Справа № 712/6-175/2008
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 березня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Собослоя Г.Г., з участю секретаря Микуляк Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу судді Ужгородського міськрайонного суду від 24 липня 2008 року (у складі судді Микуляка П.П.) за поданням головного державного виконавця районного відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, -

ВСТАНОВИВ:

Головний державний виконавець РВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції звернувся до суду із поданням про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Просив установити тимчасове обмеження у праві виїзду громадянина України ОСОБА_2 за кордон і вилучити паспорт громадянина України для виїзду за кордон серія НОМЕР_1 від 18.10.2005 р.

На обґрунтування клопотання указав, що на виконанні в РВ ДВС Ужгородського МРУЮ знаходиться судовий наказ № 2н-1653/07, виданий 03.12.2007 р. Ужгородським міськрайонним судом про стягнення із ОСОБА_2 на користь КС «Скарбниця» заборгованості в сумі 12 442,94 грн. і 636,25 грн. у відшкодування судових витрат.

13.03.2008 р. державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження і надано боржнику строк для добровільного виконання судового рішення до 20.03.2008 р., однак у встановлений строк рішення суду боржником не було виконано.

Станом на 09.07.2008 р. боржником не вчинено дій спрямованих на виконання рішення суду. У зв'язку з цим вважає, що є всі достатні підстави для задоволення подання.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду від 24 липня 2008 р. подання задоволено: тимчасово обмежено право виїзду за кордон громадянки України ОСОБА_2; вилучено у громадянки України ОСОБА_2 паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 від 18.10.2005 р.

ОСОБА_2 просить скасувати цю ухвалу, а в задоволенні подання Головного державного виконавця РВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України та вилученні паспорта громадянина України для виїзду за кордон відмовити. Доводить про неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Указує, що суд першої інстанції, задовольняючи подання, виходив лише з самого факту наявності у боржника невиконаних зобов'язань, покладених на нього судовим наказом. Зазначає, що в спірних правовідносинах узагалі відсутнє обґрунтування, у чому саме полягає ухилення боржника від виконання зобов'язань за виконавчим провадженням у контексті обов'язків, покладених на боржника судовим наказом. Указує, що матеріали справи не містять доказів використання державним виконавцем усіх передбачених Законом прав і повноважень для стягнення боргу без обмеження свободи пересування боржника. Зазначає, що судом першої інстанції не було з'ясовано, чи мало місце та в чому саме полягало ухилення боржника від виконання покладених на нього судовим наказом зобов'язань і чи є у боржника реальна можливість виконати цей обов'язок.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а увалу суду першої інстанції - без змін, із таких мотивів.

Суд виходив із обґрунтованості подання.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції через його відповідність фактичним обставинам справи, нормам процесуального та матеріального права.

Установлено, що 13.03.2008 р. головним державним виконавцем РВ ДВС Ужгородського МРУЮ було відкрито виконавче провадження № 6608847 на виконання судового наказу № 2н-1653/07, виданого 03.12.2007 р., про стягнення із ОСОБА_2 на користь КС «Скарбниця» заборгованості в сумі 13 085,94 грн. (а.с.4,5). У липні 2008 р. головний державний виконавець РВ ДВС Ужгородського МРУЮ звернувся до суду з поданням про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон через невиконання боржником покладеного на нього обов'язку.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця або за місцезнаходженням виконавчого округу за поданням приватного виконавця. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, приватного виконавця.

Згідно з положеннями ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзд в Україну громадян України» громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у випадках, якщо діють неврегульовані аліменти, договірні чи інші невиконані зобов'язання до виконання зобов'язань або розв'язання спору за погодження сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, або він ухиляється від виконання зобов'язань, до виконання зобов'язань.

Під поняттям «ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням» належить розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини.

Згідно з вимогами п.18 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, у процесі здійснення виконавчого провадження державний виконавець має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням.

Поряд з цим, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням зобов'язань у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених ч.6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час виникнення цих правовідносин), боржник зобов'язаний утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надавати у строк, установлений державним виконавцем, достовірні відомості про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасно з'являтися за викликом державного виконавця; письмово повідомляти державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до недоведеності факту ухилення боржника від виконання зобов'язання.

Із цього приводу колегія суддів зауважує, що поняття «ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Будь-яких доказів щодо поважних причин невиконання рішення суду апелянтом не надано. Натомість дії боржника свідчать про умисну бездіяльність, яка спрямована на невиконання рішення суду.

Отже, боржник знає про свій обов'язок виконувати судовий наказ № 2н-1653/07 від 03 грудня 2007 р. про стягнення із нього на користь КС «Скарбниця» заборгованості по договору позики в розмірі 12 424,94 грн., однак із незрозумілих і недоведених причин протягом 12-ти років (станом на час апеляційного перегляду) цей обов'язок не виконує і нехтує приписами закону щодо обов'язковості виконання судових рішень.

Також належить відмітити, що апелянт була належним чином повідомлена про час і місце розгляду її апеляційної скарги 15 січня 2019 р. (а.с.29), однак не з'явилася у судове засідання. Натомість її адвокатом Ламбрухом О.С. в день розгляду справи (15 січня 2019 р.) була подана заява про розгляд справи без участі апелянта (а.с.26). Однак, колегія суддів вирішила відкласти розгляд справи на 14 березня 2019 р., щоб з'ясувати в апелянта правову позицію у справі та стан виконання нею судового рішення на момент апеляційного розгляду справи, проте, будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справу, апелянт повторно не з'явилася у судове засідання.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що застосування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржника зможе забезпечити виконання рішення суду, яке набрало законної сили та є чинним, аледотепер залишається невиконаним у зв'язку зі свідомим ухиленням боржника від виконання судового зобов'язання.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив правильне по суті та справедливе судове рішення, з приводу чого Велика Палата Верховного Суду вважає можливим керуватися однією з аксіом цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», що означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування оскарженого судового рішення, оскільки повністю спростовуються установленими як у суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду, обставинами справи.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. 2.Ухвалу судді Ужгородського міськрайонного суду від 24 липня 2008 року залишити без змін. 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає. 4.Повне судове рішення складено 25 березня 2019 року.

Судді: