Головуючий у І інстанції Лісовська О.В.
Провадження №22-ц/824/1301/2019 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Іванової І.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Зубленку Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Національної поліції України» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Національної поліції України», Національної поліції України про зміну підстав та формулювання звільнення, визнання наказів незаконними, виплату заробітної плати та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з вказаним позовом, в якому просив визнати незаконними та відмінити накази Державної установи «Центр обслуговування Національної поліції України», а саме: наказ від 13.10.2016 року № 349, наказ від 29.11.2016 року № 447, наказ від 30.11.2016 року № 219 о/с, про що здійснити відповідний запис в трудовій книжці та звільнити його із займаної посади начальника ВТП ДУ «ЦОП НПУ» в Чернігівській області згідно чинного законодавства України відповідно до раніше поданої заяви; стягнути з відповідачів на його користь виплати за усіма належно поданими до ДУ «ЦОП НПУ» листками непрацездатності; стягнути з відповідачів грошову компенсацію за 13 днів невикористаної відпустки за період з 19.04.2016 року по 31.10.2016 року, вихідну допомогу та 50 000,00 грн. моральної шкоди.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 18.04.2016 року на підставі наказу №60/ос він був прийнятий на роботу на посаду начальника новоствореного відокремленого територіального підрозділу в Чернігівській області ДУ «ЦОП НПУ».

17.08.2016 року позивач ОСОБА_2 був попереджений про скорочення.

15.09.2016 року позивач був госпіталізований до лікарні м. Чернігова, про що він в установленому порядку повідомив підлеглих працівників та керівництво відповідача.

На лікарняному позивач перебував з 15.09.2016 року по 29.10.2016 року включно; всі листки непрацездатності позивач направив на адресу відповідача для проведення оплати, але до цього часу грошові кошти він не отримав, чим був поставлений у важке матеріальне становище.

28.10.2016 року позивач направив на адресу відповідача заяву про звільнення за власним бажанням, яка була отримана відповідачем 31.10.2016 року. Заява була мотивована тим, що він вимушений переїхати на нове місце проживання до м. Києва, щоб знайти роботу і утримувати свою сім'ю.

У передбачений законом строк вказану заяву не було розглянуто, а тому позивач неодноразово вимушений був звертатися до різних установ з приводу допомоги у вирішенні питання захисту його трудових прав.

14.01.2017 року представником позивача було отримано лист, в якому, у тому числі, знаходився наказ від 30.11.2016 року за №219/ос про звільнення позивача з займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, який позивач вважає незаконним, оскільки дисциплінарного проступку у виді прогулу він не вчиняв, відповідачем, при цьому, було порушено порядок накладення дисциплінарного стягнення, передбачений трудовим законодавством, та без законних підстав позивача не було звільнено на підставі раніше поданої ним заяви.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом та просив ухвалити рішення про його задоволення з викладених у ньому підстав.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано незаконними та скасовано накази Державної установи "Центр обслуговування підрозділів Національної поліції України" від 13.10.2016 року № 349, від 29.11.2016 року № 447, від 30.11.2016 року № 219 про накладення дисциплінарних стягнень на ОСОБА_2, звільнивши його з посади начальника ВТП ДУ "Центр обслуговування підрозділів Національної поліції України" в Чернігівській області згідно поданої заяви від 28.10.2016 року.

Зобов'язано Державну установу "Центр обслуговування підрозділів Національної поліції України" здійснити нарахування та виплати за листками непрацездатності ОСОБА_2

Стягнуто з Державної установи "Центр обслуговування підрозділів Національної поліції України" на користь ОСОБА_2 вихідну допомогу у розмірі 12 118,50 грн. та моральну шкоду у розмірі 3 000,00 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто з Державної установи "Центр обслуговування підрозділів Національної поліції України" на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач Державна установа "Центр обслуговування підрозділів Національної поліції України" подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від ОСОБА_2, позивач просив апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

В судовому засіданні представники відповідачів Державної установи "Центр обслуговування підрозділів Національної поліції України" та Національної поліції України апеляційну скаргу підтримали та просили про її задоволення з викладених у ній підстав.

Позивач ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги в апеляційному суді заперечив та просив рішення суду залишити без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, і це встановлено судом, що наказом Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Національної поліції України» від 18.04.2016 року № 60 о/с позивача ОСОБА_2 призначено на посаду начальника відділу - відокремленого територіального підрозділу Державної установи в Чернігівській області з 19.04.2016 року (том 1, а.с.70).

Відповідно до наказу ДУ «ЦОП НПУ» від 14.09.2016 року № 296 (том 1, а.с.157) 14.09.2016 року відділом кадрового забезпечення був відправлений електронною поштою лист, яким запрошено позивача прибути 15.09.2016 року для ознайомлення з наказом Національної поліції України від 05.09.2016 року № 794 «Про організаційно-штатні зміни в Національній поліції».

15.09.2016 року позивач до відділу кадрового забезпечення не прибув у зв'язку із госпіталізацією до лікарні м. Чернігова, що підтверджується медичними документами.

Судом під час розгляду справи встановлено, що у період з 15.09.2016 року по 28.10.2016 року позивач ОСОБА_2 перебував на лікарняному, що підтверджується листками непрацездатності.

07.10.2016 року до відповідача надійшла заява позивача ОСОБА_2 про звільнення із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (том 1, а.с.173).

27.10.2016 року відповідачем на адресу позивача була направлена відповідь про те, що у період перебування позивача на лікарняному звільнення неможливе (том 1, а.с.193).

31.10.2016 року на адресу відповідача надійшла ще одна заява позивача ОСОБА_2, в якій він просив звільнити його із займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України з 31.10.2016 року, мотивуючи це нормами ч. 1 вказаної статті (том 1, а.с.197-1).

Враховуючи те, що позивач був відсутній на робочому місці 31.10.2016 року, вказана заява також не була задоволена.

У подальшому, відповідачем був виданий наказ від 30.11.2016 року № 219 о/с про звільнення позивача ОСОБА_2 із займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (том 1, а.с.245).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з допущених відповідачем порушень трудових прав позивача, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що у період з 15.09.2016 року по 29.09.2016 року позивач ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні; у період з 30.09.2016 року по 07.10.2016 року позивач перебував на амбулаторному лікуванні; у період з 10.10.2016 року по 19.10.2016 року позивач перебував на амбулаторному лікуванні; у період з 20.10.2016 року по 28.10.2016 року позивач перебував на амбулаторному лікуванні по догляду за хворою дитиною.

Вищенаведені обставини підтверджуються листками непрацездатності, які були направлені позивачем на адресу відповідача для підтвердження поважності відсутності на робочому місці та для проведення оплати за ними. Згідно поштових повідомлень всі листки непрацездатності відповідачем були отримані. Крім того, про перебування на лікарняному позивач в установленому законом порядку повідомив підлеглих та керівництво Національної поліції, що підтверджується матеріалами справи.

Після подачі позивачем заяви про звільнення від 07.10.2016 року йому було повідомлено про неможливість звільнення у зв'язку із перебуванням на лікарняному.

31.10.2016 року до відповідача надійшла заява ОСОБА_2 від 28.10.2016 року про звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України. Підставами для звільнення було вказано переїзд на постійне місце проживання до м. Києва, невиплата грошових коштів за листками непрацездатності, тобто неможливість продовжувати роботу за вказаним місцем роботи.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України у разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Також вказаною статтею передбачено право працівника у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Враховуючи те, що підстави, зазначені позивачем у заяві про звільнення від 28.10.2016 року, відповідають нормі ст. 38 КЗпП України і пов'язані з неможливістю продовжувати роботу, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення відповідачем заяви позивача про звільнення від 28.10.2016 року. При цьому, в разі незгоди із поданою заявою, відповідач повинен був повідомити позивача про прийняте рішення, що ним зроблено не було.

Погоджується колегія суддів і з рішенням суду в частині скасування наказів про накладення на позивача дисциплінарних стягнень, що, зокрема, вбачається з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 13.10.2016 року відповідачем було винесено наказ № 349, яким позивача ОСОБА_2 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани, за наступних обставин.

Відповідно до наказу ДУ «ЦОП НПУ» від 14.09.2016 року № 296, 14.09.2016 року відділом кадрового забезпечення державної установи позивачу був відправлений електронною поштою лист, яким його було запрошено для ознайомлення з наказом Національної поліції України від 05.09.2016 року № 794 «Про організаційно-штатні зміни в Національній поліції».

15.09.2016 року позивач до відділу кадрового забезпечення не прибув і на телефонні дзвінки не відповідав, що підтверджується доповідною запискою начальника ВКЗ Татенко Л.В. від 15.09.2016 року, інформаційною довідкою начальника ДУ «ЦОП НПУ» Підгрушного О.М. від 29.09.2016 року (том 1, а.с.168) та принт-сканом листування.

У подальшому, з метою з'ясування причин невиконання позивачем наказу ДУ від 14.09.2016 року № 296, а також для перевірки дотримання трудової та виконавчої дисципліни працівниками ВТП в Чернігівській області, начальником ДУ було призначено проведення службового розслідування, що підтверджується наказом ДУ від 16.09.2016 року № 301 (том 1, а.с.167). Після цього, 16.09.2016 року для здійснення перевірки дотримання трудової та виконавчої дисципліни працівниками ВТП у Чернігівській області до м. Чернігів було відряджено комісію у складі: голова комісії - Кагарлицька О.В., заступник начальника відділу кадрового забезпечення; члени комісії: Стоянов В.М., начальник відділу; капітан поліції Митяй О.А., заступник начальника відділу забезпечення, провідний фахівець Карачік О.В., що підтверджується наказом ДУ «ЦОП НПУ» від 15.09.2016 року № 300 (том 1, а.с.159).

З метою перевірки фактів, викладених у листі позивача від 02.09.2016 року, комісією обстежено стан нежитлових приміщень на четвертому поверсі адміністративної будівлі, приміщення гаражу АДРЕСА_1. Також, під час перевірки членами комісії було встановлено відсутність на робочому місці позивача ОСОБА_2 та з'ясовано, що 16.09.2016 року зранку позивач повідомив чергового КПП ОСОБА_10 про те, що він перебуває на лікарняному, що підтверджується поясненнями ОСОБА_10

В ході проведення службового розслідування комісія прийшла до висновку, що позивач не дотримувався покладених на нього, як працівника, обов'язків, визначених ст. 139 КЗпП України, а саме:

- систематично ігнорував накази керівництва;

- не виконував на належному рівні свої обов'язки (акт обстеження та перевірки об'єкта оренди фактично був сфальсифікований позивачем);

- з квітня по жовтень не провів організаційну роботу щодо укладання договорів ані з балансоутримувачем орендованої будівлі, ані з постачальниками комунальних послуг щодо обслуговування та утримання орендованої будівлі;

- не організував належним чином роботу трудового колективу ВТП у Чернігівській області;

- не дотримувався трудової дисципліни сам і не підтримував її належний стан у відділі, на власний розсуд, не попередивши керівництво, залишав робоче місце.

У липні та серпні 2016 року позивач не був премійований за незадовільні результати роботи.

У своїх запереченнях суду відповідач посилався на те, що неодноразово здійснювалися дзвінки на мобільний телефон позивача з метою встановлення обставин його невиходу на роботу та опитування останнього з приводу допущених порушень, однак позивач відмовився від ознайомлення з наказом від 13.10.2016 року № 349, про що у подальшому було складено Акт про відмову від ознайомлення з наказом.

Крім того, 29.11.2016 року наказом № 447 відповідач притягнув позивача ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани з наступних підстав.

На підставі наказу Державної установи від 01.11.2016 року № 386 «Про призначення службового розслідування» за фактом невиходу на роботу начальника відокремленого територіального підрозділу в Чернігівській області ОСОБА_2 призначено службове розслідування, у ході проведення якого було встановлено, що у період з 15.09.2016 року по 29.10.2016 року позивач, згідно надісланих на адресу відповідача листів непрацездатності, перебував на лікарняному.

07.10.2016 року на адресу відповідача була надіслана заява позивача про звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у задоволенні якої було відмовлено через перебування позивача на лікарняному, про що останнього було повідомлено листом.

31.10.2016 року до відповідача надійшла ще одна заява ОСОБА_2 про звільнення з підстав, передбачених ст. 38 КЗпП України, але підтверджуючих документів, на думку відповідача, надано не було. При цьому, як вказував у своїх запереченнях представник відповідача, ОСОБА_2 у період з 31.10.2016 року на робочому місці був відсутній, на телефонні дзвінки не відповідав, про своє місцезнаходження не повідомляв.

У зв'язку із даними обставинами заступником начальника ВТП у Чернігівській області Ющенком С.П. у присутності коменданта ВТП у Чернігівській області Ревко Ю.М. та комірника ВТП у Чернігівській області Биховець Л.М. був складений акт про відсутність на робочому місці без поважних причин ОСОБА_2

Враховуючи те, що позивач і у подальшому був відсутній на робочому місці, вказаними вище особами були складені аналогічні акти про відсутність ОСОБА_2 на робочому місці (акти від 01.11.2016 року, 02.11.2016 року, 03.11.2016 року, 04.11.2016 року, 07.11.2016 року, 08.11.2016 року, 09.11.2016 року, 10.11.2016 року, 11.11.2016 року, 28.11.2016 року, 29.11.2016 року, 30.11.2016 року).

Службові записки про відсутність позивача на робочому місці були складені і Ющенком С.П. на ім'я начальника ДУ «ЦОП НПУ» Підгрушного О.М. 31.10.2016 року, 01.11.2016 року та 02.11.2016 року.

Для отримання пояснень позивача стосовно невиходу на роботу, як зазначено у запереченнях на позов, йому неодноразово телефонували на мобільний телефон заступник начальника ВТП Ющенко С.П., начальник ВКЗ ТатенкоЛ.В., провідний фахівець Козоріз М.Ф., але на телефонні дзвінки останній не відповідав, про що були складені відповідні акти від 15.11.2016 року, 17.11.2016 року та 22.11.2016 року.

20.11.2016 року та 25.11.2016 року на адресу позивача надсилалися рекомендовані листи з пропозицією ознайомитися з наказом ДУ від 01.11.2016 року та надати пояснення щодо відсутності на робочому місці.

Також 15.11, 17.11 та 22.11.2016 року за місцем розташування ВТП у Чернігівській області були здійснені комісійні виїзди з метою отримати пояснення від позивача в межах проведення службового розслідування, що підтверджується відповідними наказами про відрядження працівників ДУ від 14.11.2016 року, 16.11.2016 року та 21.11.2016 року.

Однак у вказані дати комісією також було встановлено відсутність позивача на робочому місці, про що було складено відповідні акти від 15.11.2016 року, 17.11.2016 року та 22.11.2016 року, та доповідні записки від 15.11.2016 року, 17.11.2016 року та 22.11.2016 року.

За результатами проведення службового розслідування комісія прийшла до висновку, що позивач не дотримується обов'язків працівників, визначених ст. 139 КЗпП України.

Згідно із ст. 139 КЗпП України працівники зобов"язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Статтями 139, 140, 142 КЗпП України та пунктом 24 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку для робітників і службовців підприємств, установ, організацій, затверджених постановою Держкомпраці СРСР за погодженням з ВЦРПС від 20.07.1984 року, порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов"язків.

Тобто, підставою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності є порушення останнім трудової дисципліни. При цьому закон вимагає, аби факт такого порушення був належним чином зафіксований та дотриманий порядок застосування дисциплінарних стягнень.

Відповідно до вимог ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення:

1) догана;

2) звільнення.

Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Наказ роботодавця про застосування стягнення має містити мотивувальну частину з точним та обґрунтованим характером порушення трудової дисципліни.

Наказ про застосування до працівника стягнення не може містити стягнень, не передбачених ст. 147 КЗпП України.

Виходячи з правової природи інституту дисциплінарної відповідальності, при притягненні працівника до даного виду відповідальності, адміністрація повинна навести конкретні факти допущеного працівником невиконання або неналежного виконання покладених на нього трудових обов"язків.

Стаття 149 КЗпП України передбачає порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до вимог ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом (якому надано право прийняття на роботу) безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв"язку з тимчасовою непрацездатністю або його перебування у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладено пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Перш ніж винести працівникові догану чи звільнити його, роботодавець повинен отримати від нього письмові пояснення з приводу вчиненого дисциплінарного правопорушення. Якщо на підставі такого пояснення працівника роботодавець дійде висновку, що дисциплінарний проступок дійсно мав місце і відсутні будь-які обставини, які можна було б вважати такими, що виключають притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, то роботодавець видає наказ (розпорядження) про застосування дисциплінарного стягнення.

Для дисциплінарного проступку характерні певні особливості.

1) Суб"єктом дисциплінарного проступку може бути громадянин, який перебуває у трудових правовідношеннях з роботодавцем і порушив трудову дисципліну.

Відповідно до оспорюваних наказів суб"єктом дисциплінарного проступку є позивач, який перебуває у трудових правовідносинах з відповідачем.

2) Суб"єктивну сторону дисциплінарного проступку характеризує вина працівника.

Вина виражає психічне ставлення працівника до своїх протиправних дій та їх шкідливих наслідків і може виражатися у формі прямого або побічного умислу чи необережності.

Умисна вина передбачає, що особа усвідомлювала протиправність свого діяння, передбачала його шкідливі наслідки й бажала або свідомо допускала їх настання. Для дисциплінарного правопорушення найбільш характерною є вина у формі необережності.

Необережність, як форма вини, передбачає, що особа усвідомлювала протиправність своєї поведінки, передбачала її шкідливі наслідки, проте легковажно розраховувала на їх відвернення, або не передбачала, хоча повинна була їх передбачити.

Об"єктом дисциплінарного проступку є внутрішній трудовий розпорядок організації (суспільні відносини, що складаються у процесі його здійснення та охороняються нормами трудового права).

Протиправна поведінка працівника полягає у порушенні трудових обов"язків, покладених на нього трудовим договором чи правилами внутрішнього трудового розпорядку, спеціальних законодавчих актів, посадових інструкцій, а також у порушенні або невиконанні наказів і розпоряджень роботодавця. Наприклад, запізнення на роботу, участь у страйку, який визнано незаконним, поява на роботі в нетверезому стані є протиправною поведінкою.

Під час розгляду справи відповідачем суду не було надано жодних належних доказів того, що позивачем під час виконання своїх посадових обов"язків, дійсно, було допущено порушення посадових (функціональних) обов"язків, покладених на нього трудовим договором чи правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Згідно із роз'ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок тощо.

Судом встановлено, що при застосуванні діючого законодавства про накладення дисциплінарного стягнення відповідачем були порушені вимоги закону, оскільки ним не були отримані від позивача пояснення щодо порушень, що були встановлені службовими перевірками, зокрема, щодо невиконання трудових обов'язків та порушення трудової дисципліни. При цьому, відповідачу після 31.10.2018 року було достеменно відомо про те, що позивачем подано заяву про звільнення із займаної посади за власним бажанням, однак вказана заява не була належним чином розглянута відповідачем, а позивач не був належним чином повідомлений про результати її розгляду.

Також слід зазначити і про те, що дисциплінарне стягнення, накладене на позивача 13.10.2016 року, було накладене у період перебування його на лікарняному, що фактично унеможливило отримання від останнього будь-яких пояснень.

Про порушення, допущені відповідачем під час накладення на позивача дисциплінарних стягнень, зазначено також і в листі Головного управління Держпраці у Київській області від 06.03.2017 року. Зокрема, під час перевірки, проведеної Головним управлінням Держпраці у Київській області, встановлено, що перед видачею наказу від 13.10.2016 року ДУ не було виконано вимоги ст. 149 КЗпП України, а саме, не було отримано від працівника письмових пояснень та не надано письмових доказів, що вимога про надання вказаних письмових пояснень була доведена до ОСОБА_2

Доводи відповідача про те, що працівники Центру неодноразово телефонували ОСОБА_2, але не змогли з ним зв'язатися, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки не були доведені належними та допустимими доказами.

Оскільки наявними в матеріалах справи доказами підтверджується порушення відповідачем вимог трудового законодавства при накладенні на позивача дисциплінарних стягнень, а також той факт, що при накладенні стягнень відповідачем не було враховано всіх обставин справи, ступінь тяжкості, доведеність вчинення позивачем правопорушення, обґрунтованим є висновок суду про незаконність оспорюваних наказів про накладення дисциплінарних стягнень, якими позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності шляхом накладення на нього стягнень у вигляді доган та звільнення.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причин звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених ч. 2 цієї статті.

З урахуванням вищевикладеного, правильним є висновок суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 у частині визнання незаконними та скасування наказів про накладення дисциплінарних стягнень та в частині звільнення позивача із займаної посади начальника згідно поданої ним заяви від 28.10.2016 року, та, відповідно, задоволення цих вимог.

Погоджується колегія суддів і з рішенням суду в частині стягнення грошових сум, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Оскільки судом встановлено факт порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю при припиненні трудового договору з позивачем, обґрунтованим є і висновок суду про стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги у визначеному позивачем розмірі - 12 118,50 грн.

Що стосується вимоги ОСОБА_2 про оплату листків непрацездатності, то з матеріалів справи вбачається, що позивач перебував на лікарняному у період з 15.09.2016 року по 28.10.2016 року включно, а саме: з 15.09.2016 року по 29.09.2016 року на стаціонарному лікуванні; у період з 30.09.2016 року по 07.10.2016 року на амбулаторному лікуванні; у період з 10.10.2016 року по 19.10.2016 року на амбулаторному лікуванні; у період з 20.10.2016 року по 28.10.2016 року на амбулаторному лікуванні по догляду за хворою дитиною.

Вказані листки непрацездатності були направлені позивачем на адресу відповідача для здійснення оплати, що підтверджується відповідними поштовими повідомленнями про їх отримання, однак виплата грошових коштів позивачу здійснена не була.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України "Про загальнообов"язкове державне соціальне страхування" допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов"язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам, починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності), незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Оплата перших п"яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов"язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Підставою для оплати днів тимчасової непрацездатності є виданий в установленому порядку листок непрацездатності.

Оскільки позивачу в установленому порядку медичними закладами було видано декілька листків непрацездатності, що не були оплачені належним чином, що безумовно порушує права позивача, правильним є висновок суду про зобов'язання відповідача здійснити нарахування та виплати за вказаними листками непрацездатності у порядку, визначеному вищевказаним Законом, тобто за кожні перші п'ять днів хвороби за кожним листком непрацездатності окремо.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При розгляді справи судом встановлено, що неправомірними діями відповідача позивачу була завдана моральна шкода, що полягає у тому, що він тривалий час знаходився без коштів для існування, не мав можливості належним чином утримувати свою сім'ю, не мав можливості через нерозгляд заяви про звільнення вільно обирати роботу та вільно на неї погоджуватися, був позбавлений права на належні умови праці та своєчасне отримання винагороди, що призвело до негативних змін в його житті.

Враховуючи факт доведеності заподіяння позивачу неправомірними діями відповідача моральної шкоди, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про задоволення його вимоги про відшкодування моральної шкоди. При цьому, розмір морального відшкодування - 3 000 грн., судом визначено правильно, з урахуванням всіх обставин справи та з дотриманням вимог трудового законодавства.

Доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства, власного тлумачення характеру спірних правовідносин та переоцінки доказів. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Національної поліції України» - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Національної поліції України» - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: