Постанова

Іменем України

28 березня 2019 року

м. Київ

справа № 201/5179/15-ц

провадження № 61-21456св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у складі судді

ОСОБА_6 від 16 червня 2016 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Демченко Е. Л.,

Куценко Т. Р., Ткаченко І. Ю., від 14 лютого 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовну заяву мотивовано тим, що 10 липня 2009 року вона надала в борг відповідачу 50 000 доларів США до 01 січня 2013 року, про що останнім надано розписку. Посилаючись на те, що відповідач не виконав зобов'язання з повернення коштів, позивач просила суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 2 415 385 грн, з яких: 1 277 500 грн - сума боргу; 118 440 грн - 3% річних; 1 019 445 грн - інфляційні втрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у розмірі 2 415 385 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки відповідач не виконав свого обов'язку щодо повернення коштів за договором позики, є всі підстави для стягнення з нього суми заборгованості з урахуванням

3 % річних та інфляційних втрат.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 лютого

2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_4

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у розмірі 1 395 940 грн, з яких: 1 277 500 грн - сума боргу; 118 440 грн - 3% річних.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції повно та об'єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази та обґрунтовано вважав за можливе стягнути з відповідача на користь позивача наявну заборгованість за договором позики та три проценти річних за користування коштами. Разом з тим, висновок суду першої інстанції про стягнення інфляційних втрат є помилковим, оскільки застосування індексу інфляції можливе лише до грошових зобов'язань, визначених у національній валюті - гривні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення в частині задоволених позовних вимог із направленням справи в цій частині до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ним у суді першої інстанції було заявлено клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи щодо автентичності його підпису у спірній розписці, проте судом у порушення вимог статті 143 ЦПК України 2004 року таку експертизу призначено не було. Підпис у договорі позики належить не йому, а іншій особі, а тому суди без з'ясування всіх обставин справи дійшли передчасного висновку про стягнення боргу за цим договором.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

10 липня 2009 року позивач надав в борг відповідачу 50 000 доларів США до 01 січня 2013 року, про що останнім надано розписку (а. с. 13 т. 1).

Вказані кошти у визначений договором строк повернуто не було.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, встановивши, що відповідач порушив свої зобов'язання щодо повернення грошових коштів позивачу у встановлені договором позики строки, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_5на користь ОСОБА_4 заборгованості за вказаним договором позики у розмірі 1 277 500 грн та трьох процентів річних за весь час прострочення повернення позики у розмірі 118 440 грн.

Вказаний розмір заборгованості відповідачем не спростовано.

Посилання в касаційній скарзі ОСОБА_5 на те, що він не підписував договір позики і суди безпідставно відмовили у задоволенні поданого ним клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи, не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки, як правильно вказав суд апеляційної інстанції, відповідач у суді першої інстанції не заперечував факт рукописного написання розписки, а просив у клопотанні від 21 березня 2016 року призначити експертизу лише з метою з'ясування фактичної дати написання ним спірної розписки (а. с. 2 т. 2).

Крім того, заперечуючи проти позову, відповідач стверджував, що заборгованість є меншою, ніж заявлено позивачем. На підтвердження цих обставин ОСОБА_5 надав до суду копію тієї ж самої розписки

від 10 липня 2009 року, на яку посилається і позивач (а. с. 42 т. 2).

Зазначене також свідчить про те, що відповідач не заперечував факту наявності між сторонами правовідносин за договором позики, що виникли на підставі вказаної розписки.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_5 про призначення судово-почеркознавчої експертизи щодо з'ясування питання про належність йому підпису у спірній розписці, оскільки такого питання у суді першої інстанції відповідач не ставив, не заперечував проти завершення розгляду справи за наявних доказів (а. с. 132 т. 2), а суд апеляційної інстанції відповідно до статті 303 ЦПК України 2004 року перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції (частина перша статті 400 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції не переглядається, оскільки скасоване судом апеляційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 лютого

2017 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С.Ф. Хопта