Єдиний унікальний номер 236/2701/19 Номер провадження 22-ц/804/2774/19

Головуючий у 1-й інстанції Саржевська І.В.
Доповідач Азевич В.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Азевича В.Б.,

суддів: Гапонова А.В., Халаджи О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 236/2701/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 03 вересня 2019 року (суддя Саржевська І.В., рішення ухвалено в приміщенні суду в м. Лиман Донецької області, текст повного судового рішення складено 05 вересня 2019 року),-

В С Т А Н О В И В:

В липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Краснолиманського міського суду Донецької області з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі АТ «Українська залізниця») про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

Свої вимоги обґрунтував тим, що перебував в трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року, звільнений за пунктом 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату. При звільненні відповідач не виплатив належні йому виплати, з огляду на це просив стягнути з АТ «Українська залізниця» на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 15 215,91 грн.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 03 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з березня 2017 року по 17 липня 2017 року в сумі 15 076,12 грн. (без утримання із цієї суми передбачених законом податків та зборів). Стягнути з АТ «Українська залізниця» в дохід держави судовий збір в розмірі 761,33 грн. Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць. В іншій частині позову відмовлено у зв`язку з відсутністю підстав для його задоволення.

Представник АТ «Українська залізниця» на вказане судове рішення подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що у зв`язку з відсутністю первинних документів в структурному підрозділі «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» підтвердити інформацію щодо фактичного виконання робіт та здійснити нарахування заробітної плати неможливо, а тому заборгованість з заробітної плати за період з 16 березня 2017 року відсутня, оскільки її нарахування не здійснювалося. Крім того, на думку скаржника, суд першої інстанції безпідставно прийняв рішення виключно на підставі наданих позивачем доказам у справі. Надані позивачем розрахунки заробітної плати виготовлені на непідконтрольній українській владі території в м. Донецьк, де адміністративна будівля Донецької дирекції залізничних перевезень була захоплена невідомими особами. Таким чином, відповідач втратив контроль над структурним підрозділом і його діяльністю після захоплення. Зазначені обставини дають підстави для критичного оцінювання наданих позивачем доказів у справі.

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 не надходив.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

В частині 1 ст. 274 ЦПК України зазначено, що в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи та справи, що виникають з трудових відносин.

Крім того, згідно із частиною 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

В даній справі спір виник із трудових правовідносин, тому така справа відповідно до вищевказаних норм розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині визначення розміру стягненої заробітної плати, з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як передбачено ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що позивач звернувся з позовною заявою до АТ «Українська залізниця»(юридична адреса: 03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ).

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 31.10.2018 року №938, змінено тип публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного на приватне та перейменованого його в АТ «Українська залізниця», .

Згідно з записами в трудовій книжці НОМЕР_1 , ОСОБА_1 з 20.07.2016 року по 17.07.2017 року працював на посаді тесляра 4 розряду ВП «Луганське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» СП «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

Наказом начальника ВП «Луганське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» від 01.03.2017 року № 51-ДН було встановлено початок простою з причин, незалежних від працівників, у вказаному виробничому підрозділі залізниці.

Згідно з Наказом (розпорядження) про припинення трудового договору № 1156-ОС від 17.07.2017 року ОСОБА_1 з 17.07.2017 року звільнений з посади тесляра 4 розряду ВП «Луганське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» СП «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» за пунктом 1 статі 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату, про що також зроблений відповідний запис в його трудовій книжці. Зазначений наказ видано структурним підрозділом «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

В наказі про припинення трудового договору зазначено, що позивач ОСОБА_1 має право на компенсацію за 32 дні відпустки та з виплатою одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку. Даних про оскарження вказаного наказу чи його скасування суду не надано.

Позивачем надані суду на підтвердження не виплаченої заробітної плати розрахункові листи (табуляграми) за період з березня 2017 липень 2017 року, в яких зазначені суми до виплати: за березень 2017 року 1 560,53 грн. (без урахування авансу у сумі 1 200 грн.), за квітень 2017 року 1 718,84 грн., за травень 2017 року 1 797,99 грн., за червень 2017 року 1 797,99 грн., за липень 2017 року 8 340,56 грн. (в тому числі компенсація за невикористану відпустку та вихідну допомогу при звільненні).

З розрахунку заробітної плати за березень - липень 2017 року входить оплата простоїв (код 340).

Крім того, позивачем надані копії табелів обліку використання робочого часу, відповідно до яких позивачем за березень відпрацьовано 10 днів, за квітень, за травень, за червень, за липень «0».

Відповідно до копії журналу часу простою робітників цеху №2 ВП «Луганське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» СП «Луганська дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», ОСОБА_1 перебував у простої у березні 12 днів (96 год), у квітні 19 (152), у травні 20 (159), у червні 20(159), у липні 11(88) (а.с. 36-43).

Відповідно до довідки про нараховані до виплати з березня 2017 року по липень 2017 року, підписаної гол. бухгалтером та гол. інженером підприємства, сума нарахованої до виплати заробітної плати ОСОБА_1 складає: березень 2017 року 1 560,53 грн., квітень 2017 року 1 718,84 грн., травень 2017 року 1 797,99 грн., червень 2017 року 1 797,99 грн., липень 8 340,56 грн., всього 15 215,91 грн.

Згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу (форма ОК-5) від 23.08.2019, розмір нарахованої заробітної плати позивачу (код 40150216) за березень 2017 року 3 471,56 грн., квітень-липень 2017 року відомості відсутні.

У своєму відзиві представник відповідача зазначив, що ОСОБА_1 було виплачена заборгованість по заробітній платі за період з 01.03.2017 по 15.03.2017 року у сумі 1 339,79 грн., що підтверджується відомістю на виплату грошей № НОМЕР_2 за березень 2017 року.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 частково суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не спростував надані позивачем розрахунки заробітної плати за березень-липень 2017 року, та у строки, встановлені частиною 1 ст. 116 КЗпП України, не виплатив всі суми, що належали позивачу від підприємства при звільненні, (окрім виплаченої суми за першу половину березня 2017 року). Стягнення заборгованості із заробітної плати без утримання із суми передбачених законом податків та зборів суд обґрунтував тим, що на підтвердження існуючої заборгованості з виплати заробітної плати позивачем до суду були надані розрахунки заробітної плати, в яких зазначені суми до виплати, тобто після утримання суд податків і обов`язкових платежів.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для заборгованості.

Суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які виникли між учасниками справи, регулюються КЗпП України.

Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, закріплено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 1); в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством (стаття 33).

Відповідно до ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги оскільки зі змісту положень ст. ст. 84, 113 КЗпП України та положень ст. 12 Закону України «Про оплату праці» випливає, що норми і гарантії в оплаті праці, передбачені зазначеними нормами є мінімальними державними гарантіями які застосовуються для захисту прав найманого працівника.

Поняття «простій» законодавчо дано у ст. 34 КЗпП України і визначено як призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Отже, вирішуючи спір про оплату простою, суди повинні з`ясовувати зокрема, факт перебування сторін у трудових правовідносинах, факт простою, правові наслідки і наявність чи відсутність вини працівника в цьому, тощо.

Відповідно до наказу №51-ДН від 01 березня 2017 року «Про встановлення простою працівникам Луганського будівельно-монтажного експлуатаційного управління» затверджено акт №36 від 28.02.2017 року «Про простій робітників виробничого підрозділу «Луганське будівельно-монтажне експлуатаційне управління». Встановлено працівникам ВП «Луганське будівельно-монтажне експлуатаційне управління»: згідно додатку №1 початок простою по причинах, незалежних від робітників з 0-00 години 01 березня 2017 року до 24-00 години 31 березня 2017 року. Згідно додатку №2 початок простою по причинах, незалежних від робітників з 0-00 години 16 березня 2017 року до 24-00 години 31 березня 2017 року. Оплату за час простою робітникам проводити у розмірі 2/3 встановленого посадового окладу за весь час простою в робочі дні (зміни) по графіку.

В матеріалах справи є додаток №2 до вищевказаного наказу зі списком робітників, яким встановлено простій з 16 березня 2017 року. Зокрема, в підпункті 112 зазначено ОСОБА_1 (а.с. 45-47).

Крім того, позивачем було надано журнал часу простою робітників цеху № 2 виробничого підрозділу «Луганське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» з березня 2017 року по липень 2017 року (а.с.36-43) та копії табелів обліку використання робочого часу, які підписані головним бухгалтером, працівником кадрової служби, головним інженером, відповідно до яких позивачем за березень відпрацьовано 10 днів, простій 12 днів, за квітень відпрацьовано 0 днів, простій 19 днів, за травень відпрацьовано 0 днів, простій 20 днів, за червень відпрацьовано 0 днів, простій 20 днів, за липень відпрацьовано 0 днів, простій 11 днів (а.с. 26-35).

Відповідачем не оспорюється наявність зазначеного наказу, також - факт перебування з позивачем у трудових відносинах та звільнення його саме 17 липня 2017 року.

Увалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач порушив законні права працівника на оплату праці, які підлягають захисту шляхом стягнення певних сум.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання відповідача на науково-правовий висновок Торгівельно-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року, оскільки належна оплата праці є конституційним правом людини. Наявність викладених обставин та відповідного висновку Торгівельно-промислової палати України може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язань, проте не звільняє роботодавця від обов`язку здійснювати оплату праці та належно виконувати передбачені чинним законодавством гарантії.

Право позивача на отримання відповідних виплат підтверджується матеріалами справи, зокрема, наказом «про припинення трудового договору» № 1156-ОС від 17.07.2017 року, табелями обліку використання робочого часу. В свою чергу, в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази щодо недостовірності відомостей, викладених в табелях обліку, які оформлені відповідно до діючого трудового законодавства за підписом працівника кадрової служби, заступника начальника дирекції, бухгалтера та затверджених печаткою. Відповідачем не надано до суду доказів того, що на час складання вказаних документів посадові особи, які посвідчили відомості викладені у табелі, не мали відповідних повноважень, питання щодо визнання недійсною печатки не вирішувалося.

Посилання відповідача на той факт, що відсутність первинної документації унеможливлює нарахування позивачу за час простою, не заслуговують на увагу, зазначені обставини були досліджені судом першої інстанції, який відхиляючи заперечення відповідача обґрунтовано виходив з того, що обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на роботодавці, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати. Відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією роботодавця. Зазначений висновок узгоджується з правовим висновком щодо застосування наведеної норми, який був викладений у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17.

Згідно із ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За статтями 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Позивачем доведено наявність права на отримання певних сум та відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження факту своєчасного розрахунку з працівником та на спростування факту наявності заборгованості. Відсутність документації не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати, оскільки відповідачем не надано належних доказів щодо виплати позивачу заробітної плати за вказаний період.

Підприємством працювало в умовах АТО до 2017 року і зобов`язане було передбачити всі можливі обставини, які б перешкодили подальшій діяльності структурних підрозділів, задля чого повинно було приймати всі заходи для того, щоб мати на території Україні всі первинні бухгалтерські документи для оплати працівників, крім того, ці обставини були досліджені судом першої інстанції та їм надана належна правова оцінка.

Отже, суд першої інстанції правильно зазначив, що відсутність у відповідача первинної документації не є підставою для не нарахування та невиплати позивачу заробітної плати.

Заборгованість з виплати заробітної плати та компенсації за невикористану щорічну відпустку підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, що відповідно до ст. ст. 14.1.180, 18, 162.1.3, 168 Податкового кодексу України є обов`язком податкового агента, яким в даному випадку є відповідач у справі.

Статтею 168 Податкового кодексу України передбачений порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету.

168.1. Оподаткування доходів, нарахованих (виплачених, наданих) платнику податку податковим агентом.

168.1.1. Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

168.1.2. Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету.

Відповідно до пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Проте, суд першої інстанції зазначене не врахував та помилково стягнув заборгованість по заробітній платі в сумі після утримання передбачених законом податків та зборів.

В розрахункових листах (табуляграмах) за період з березня 2017 року по липень 2017 року зазначені такі суми нарахувань: за березень 2017 року 3 471,56 грн., за квітень 2017 року 2 161,57 грн., за травень 2017 року 2 261,12 грн., за червень 2017 року 2 261,12 грн., за липень 2017 року 10 435,04 грн.

У підсумку загальний розмір нарахованої заробітної плати за березень липень 2017 року складає 20 590,41 грн. Оскільки ОСОБА_1 одержав заборгованість по заробітній платі за період з 01.03.2017 року по 15.03.2017 року в сумі 1 339,79 грн. (нараховано 1 654,06 грн.), тому з відповідача підлягає стягненню заробітна плата в розмірі 18 936,35 грн. (20 590,41 грн. 1 654,06 грн.).

Колегія судді вважає, що, оскільки предметом спору є саме заробітна плата за березень липень 2017 року, то збільшення її розміру до 18 936,35 грн. не є збільшенням позовних вимог, відповідно не є виходом за межі позовних вимог, оскільки саме така сума в доданих до позовної заяви довідці та табуляграмах, і саме така сума підлягає оподаткуванню при її виплаті в якості заробітної плати.

Згідно з пунктами 3, 4 частини 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах. Оскільки в даній справі ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Отже, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення слід змінити в частині суми стягнутої заробітної плати, а в іншій частині залишити без змін.

Керуючись статтями 368, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Донецький апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 03 вересня 2019 року в частині стягнення на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року змінити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» () на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 18 936,35 грн. (вісімнадцять тисяч дев`ятсот тридцять шість гривень, 35 коп.).

Зобов`язати Акціонерне товариство «Українська залізниця» утримати з цієї суми податок з доходів фізичних осіб та інші обов`язкові платежі.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: В.Б. Азевич

А.В. Гапонов

О.В. Халаджи