Провадження № 2/161/3020/19
З AО Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 жовтня 2019 року місто Луцьк
Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :
головуючого судді Філюк Т.М.,
за участю секретаря судового засідання Бортнюка А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-
19 липня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що їй на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05 грудня 2018 року на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . Зазначає, що до придбання нею вказаної квартири в ній проживали та були зареєстровані попередній власник помешкання ОСОБА_2 та його батьки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Відповідно до укладеного між нею та відповідачем ОСОБА_2 договору купівлі-продажу квартири від 05 грудня 2018 року, продавець зобов`язався до 12 грудня 2018 року виселитись з квартири, зняти з реєстрації місце проживання всіх зареєстрованих осіб, звільнити квартиру від речей домашньої обстановки та вжитку, сплатити комунальні платежі за період фактичного проживання. Однак вказаний пункт договору був порушений. На день звернення до суду з таким позовом відповідачі залишаються зареєстрованими за адресою: АДРЕСА_2 , що порушує її права власника, зумовлює перешкоди у користуванні та розпорядженні майном. Також вказує, що відповідачі не проживають у вищевказаній квартирі, не сплачують комунальні послуги.
З огляду на наведене та на підставі ст.ст. 316, 317, 319, 321, 405 ЦК України, позивач просить визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 .
Ухвалою судді від 27 серпня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, однак подала суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явилися в судове засідання, відзиву на позов не подали та враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з таких підстав.
Суд встановив, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 05 грудня 2018 року та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.5-8,10).
За змістом договору купівлі-продажу квартири від 05 грудня 2018 року ОСОБА_1 купила, ОСОБА_2 продав квартиру АДРЕСА_1 .
Відповідно до п. 3.4 вказаного вище договору продавець зобов`язався до 12 грудня 2018 року включно виселитись з квартири, зняти з реєстрації місце проживання всіх зареєстрованих осіб, звільнити квартиру від речей домашньої обстановки та вжитку, сплатити комунальні платежі за період фактичного проживання.
Згідно з інформацією про реєстрацію місця проживання особи з Реєстру територіальної громади міста Луцька від 30 липня 2019 року відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .
Факт не проживання відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за адресою зареєстрованого місця проживання підтверджується відповіддю Луцького ВП ГУНП у Волинській області № 3/3232 від 27 червня 2019 року (а.с.9).
Суд встановив, що відповідачі не є членами сім`ї власника житла і, згідно ст.64 Житлового кодексу України, дані про укладення з ними договору найму квартири також відсутні. Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у помешканні позивача як колишній власник квартири, а відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як члени сім`ї колишнього власника.
При цьому, норма закону, яка б регулювала порядок визнання особи, яка не є членом сім`ї власника (чи наймачем), такою, що втратила право користування жилим приміщенням в діючому законодавстві, зокрема, ЖК України та ЦК України не передбачена, з огляду на це, слід застосувати аналогію закону, зокрема, ст. 405 ЦК України.
Частиною другою статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Аналіз вищенаведених обставин справи дає підстави для висновку, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 втратили інтерес до житла, в якому зареєстроване їх місце проживання, оскільки понад рік у ньому фактично не проживають, участі в утриманні квартири та сплаті комунальних послуг не приймають, а тому вони втратили право користування даним житловим приміщенням.
Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачам чиняться перешкоди у користуванні квартирою та проживанні в ній, про поважність причин їх відсутності понад рік, наявність між ними і власником житла домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання їх таким, що втратили право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було.
За приписами статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним.
З огляду на статтю 156 ЖК Української РСР, статтю 391 ЦК України право членів сім`ї (зокрема колишніх членів сім`ї) власника на користування жилим приміщенням є похідним від права власника і з припиненням для власника права власності на жиле приміщення члени його сім`ї (колишні члени сім`ї - за відсутності між ними договірних відносин, зокрема найму, оренди тощо) втрачають право користування цим приміщенням.
Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
З врахуванням вищенаведених норм закону та аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі.
Крім того, відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
Як слідує з матеріалів справи, за подання даного позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 768,40 гривень, що підтверджується квитанцією (а.с.1).
Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, то з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, а саме: по 256,13 гривень з кожного.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 17, 77, 78, 81, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 405 ЦК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житлом, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 по 256 (двісті п`ятдесят шість) гривень 13 копійок судового збору з кожного.
Заочне рішення може бути переглянуте Луцьким міськрайонним судом Волинської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач: ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 ; адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_2 );

Відповідач: ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 ; адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_5 ; РНОКПП - невідомо).

Відповідач: ОСОБА_4 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 ; адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_5 ; паспорт серії НОМЕР_3 ).

Дата складення повного тексту заочного рішення 25 жовтня 2019 року.

Суддя

Луцького міськрайонного суду Філюк Т.М.