Справа № 161/9824/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Плахтій І.Б.
Провадження № 22-ц/802/55/19 Категорія: 47 Доповідач: Грушицький А. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Грушицького А. І.,

суддів Данилюк В.А., Шевчук Л.Я.,

з участю секретаря судового засідання Савчук О. В.,

відповідача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в здійсненні права власності на землю, зустрічним позовом ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_4 до Гіркополонківської сільської ради Луцького району Волинської області, управління Держгеокадастру у Луцькому районі Волинської області, ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання недійсними державного акта на право власності на земельну ділянку, договорів купівлі-продажу земельної ділянки за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 жовтня 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в здійсненні права власності на землю. Вимоги позову мотивувала тим, що їй на праві власності належить земельна ділянка площею 0,12 га, виділена для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1, що посвідчується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 16 червня 2015 року. Разом з тим, незважаючи на те, що право власності є непорушним, відповідач ОСОБА_1 протиправно створює їй перешкоди в здійсненні права користування земельною ділянкою. Так остання, без її згоди, самовільно, встановила на вказаній ділянці паркан, який ОСОБА_3 неодноразово просила відповідача демонтувати. Оскільки ОСОБА_1 не виконує вимоги позивача, тому ОСОБА_3 звернулась в суд із даним позовом.

ОСОБА_3 просила суд усунути перешкоди в здійсненні права власності на земельну ділянку площею 0,12 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 шляхом знесення самовільно встановленого ОСОБА_1 паркану.

У листопаді 2015 року ОСОБА_1, що діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_4, звернулася в суд із зустрічним позовом, який у подальшому уточнила, до ОСОБА_3, ОСОБА_5, Гіркополонківської сільської ради Луцького району Волинської області, управління Держгеокадастру у Луцькому районі Волинської області, в якому просила визнати недійсними державний акт на право власності на земельну ділянку, договори купівлі-продажу земельної ділянки. Покликалась на те, що по АДРЕСА_1 знаходиться житловий будинок, який належить на праві спільної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 15 березня 1983 року, укладеного з її батьком ОСОБА_7, який і на даний час є чинним. Згідно записів в погосподарській книзі, вказаний житловий будинок розміщений на земельній ділянці площею 0,43 га. У 1983 році її батько розпочав будівництво нового житлового будинку на своїй присадибній ділянці площею 0,0863 га. Рішенням Гіркополонківської сільської ради від 25 жовтня 1995 року ОСОБА_7 було безкоштовно передано у приватну власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель в розмірі 0,12 га та для ведення особистого підсобного господарства в розмірі 0,28 га. Згідно схеми розташування земельної ділянки у власність ОСОБА_7 підлягала передачі земельна ділянка площею 0,43 га в с. Гірка Полонка, в тому числі і під житловим будинком, господарськими будівлями і спорудами, які належать на праві власності ОСОБА_4 та ОСОБА_6 Після смерті її батька вказані земельні ділянки, як і незавершений будівництвом житловий будинок, успадкувала його дружина, а її матір - ОСОБА_8 Вона ж вказане нерухоме майно успадкувала уже після смерті матері. В 2005 році ОСОБА_9 продала ОСОБА_5 незавершений будівництвом житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1, а також земельну ділянку площею 0,12 га, виділену для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с. Гірка Полонка Луцького району Волинської області, які належали їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_8 Під час укладення договорів, вона з ОСОБА_5 визначили межі земельних ділянок, на яких розташовані будинки.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 лютого 2017 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 04 травня 2017 року, рішення Гіркополонківської сільської ради від 25 жовтня 1995 № 33 про передачу безоплатно у власність ОСОБА_7 земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель в розмірі 0,12 га, для ведення особистого підсобного господарства в розмірі 0,28 га, а також державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданий ОСОБА_7 Гіркополонківською сільською радою 11 січня 1996 року та зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 78, визнано недійсними. У вищевказаному рішенні суд дійшов висновку, що Гіркополонківська сільська рада не вправі була передавати земельну ділянку безоплатно у власність колишньому власнику житлового будинку та колишньому землекористувачу ОСОБА_7, оскільки було порушено права співвласників житлового будинку НОМЕР_2 ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на користування і набуття права власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування належного їм житлового будинку. Отже, документи на право власності на земельну ділянку були оформлені неправомірно, а тому вказана ділянка відповідно не могла бути відчужена, в тому числі ОСОБА_5, який в подальшому відчужив вказану земельну ділянку ОСОБА_3

ОСОБА_1, що діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_4, просила суд визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, виданий 06 жовтня 2005 року ОСОБА_1, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 48; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 18 жовтня 2005 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 16 червня 2015 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 жовтня 2018 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в здійсненні права власності на землю відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_4 задоволено частково.

Постановлено визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, виданий 06 жовтня 2005 року ОСОБА_1, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 48.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 18 жовтня 2005 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5

У задоволенні зустрічного позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16 червня 2015 року відмовити.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 січня 2019 року постановлено стягнути з Гіркополонківської сільської ради Луцького району Волинської області та управління Держгеокадастру у Луцькому районі Волинської області на користь ОСОБА_1 по 275 грн 60 коп. судового збору. Також стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 551 грн 20 коп. судового збору.

Не погоджуючись із рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 жовтня 2018 року позивач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій покликаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні первісного позову та часткового задоволення зустрічного позову скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову.

У поданій на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 жовтня 2018 року апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1, покликаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить дане рішення скасувати в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та ухвалити нове рішення у відповідній частині, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 16 червня 2015 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3

Заслухавши пояснення відповідача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову суд першої інстанції виходив з того, що подані позивачем докази порушення її прав є недостатніми, позов є недоведеним. Задовольняючи частково вимоги зустрічного позову суд першої інстанції врахував, що первісний документ, а саме державний акт на право власності на землю, виданий ОСОБА_7, визнаний недійсним, тому державний акт на право власності на землю на ім'я ОСОБА_1 є також недійсним. Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 18 жовтня 2005 року укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на підставі недійсного державного акта.

Судом встановлено, що 15 березня 1983 року між ОСОБА_7 та його синами ОСОБА_4 та ОСОБА_6 був укладений договір дарування, згідно якого останнім був подарований в рівних частинах, по Ѕ частині кожному, житловий будинок по АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 173).

Згідно листа комунального підприємства «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4 - 1/2 частки та ОСОБА_6 - 1/2 частки на підставі договору дарування жилого будинку від 15 березня 1983 року, посвідченого виконкомом Гіркополонківської сільської ради №7, зареєстрованого в бюро 04 лютого 1998 року (т.1 а.с. 60).

Згідно довідки про право власності колгоспного двору на житловий будинок станом на 1983 рік за житловим будинком по АДРЕСА_1 була закріплена земельна ділянка площею 0,12 га (т.1 а.с. 172).

Як вбачається із записів у погосподарській книзі в особистому користуванні домогосподарства по АДРЕСА_1 знаходилася земельна ділянка площею 0,40 га (1983-1992 р.р.), 0,43 га (1993-1995 р.р.), 0,53 га (2001-2005 р.р.) (т.1 а.с.63-67).

Рішенням виконавчого комітету Полонківської сільської ради народних депутатів Луцького району від 12 квітня 1983 року ОСОБА_7 дозволено будувати житловий будинок в селі Гірка Полонка на своїй присадибній ділянці (т.1 а.с.61).

Рішенням виконкому Луцької районної ради народних депутатів від 18 березня 1985 року № 62 ОСОБА_7 було видано свідоцтво на забудову земельної ділянки площею 0,08 га (т.1 а.с.61, т.2 а.с.164).

Актом від 10 липня 1985 року винесено в натуру межі земельної ділянки площею 0,08 га під будівництво ОСОБА_7 (т.2 а.с.168).

Рішенням Гіркополонківської сільської ради Луцького району Волинської області від 25 жовтня 1995 року за № 33 ОСОБА_7 було передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель в розмірі 0,12 га та для ведення особистого підсобного господарства в розмірі 0,28 га.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.

Після смерті ОСОБА_7 вказані земельні ділянки, як і незавершений будівництвом житловий будинок, успадкувала його дружина ОСОБА_8, а в подальшому дочка ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 116, 119).

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, а ОСОБА_4 відмовився від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8, про що подав відповідну заяву в нотконтору (т. 1 а.с. 113-зв., 115-зв.).

18 жовтня 2005 року ОСОБА_1 за договорами купівлі-продажу, посвідченими приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Ходачинською Н. І. та зареєстрованими в реєстрі за № 3746 та № 3749, продала ОСОБА_5 незавершений будівництвом житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1, а також земельну ділянку площею 0,12 га, виділену для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с. Гірка Полонка Луцького району Волинської області (т. 1 а.с. 145, 161).

23 березня 2015 року ОСОБА_5 отримав свідоцтво про право власності на житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 155).

За договором дарування від 16 червня 2015 року, посвідченим приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Ходачинською Н. І. та зареєстрованим в реєстрі за № 571, ОСОБА_5 передав безоплатно у власність ОСОБА_3 вказаний житловий будинок (т. 1 а.с. 152, 153).

За договором купівлі-продажу від 16 червня 2015 року, посвідченим приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Ходачинською Н. І. та зареєстрованим в реєстрі за № 572, ОСОБА_5 передав у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,12 га, кадастровий номер НОМЕР_5, виділену для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с. Гірка Полонка Луцького району Волинської області (т. 1 а.с. 129, 130).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 лютого 2017 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 04 травня 2017 року, рішення Гіркополонківської сільської ради від 25 жовтня 1995 № 33 про передачу безоплатно у власність ОСОБА_7 земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель в розмірі 0,12 га, для ведення особистого підсобного господарства в розмірі 0,28 га, а також державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданий ОСОБА_7 Гіркополонківською сільською радою 11 січня 1996 року та зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 78, визнано недійсними. У вищевказаному рішенні суд дійшов висновку, що Гіркополонківська сільська рада не вправі була передавати земельну ділянку безоплатно у власність колишньому власнику житлового будинку та колишньому землекористувачу ОСОБА_7, оскільки було порушено права співвласника житлового будинку № 42 ОСОБА_4 (т. 2 а.с. 44-49).

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджанням своїм майном.

Згідно статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 було передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0,12 га с. Гірка Полонка Луцького району Волинської області, на якій було розташовано не лише незакінчений будівництвом (на той час) будинок АДРЕСА_1, але й житловий будинок № 42 1967 року побудови, який належав на праві власності його синам - ОСОБА_4 та ОСОБА_6

В подальшому документи на право власності на цю ділянку в порядку спадкування були оформлені на його дочку ОСОБА_1

Враховуючи, що таке документальне оформлення права власності на земельну ділянку суперечить вимогам закону, суд першої інстанції зробив правильний висновок про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, виданий 06 жовтня 2005 року ОСОБА_1, та визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18 жовтня 2005 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5

Безпосередньо ОСОБА_1 як особа, на чиє ім'я був виданий державний акт, а також сторона договору-купівлі продажу є належним позивачем за позовом в цій частині.

Разом з тим, на даний час ОСОБА_1 на праві власності не належать будь-які об'єкти нерухомості у АДРЕСА_1.

Фактичне проживання у житловому будинку № 42, Ѕ частина якого належить її брату ОСОБА_4, а решта Ѕ частина зареєстрована за братом ОСОБА_6, котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_2, не свідчить про наявність у неї права оспорювати договір купівлі-продажу від 16 червня 2015 року, стороною якого вона не є.

Відповідно до підпункту 11 пункту 16-1 Конституції України враховуючи, що провадження в даній справі розпочато до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», ОСОБА_1 є повноважним представником ОСОБА_4 за довіреністю від 13 травня 2015 року (т. 1 а.с. 52).

Відмовляючи в задоволенні первісного позову суд першої інстанції правильно виходив з того, що подані позивачем докази порушення її прав є недостатніми. Питання щодо користування спірною земельною ділянкою ОСОБА_3 повинна вирішувати із власником/співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1, а не із особою, яка там проживає та є представником одного із співвласників будинку.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Верховний Суд України у постанові від 2 листопада 2016 року в справі № 522/10652/15-ц вказав, що витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин, а майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

На вказаний правовий висновок покликається Велика Палата Верховного Суду та не відступала від нього (постанови від 5 грудня 2008 року в справах № 522/2110/15-ц, 522/2201/15-ц, 522/2202/15-ц ).

Визнаючи перший договір недійсним, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно відмовив у визнанні недійсним наступного правочину, виходячи із вищенаведених положень цивільного законодавства та правових висновків Верховного Суду.

В уточненій позовній заяві та апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає про фіктивність договору від 16 червня 2015 року, проте не наводить належних та допустимих доказів його фіктивності згідно статті 234 ЦК України.

Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Щодо застосування строків позовної давності слід зазначити, що позивач ОСОБА_4 є громадянином Російської Федерації, постійно проживає у Красноярському краї, тому слід погодитися із висновком суду першої інстанції про те, що про порушення свого права він дізнався лише у 2015 році.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційних скарг не є обґрунтованими, апеляційний суд приходить до висновку про залишення рішення місцевого суду без змін, а скарг без задоволення.

Керуючись статтями 351, 367, 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 жовтня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 8 квітня 2019 року.

Головуючий

Судді