і цивільного судочинства, з 2010 по 2015 роки.

Разом з тим, ОСОБА_6, під час судових спорів, подарувала вказану земельну ділянку своїй дочці ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 24 грудня 2012 року, у зв'язку з чим до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 07 лютого 2013 року було внесено запис про право власності обдарованої ОСОБА_7

Посилаючись на вказані обставини та на положення статей 203, 215, 217, 230, 232 ЦК України ,позивачі просили позов задовольнити.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 05 лютого 2018 року позов задоволено.

Визнано недійсним та скасовано договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Крец М. Ю. 24 грудня 2012 року, зареєстрований у реєстрі за 12269, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про дарування земельної ділянки площею 0,038 га, яка розташована в АДРЕСА_1, та скасовано державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,038 га за вказаною адресою за ОСОБА_7

Сторони приведено у первинний стан, який існував між земельними ділянками АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що укладений договір, за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Постановою апеляційного суду Закарпатської обалсті від 01 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції змінено в частині правового обгрунтування. Резолютивну частину рішення залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що на час укладення оспорюваного договору щодо земельної ділянки був спір, в подальшому рішенням суду скасовано рішення Солотвинської селищної ради № 600 від 15 грудня 2009 року, яким ОСОБА_6 передано у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування будинку, площею 0,0380 га в АДРЕСА_1, та визнано недійсним виданий їй державний акт про право власності на цю земельну ділянку, у звязку з чим подальший правочин щодо її відчуження - договір дарування цієї земельної ділянки від 24 грудня 2012 року суперечить закону та моральним засадам суспільства, що, відповідно до частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, є достатньою підставою для визнання такого правочину недійсним.

Правильно вирішивши спір, суд першої інстанції помилково вважав оспорюваний договір дарування земельної ділянки фіктивним, у звязку з чим, суд апеляційної інстанції змінив рішення суду першої інстанції в частині правового обгрунтування підстав задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, а резолютивну частину рішення залишив без змін.

У касаційній скарзі, ОСОБА_7, не погоджуючись з рішеннями судів та, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи судами не досліджено всі обставини та докази, які підлягали врахуванню при вирішенні питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання правочину недійсним. Не враховано, що договір дарування був спрямований на настання реальних наслідків та не є фіктивним правочином. Висновки суду першої інстанції щодо фіктивності правочину спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, якими підтверджується реальність договору.

Визнаючи договір дарування недійсним, суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права. Судом не враховано, що станом на день укладення оспорюваного договору дарування 07 лютого 2013 року правовстановлюючі документи на земельну ділянку були чинними, будь-яких перешкод щодо укладення договору не існувало. Висновки суду стосовно незаконності розпорядження земельною ділянкою у період розгляду судами спорів щодо вказаної земельної ділянки є неправильними. Суд апеляційної інстанції, констатувавши, що договір дарування суперечить закону і моральним засадам суспільства, не вказав конкретний нормативно-правовий акт, положенням якого б суперечив договір на момент його вчинення, а також не зазначив, в чому саме полягає невідповідність договору моральним засадам суспільства та за відсутності обґрунтованих підстав, дійшов помилкового висновку про недійсність договору, застосувавши закон, який не підлягав застосуванню, а саме частину першу статті 203 та частину першу статті 215 ЦК України.

Заявник посилається на те, що суди попередніх інстанцій, ухваливши рішення про визнання недійсним договору дарування, позбавили її права власності на земельну ділянку, на якій розташований належний їй житловий будинок.

У відзиві на касаційну скаргу позивачі проти доводів ОСОБА_7 заперечували, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість.

Інші учасники справи не скористались правом подати відзиву на касаційну скаргу, письмових заперечень або пояснень щодо її змісту і вимог до суду не направили.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено, що 22 грудня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено нотаріально посвідчений договір дарування земельної ділянки площею 0,038 га, яка розташована в в АДРЕСА_1, та на підставі цього договору за ОСОБА_7 зареєстровано право власності на цю земельну ділянку.

На час укладення вказаного договору щодо вказаної земельної ділянки існував спір.

Так, позивачі, як власники суміжної земельної ділянки (для обслуговування жилого будинку) по АДРЕСА_1, в період з 2010 року по 2015 рік оскаржували в судовому порядку рішення Солотвинської селищної ради № 600 від 15 грудня 2009 року та виданий ОСОБА_6 на підставі цього рішення державний акт про право власності на земельну ділянку.

Постановою Тячівського районного суду Закарпатської області від 18 травня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2013 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 до Солотвинської селищної ради, третя особа ОСОБА_6 про скасування рішення Солотвинської селищної ради від 15 грудня 2009 року № 600 про передачу у власність ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,0380 га по АДРЕСА_1 відмовлено.

Вказані судові рішення були скасовані ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29 жовтня 2013 року з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

В подальшому, ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області 14 березня 2014 року провадження в адміністративній справі закрито та роз'яснено позивачу право на звернення до суду з позовом в порядку цивільного судочинства

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 25 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 23 лютого 2016 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Солотвинської селищної ради, скасовано рішення Солотвинської селищної ради № 600 від 15 грудня 2009, яким ОСОБА_6 передано у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування будинку, площею 0,0380 га в АДРЕСА_1, та визнано недійсним, виданий ОСОБА_6 державний акт про право власності на вказану земельну ділянку від 12 квітня 2010 року.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом статті 215 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

Визнання угоди недійсною є одним зі способів захисту прав на землю, передбаченим частиною третьою статті 152 ЗК України.

Установивши, що рішення Солотвинської селищної ради № 600 від 15 грудня 2009 року, яким ОСОБА_6 передано у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування будинку, площею 0,0380 га в АДРЕСА_1, скасовано, а виданий на підставі цього рішення державний акт про право власності на вказану земельну ділянку визнано недійсним судовим рішенням, яке набрало законної сили, суд апеляційної інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав, передбачених частиною першою статті 203, частиною першою статті 215 ЦК України, для визнання недійсним договору дарування вказаної земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, оскільки правова підстава щодо розпорядження ОСОБА_6 цією земельною ділянкою відсутня, а вказаним договором порушуються права позивачів, як суміжних землекористувачів, в тому числі щодо користування суміжною із спірною земельною ділянкою та погодження меж цих ділянок.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_7 про позбавлення судами її права власності на земельну ділянку, на якій знаходиться належний їй будинок спростовуються змістом положень статей 375, 377 ЦПК України, якими передбачено, що власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

ОСОБА_6, ОСОБА_7 не позбавлені можливості реалізувати своє право на отримання у власність земельної ділянки у встановленому законом порядку та з дотриманням відповідної процедури, в тому числі щодо погодження меж земельної ділянки із суміжними землекористувачами.

Інші доводи касаційної скарги, в тому числі щодо неправильності висновків суду першої інстанції про фіктивність договору дарування є необґрунтованими, оскільки суд апеляційної інстанції, встановивши відсутність підстав вважати, що вказаний договір укладено без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим правочином, а ОСОБА_7 набула права власності на це майно і його зареєструвала, обґрунтовано змінив рішення суду першої інстанції в частині правового обгрунтування підстав задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки.

В силу вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вдається до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у незміненій частині та рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 05 лютого 2018 року у незміненій апеляційним судом частині та постанову апеляційного суду Закарпатської області від 01 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська