25.02.2019 Єдиний унікальний номер 205/7579/18
25 лютого 2019 рокум. ДніпроСправа № 205/7579/18
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі головуючого судді Остапенко Н.Г., за участю секретаря судового засідання Шевцової М.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу,
ОСОБА_1 22.10.2018р. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, у якому просить стягнути з відповідача на його користь борг за розпискою у загальному розмірі 62 442,59 грн., що складається з: 53 724,89 грн. (еквівалент 1 900,00 доларів США), 3 % річних у розмірі 1 031,51 грн. та відсотків нарахованих на підставі ст.1048 ЦК України у розмірі 7 686,19 грн. Позовна заява мотивована тим, що позивач позичив під розписку відповідачу грошові кошти в еквіваленті 1 900,00 доларів США, однак відповідач порушує взяті на себе зобовязання щодо повернення грошових коштів, внаслідок чого в нього утворилась заборгованість.
ОСОБА_1 у судове засідання не зявився, проте його представник, - ОСОБА_3 надав суду заяву, у якій просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує.
ОСОБА_2 у судове засідання не зявився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відзив на позов суду не надав.
З огляду на викладене, а також враховуючи відсутність заперечень позивача проти ухвалення заочного рішення судом відповідно до ст.ст.280, 281 ЦПК України ухвалено проводити розгляд справи у заочному порядку.
Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне.
Згідно з ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
31.10.2017р. ОСОБА_1 уклав договір позики з ОСОБА_2 шляхом надання останньому грошової суми еквівалентної 1 900,00 доларів США, а саме 50 975,84 грн. з кінцевим терміном повернення до 31.05.2018р. (а.с.9-11).
Відповідно до договору позики сторони погодили, що його виконання буде проводитись шляхом передачі готівки позикодавцю за місцем його проживання.
Згідно з ч.8 ст.28 ЦПК України позови, що виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть предявлятися також за місцем виконання цих договорів.
Таким чином, враховуючи, що сторонами погоджено місце виконання договору позики, а також те, що позивач зареєстрований в межах ІНФОРМАЦІЯ_1, суд доходить висновку, що дана справа підсудна Ленінському районному суду м. Дніпропетровська.
Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання.
Згідно з ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.
Всупереч вищевикладеним положенням, відповідач свої зобовязання належним чином не виконав, допустив прострочення повернення грошових коштів, внаслідок чого у нього виникла заборгованість за договором позики від 31.10.2017р. у розмірі 1 900,00 доларів США.
Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18.12.2009р. «Про судове рішення у цивільній справі» розяснено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.
Судом встановлено, що офіційний курс долара до гривні станом на 25.02.2019р., тобто на день ухвалення рішення у справі, становить 27,73 грн. за 1 долар США.
Враховуючи вищевказане, еквівалент 1 900,00 доларів США станом на день ухвалення рішення відповідно до офіційного курсу НБУ складає 52 687,00 грн.
Відповідач всупереч положенням статті 81 ЦПК України не надав суду жодних доказів, які б спростовували факт існування вказаної заборгованості перед позивачем.
Позивачем також нараховані відповідачу 3 % річних за прострочення виконання зобовязань за договором позики від 31.10.2017р. у розмірі 1 031,51 грн.
Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
У звязку з викладеним, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача 3% річних від простроченої заборгованості за договором позики від 31.10.2017р. на користь позивача у сумі 1 031,51 грн.
Крім цього, позивачем також нараховані відповідачу проценти передбачені ст. 1048 ЦК України у розмірі 7 686,19 грн.
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Враховуючи, що договором не встановлений розмір процентів, а також відсутність в матеріалах справи доказів наявності інших домовленостей сторін щодо користування коштами, суд доходить висновку про достатність правових підстав для стягнення з відповідача процентів на рівні облікової ставки НБУ за період користування коштами у розмірі 7 686,19 грн.
З огляду на викладене, суд доходить висновку про достатність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.
За змістом ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст.ст.15-16, 525-526, 610, 612, 625, 1046, 1047, 1048, 1049, 1053 Цивільного кодексу України, ст.ст.4, 6, 10, 12, 13, 81-83, 141, 247, 263-264 268, 280-282 Цивільно-процесуального кодексу України, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу задовольнити частково.
В задоволенні решти заявлених вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 06.03.2019р.

СуддяОСОБА_4