Провадження № 2/127/4534/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

03.04.2019 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Федчишена С.А.,

при секретарі Підвисоцькій О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що тратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що тратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. Позов мотивовано тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.01.2012 року ОСОБА_1 є особистим власником квартири АДРЕСА_1. 12.09.2007року між сторонами був зареєстрований шлюб. 03.06.2015року ОСОБА_2 не розірвавши шлюб із ОСОБА_1 утворила сімю в іншому місці, добровільно вибула з даної квартири, вивезла всі свої речі та особисте майно в інше жиле приміщення. 12.10.2015року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області шлюб між сторонами розірвано. Просить визнати ОСОБА_2, такою, що втратила право на користування житлом за адресою: АДРЕСА_2 та зобовязати 1-й міський відділ у м. Вінниці УДМСУ у Вінницькій області зняти ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Ухвалою суду від 12.11.2018 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

19.02.2019 року ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити, не заперечував щодо заочного розгляду справи.

Відповідач в підготовче засідання не зявився з невідомих суду причин, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлялась своєчасно та належним чином.

Враховуючи думку позивача, вимоги ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача, постановивши по справі.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, з наступних підстав.

При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 13.12.2007року квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності по 1 /3 частки (а.с.11).

Згідно договору дарування від 13.11.2009року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 1 /3 частку квартири АДРЕСА_1 (а.с.13).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.12.2011року ОСОБА_1 прийняв у спадщину 1 /2 частини квартири АДРЕСА_1, з урахуванням частки від якої відмовилася ОСОБА_4 (а.с.15).

12.09.2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2В, зареєстрували шлюб (а.с.10).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12.10.2015року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.18-19).

Згідно довідки МКП ЖЕК №12 від 27.09.2018року №5436 в даній квартирі зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_5 (а.с.20).

Відповідно до акту МКП ЖЕК №12 від 27.09.2018року ОСОБА_2 не проживає з 03.06.2015року по даний час в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.21).

Згідно ч. 3 ст. 8 Конституції України її норми є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав безпосередньо на підставі норм Конституції України гарантується.

Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а у відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю, а ч. 4 даної статті зазначає, що право приватної власності є непорушним, що також закріплено і в ч. 1 ст. 321 ЦК України, яка вказує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11, у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник, згідно вимог ст. ст. 16, 319, 321, 391 ЦК України має право вимагати усунення відповідних перешкод, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, в тому числі, і шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 109 ЖК України виселення з займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 346 ЦК України право власності може буди припинене в інших випадках, встановлених законом.

Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідач не проживає у вищевказаному житловому будинку без поважних причин більше одного року, але будучи зареєстрованими у даному житловому будинку, перешкоджає позивачу належним чином використовувати свої право власника на дану квартиру.

Після дослідження та оцінки доказів у справі, наданих позивачем відповідно до ст. ст.76, 77, 78, 81 ЦПК України, вони вважаються судом належними та допустимими і вони свідчать про наявність перешкод позивачу у користуванні належною йому власністю та підстав для визнання відповідача, такою, що втратила право користування житлом, так як вона без поважних причин понад рік відсутня в ньому, за відсутності між позивачем і відповідачем домовленості про це і відсутністю причин передбачених законом, які вважаються поважними.

Також, при вирішенні даного спору, суд зважає на положення ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» відповідно до якої зняття з реєстрації місця проживання здійснюється відповідним уповноваженим органом з реєстрації протягом семи днів на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Вищевикладене свідчить про те, що у випадку визнання відповідача таким, що втратив право на користування квартирою, відповідний уповноважений орган з реєстрації вже має передбачений законом обов'язок зняти його з реєстрації місця проживання, тому в частині зняття ОСОБА_2 реєстраційного обліку слід відмовити.

Згідно ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 704,80 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

На підставі викладеного, згідно ст. ст.317, 321, 346, 391, 405 ЦК України, керуючись ст. ст. 5, 10-13, 19, 76-82, 141, 258, 259, 264, 265, 273 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2, 03.07.1979року народження, такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою 28 в будинку №1 по вул. Стельмаха в м. Вінниці.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 704,80 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне судове рішення складено 04.04.2019 року.

ОСОБА_1, АДРЕСА_2, ІПН НОМЕР_1.

ОСОБА_2, м. Вінниця, зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Суддя: