РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/933/18

Провадження № 22-ц/4815/1131/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Гордійчук С. О.

суддів:суддів: Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання Шептицька С.С.

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: Міський голова м. Рівне,ОСОБА_3 ,

треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув в порядку спрощено позовного провадження в м. Рівне апеляційні скарги представника ОСОБА_5 - адвоката Поліщук Т.С., ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 травня 2019 року, ухвалене в складі судді Тимощука О.Я., повний текст якого складено 24 травня 2019 року у справі № 569/933/18,

в с т а н о в и в :

У січні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Міського голови м. Рівне, ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування розпорядження міського голови, визнання угоди недійсною.

Позов обґрунтований тим, що 16 жовтня 1998 року між ОСОБА_6 , яка діяла від імені та в інтересах ОСОБА_4 , яка діяла від імені та в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклаладено біржову угоду купівлі-продажу нерухомості, згідно якої продано квартиру АДРЕСА_1 .

Вказують, що дана угода укладена з порушенням чинного на той час законодавства, у тому числі з порушенням особистих немайнових прав неповнолітніх дітей, а саме: всупереч вимогам законодавства. На момент укладення угоди ОСОБА_1 було 15 років, а ОСОБА_2 - 12 років. Своєї згоди на продаж квартири вони не давали. Крім того, договір укладений без згоди органу опіки і піклування, відтак підлягає визнанню недійсним на підставі статті 48 ЦК 1963 року.

Лише у вересні 2017 року дізналися, що 09 жовтня 1998 року міським головою м.Рівне було прийняте розпорядження №1962, згідно п.2 якого було надано дозвіл на продаж спірної квартири.

Заявники посилаються на те, що строк позовної давності ними не пропущено, оскільки з позовними вимогами вони звернулись з моменту, коли дізнались про порушене право. Об`єктивної можливості дізнатися раніше про наявність оспорюваної угоди та порушення їх прав заявники не мали.

Вважають, що дане розпорядження є протиправним, оскільки ним порушено їх право власності, так як власниками спірної квартири були неповнолітні, а посадові особи органів місцевого самоврядування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Просили суд про задоволення позову.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 травня 2019 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Міського голови м. Рівне, ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання протиправним та скасування розпорядження міського голови, визнання угоди недійсною - задоволено.

Визнано протиправним та скасовано розпорядження міського голови м. Рівне № 1962 від 09 жовтня 1998 року в частині «Дозволити продаж квартири АДРЕСА_1 частина якої належить неповнолітнім ОСОБА_1 , 1982 року народження, ОСОБА_2 , 1986 року народження».

Визнано недійсною біржову угоду купівлі-продажу нерухомості зареєстровану 16.10.1998 року на Універсальній товарно-майновій біржі «Ринг» за реєстровим № 314/276н-98.

Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав, що розпорядження є протиправним і підлягає до скасування, оскільки підстав для надання згоди на відчуження єдиного жила неповнолітніх не було.

Не погодившись з означеним рішенням суду, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове рішення, яким в позові відмовити.

Стверджує, що висновок суду першої інстанції про протиправність розпорядження міського голови не відповідає обставинам справи і є незаконним, оскільки орган опіки і піклування не мав законодавчо визначеної можливості витребувати додаткові документи для перевірки зазначених в заяві про надання дозволу на відчуження майна причин такого відчуження, відтак міським головою не порушено жодних законодавчих норм.

Вважає, що у разі визнання угоди недійсною за ст. 48 ЦК суд суд повинен у рішенні послатися і на нормативний акт, вимогам якого угода не відповідає (п. 5 постанови пленуму ВСУ № 3 від 28.04.1978 року).

Вказує, що дійшовши висновку щодо порушення майнових прав позивачів, суд першої інстанції в порушення ст. 263 ЦПК України в своєму рішенні не навів будь - яких фактичних даних про порушення прав неповнолітніх дітей та не зазначив жодних правових підстав для визнання недійсною біржової угоди.

Звертає увагу суду, що ОСОБА_5 є добросовісним набувачем за договором купівлі-продажу спірної квартири від 21.10.2016 року, оскільки остання не знала і не могла знати, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати.

Покликається на те, що позивачі не є сторонами вказаного договору купівлі-продажу, їх права підлягають захисту шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння за умови наявності підстав, передбачених ст. 388 ЦК України.

Також скаржник вказує, що позивачами не доведено факту того, що з настанням повноліття вони не могли дізнатися про порушення свого цивільного права, а судом при ухваленні оскаржуваного рішення неправильно застосовано ст. 261 ЦК України.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_3 вважає рішення суду першої інстанції незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без урахуванням фактичних обставин справи.

Заперечує висновок суду про те, що акт є підроблений. Вказує, що будь яких кримінальних проваджень чи вироків суду з даного питання не існує, а тому даний письмовий доказ є належним та достовірним і повинен бути взятий судом до уваги.

Скаржник зазначає, що задовольняючи позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_5 судом не досліджено оригінал договору купівлі-продажу квартири та не з`ясовано чи зареєстровано договір у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не залучено представника органу, що провів реєстрацію та не вказано підстави скасування такої реєстрації.

Відзиви до апеляційного суду не надходили.

В судове засіданні ні позивачі ні їх представник ОСОБА_9 не з`явились про причини неявки судо не повідомили. Враховуючи що особи були належним чином повідомленні про день та час розгляду справи, що стверджується матеріалами справи, апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що не з`явилися в судове засіджання без поважних причин.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно з частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення не відповідає

Убачається, що 16 червня 1995 року був укладений та посвідчений Першою Рівненською державною нотаріальною конторою за р.№ 1-2400 договір міни, на підставі якого ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 стали власниками квартири АДРЕСА_1 .

У відповідності до укладеного договору міни кожному з позивачів стало належати по ј квартири.

28.10.1995 року ОСОБА_10 подарував свою ј частку квартири ОСОБА_4 .

09 жовтня 1998 року міським головою м. Рівне було прийняте розпорядження № 1962, згідно п. 2 якого було надано дозвіл на продаж спірної квартири, частина якої належить неповнолітнім ОСОБА_1 , 1982 року народження, ОСОБА_2 , 1986 року народження.

Підставою для прийняття даного розпорядження були заява ОСОБА_4 , заяви ОСОБА_1 , документи щодо житла в м. Рибниця, акт обстеження житлово-побутових умов сім`ї.

Звернувшись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 оспорюють дійсність біржової угоди купівлі-продажу нерухомості, укладену 16 жовтня 1998 року між ОСОБА_6 , яка діяла від імені та в інтересах ОСОБА_4 , яка діяла від імені та в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із скасуванням державної реєстрації права власності останнього на цей об`єкт нерухомості.

На момент укладення вказаної біржової угоди були чинними Цивільний кодекс Української РСР від 18 липня 1963 (далі - ЦК УРСР 1963 року); Кодекс про шлюб та сім'ю України від 20 червня 1969 року (далі - КпШС), норми які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

У якості правової підстави визнання вказаного угоди купівлі-продажу нерухомості недійсним позивачі посилаються на статтю 48 ЦК УРСР 1963 року та статтю 216 ЦК, зокрема на те, що на момент укладення договору вони були неповнолітніми та згоди на продаж спірної квартири не надавали.

Статтею 48 ЦК УРСР 1963 року передбачалось, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Стаття 145 КпШС , що була розміщена у главі 17 Кодексу «Призначення опікунів і піклувальників, їх права та обов`язки», визначала угоди, для укладення яких був потрібен дозвіл органів опіки і піклування.

За статтею 60 цього Кодексу, захист прав та інтересів неповнолітніх дітей лежить на їх батьках, які діють без особливих на те повноважень.

Встановивши відсутність дозволу органу опіки і піклування на продаж квартири у приватну власність ОСОБА_3 , місцевий суд правильно виходив з обґрунтованості заявлених у цій справі позовних вимог.

Окрім того, відповідно до вимог ст. 227 ЦК України 1963 року передбачено обов`язкове нотаріальне посвідчення договорів купівлі-продажу житлового будинку.

Пунктом 4 постанови Пленуму "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" від 28 квітня 1978 № 3 передбачено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування житлового будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб.

Проте, вимоги закону при укладенні біржової угоди купівлі-продажу нерухомості щодо нотаріального посвідчення дотримані не були.

Дійшовши висновку про обґрунтованість наведених вище позовних вимог щодо підстав для визнання недійсною оспорюваної у цій справі біржової угоди купівлі-продажу нерухомості, суд першої інстанції разом з тим не врахував наступне.

Положеннями статей 71, 76 ЦК України 1963 року передбачався загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), який встановлювався в три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Аналогічні за змістом положення містяться у статях 256, 257, 261 ЦК України, якими передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, може бути підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) у своїх рішеннях (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії») неодноразово наголошував на том, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Виходячи з порівняльного аналізу термінів «довідався» та «міг довідатися», наведених у статті 261 ЦК України, а також «дізналася» або «повинна була дізнатися», зазначених у статті 76 ЦК УРСР 1963 року, можна дійти висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого положеннями Цивільного процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Під час розгляду справи відповідач - Рівненська міська рада заявив про застосування позовної давності. Окрім того, в суді апеляційної інстанції про пропуск строку позовної давності заявив ОСОБА_3 , оскільки не був належним чином повідомлений про розгляд справи в суді першої інстанції.

У справі, судом встановлено факт істотного пропуску ОСОБА_1 та ОСОБА_2 строку позовної давності без поважних причин. Так, позивачі оспорюють біржову угоду купівлі-продажу нерухомості, укладену 16 жовтня 1998 року, а з позовом останні звернулися 22 січня 2018 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності більше ніж на 15 років.

При цьому суд враховує і те, що у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що власник майна, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим, має знати та дбати про свою власність.

Вказані особи мали об`єктивну можливість довідатися про факт набуття права власності на вказану квартиру ОСОБА_3 у 1998 році. При цьому, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 виповнилось 18 років, станом на 2000 року та 2004 року відповідно. Таким чином, з вказаного часу позивачі досягли повноліття і не були обмежені у праві знати про стан своїх майнових прав.

Доводи позивачів, що про порушення своїх прав вони дізналися у вересні 2017 року, спростовується встановленими апеляційним судом обставинами і дослідженими під час розгляду справи доказами, яким надано належну правову оцінку. Жодних поважних причин, які б перешкоджали їм дізнатися про ці обставини, судами не встановлено.

Оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не надано суду належних і допустимих доказів на спростування презумпції можливості та обов`язку знати про стан своїх майнових прав, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про пропуск строку позовної давності.

Передбачених частиною п`ятою статті 267 ЦК України підстав для поновлення пропущеного строку апеляційним судом не встановлено.

Вирішуючи спір, місцевий суд не з`ясував усіх обставин справи, не дослідив зібрані докази щодо часу, з якого позивачі довідалися або могли довідатися про порушення своїх прав, та не дав належної правової оцінки доводам відповідача щодо спливу позовної давності.

Згідно із п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи викладене рішення підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що ОСОБА_3 звільнено від сплати судового збору то з позивачів на користь держави слід стягнути 3171,60 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 381-384, 389 ЦПК України, ст. ст. 48, 71, 76 ЦК України в редакуції 1963 року, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_5 - адвоката Поліщук Т.С., ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 травня 2019 року скасувати.

В позові ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Міського голови м. Рівне, ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання протиправним та скасування розпорядження міського голови, визнання угоди недійсною - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у дохід держави судовий збір у сумі 1585,80 грн з кожного.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 судовий збір за перегляд справи в апеляційному провадженні по 1585,80 грн з кожного.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 28 жовтня 2019 року.

Головуючий :

Судді: