Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 296/9936/16-ц

провадження № 61-28542св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 27 березня 2017 року у складі судді Шалоти К. В. та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 06 вересня 2017 року у складі суддів Миніч Т. І., Трояновської Г. С., Павицької Т. М.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У листопаді 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк), правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»),звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 06 грудня 2007 року між ним та ОСОБА_1 укладений договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 3 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти.

Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 31 жовтня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 19 482,79 грн, що складається із заборгованості: за кредитом - 2 927,73 грн, за відсотками за користування кредитом - 12 221,13 грн, з пені та комісії 2 929,99 грн, а також штраф (фіксована частина) - 500 грн та штраф (відсоткова складова) -903,94 грн.

З урахуванням викладеного банк просив суд стягнути з відповідача заборгованість у вказаному розмірі та судові витрати.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 27 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 06 вересня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивач звернувся до суду після спливу позовної давності у три роки, про застосування наслідків якої просив відповідач. Кінцевий термін повернення кредиту закінчився у листопаді 2011 року, а отже, звертаючись до суду 28 листопада 2016 року, позивач втратив право на стягнення заборгованості за кредитом, відсотків за користування кредитом, комісії, пені та штрафів (стаття 266 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У вересні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, зобов`язання залишилось не виконаним, а тому банк вправі нараховувати заборгованість за вказаним договором. При цьому суд першої інстанції обставин щодо припинення договору не встановив та дійшов помилкового висновку про те, що строк дії договору відповідає строку дії картки.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За нормою статті 213 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій (далі - ЦПК 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК 2004 року ).

Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення у повній мірі не відповідають.

Судами встановлено, що 06 грудня 2007 року ОСОБА_1 звернувся з письмовою заявою б/н доЗакритого акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «Приватбанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого в свою чергу є АТ КБ «ПриватБанк», про надання йому кредиту, відповідно до якої він отримав кредит у розмірі 3 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 31 жовтня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 19 482,79 грн, що складається із заборгованості: за кредитом - 2 927,73 грн, за відсотками за користування кредитом - 12 221,13 грн, з пені та комісії 2 929,99 грн, а також штраф (фіксована частина)- 500 грн та штраф (відсоткова складова) - 903,94 грн.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Отже, з огляду на вказане, банк не має права нараховувати відсотки за кредитом після закінчення строку дії договору.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач заявив клопотання про застосування наслідків пропуску позовної давності.

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність щодо неустойки (пені та штрафу).

Відповідно до статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Суди встановили, що за умовами договору, укладеного між сторонами у вигляді заяви-анкети, строк виконання (повернення кредиту в повному обсязі) сплив 30 листопада 2011 року.

Із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж на суму 2 927,73 грн відповідач здійснив 30 листопада 2010 року (а.с. 4).

Проте з цим позовом до суду банк звернувся 28 листопада 2016 року, тобто поза межами трирічної позовної давності.

Тому суди дійшли правильного висновку про те, що у задоволенні позовних вимог банку про стягнення суми кредиту, відсотків, комісії, пені, штрафів,нарахованих за період до 30 листопада 2011 року, необхідно відмовити за спливом позовної давності.

Відповідно доводи касаційної скарги про те, що договірні відносини між сторонами не припинились є безпідставними і не заслуговують на увагу.

Разом з тим Верховний Суд вважає помилковим застосування судами першої та апеляційної інстанцій позовної давності як підстави для відмови у задоволенні позову в частині вимог про стягнення з відповідача відсотків, комісії, пені, штрафівпісля спливу строку кредитування (з 01 грудня 2011 року до 31 жовтня 2016 року).

В матеріалах справи міститься заява-анкета про отримання банківської картки від 06 грудня 2007 року, з якої вбачається, що сторони погодили нарахування відсотків за кредитом - 1,9% на місяць (а.с. 7).

Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Тобто право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) міститься висновок про те, що право кредитодавця нараховувати обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Отже, після 30 листопада 2011 року банк не мав правових підстав для нарахування відсотків, пені, комісії та штрафів, а тому такі вимоги є безпідставними.

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.

З урахуванням викладеного суди попередніх інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин вищенаведені норми матеріального права та дійшли помилкового висновку про відмову в позові банку в частині стягнення відсотків, пені, комісії та штрафів, нарахованими з 01 грудня 2011 року до 31 жовтня 2016 року у зв`язку з пропуском позовної давності, тоді як вказані позовні вимоги є безпідставними по суті.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У зв`язку з наведеним Верховний Суд вважає за необхідне вийти за межі доводів та вимог касаційної скарги на підставі частини третьої статті 400 ЦПК України.

Враховуючи, що за результатом вирішення спору суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили помилкове рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків, пені, комісії та штрафів, нарахованих за період з 01 грудня 2011 року до 31 жовтня 2016 року, з підстав спливу позовної давності, Верховний Суд скасовує оскаржувані судові рішення в цій частині з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову у зв`язку з безпідставністю цих вимог.

У решті оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін із зазначених вище підстав.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 27 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 06 вересня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків, пені, комісії та штрафів, нарахованих за період з 01 грудня 2011 року до 31 жовтня 2016 року, скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення відсотків, пені, комісії та штрафів, нарахованих за період з 01 грудня 2011 року до 31 жовтня 2016 року відмовити у зв`язку з безпідставністю.

У решті рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 27 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 06 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко