Номер провадження: 22-ц/813/5242/19
Номер справи місцевого суду: 522/359/17
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів: Гірняк Л.А., Цюри Т.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

треті особи Голосіївський районний відділ Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції в м. Києві

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2019 року, ухваленого під головуванням судді Домусчі Л.В., повний текст рішення складено 11 березня 2019 року, -

встановив:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа Приморський відділ Державної виконавчої служби м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області про стягнення пені за прострочення сплати аліментів.

В обґрунтування свого позову позивачка зазначила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому, від якого сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01.12.2010 року ОСОБА_3 зобов`язаний сплачувати на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 11.08.2010 року і до досягнення сином повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам, складеного 21.12.2016 року державним виконавцем Приморського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області загальна сума заборгованості ОСОБА_3 зі сплати аліментів станом на 01.12.2016 року складає 46466,25 грн.

Оскільки, відповідач несвоєчасно сплачує аліменти, ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила суд стягнути з ОСОБА_3 пеню за несвоєчасну сплату аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 у розмірі 17536,64 грн.

Судом замінено прізвище та ім`я відповідача ОСОБА_5 на ОСОБА_6 , залучено в якості третьої особи Голосіївський районний відділ Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції в м. Києві, виключений з кола третіх осібПриморський відділ Державної виконавчої служби м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначила, що відповідач не надав до суду жодних доказів які б свідчили про те, що він не знав про існування рішення Київського районного суду м. Одеси від 01.12.2010 року, яким ОСОБА_3 зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання сина та відкриття виконавчого провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду законне та обґрунтоване, а доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі безпідставні, оскільки заборгованість по аліментам погашена ним у повному обсязі.

У відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.09.2006 р. по 24.09.2010 р.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син, ОСОБА_7 .

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01.12.2010 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 11 серпня 2010 року і до досягнення сином повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 . За рішенням суду видано виконавчий лист 29.03.2011р.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення неустойки за несплату аліментів, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам виконаного державним виконавцем Приморського ДВС м. Одеси Романовською О.Л. розмір заборгованості ОСОБА_3 станом на 01.12.2016 року складала 46466,25 грн.

Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам виконаного державним виконавцем Романовською О.Л. розмір заборгованості ОСОБА_3 станом на 01.03.2017 року складала 28883 грн.

Постановою державного виконавця від 20.03.2017 року, виконавчий документ №2-6422 виданий 29.03.2001 року Київським районним судом м. Одеси передано до Ірпінського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області.

Відповідно до довідки-розрахунку заборгованості виданої Голосіївським районним відділом державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 02.07.2018 року №47068051/12 станом на 30.06.2018 року заборгованість ОСОБА_2 відсутня.

Державним виконавцем також виконувались інші дії, а саме накладений арешт на майно, тимчасове обмеження виїзду за кордон, і у праві користуванні зброєю, які потім були скасовані 02.07.2018 року. Також суду надано довідку від 02.07.2018 року, з якої вбачається що у ОСОБА_2 відсутня заборгованість за виконавчим листом станом на 30.06.2018 року та додано копії квитанцій про сплату боржником аліментів в період 2016 року по 2018 рік.

Відповідно до інформації про виконавче провадження №47068051 встановлено, що датою надходження виконавчого документа до державного виконавця є 30.03.2015 року, 31.03.2015 року відкрито виконавче провадження, постановою від 16.03.2018 року змінено прізвище та ім`я боржника та передано виконавче провадження до Голосіївського РВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві, після чого виконавче провадження було прийнято.

Згідно ч.1 ст.196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Згідно ст. 198 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів врахувала, що, відповідно до Пленуму Верховного Суду України в постанові від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судом окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" у п. 22 роз`яснив, що передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Проте відповідач не надав своїх заперечень щодо причин несплати аліментів.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідач не був у 2010 року обізнаний про рішення суду і про стягнення з нього аліментів на користь дитини, а дізнався про такий обов`язок лише в 2016 року, одразу почавши платити аліменти, що підтверджується копіями квитанцій, таким чином у суду не було підстав вважати про умисного невиконання відповідачем рішення суду з 2010 року.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають дійсним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 стосовно того, що відповідач не надав до суду жодних доказів які б свідчили про те, що він не знав про існування рішення та відкриття виконавчого провадження, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються наявними в матеріалах справи документами та довідками. Окрім цього, саме позивач повинен доказати наявність вини відповідача у несплаті аліментів, оскільки відповідно до ст. 196 Сімейного кодексу України обов`язковою умовою настання відповідальності у виді несплати неустойки за прострочення сплати аліментів є наявність вини особи, яка зобов`язання сплачувати аліменти за рішенням суду, а як встановлено судом позивачем не надано належних доказів щодо обізнаності відповідача про існування судового рішення про стягнення аліментів з 2010 року, а також про умисне його невиконання з 2010 року, в свою чергу представник позивача надала відомості з яких вбачається, що виконавче провадження відкрито в 2015 році, отже заборгованість відповідача утворилася з незалежних від нього причин та на теперішній час заборгованість відсутня тобто позивачем недоведені доводи позовних вимог.

Крім цього, доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.

Також суд зазначає, що суд першої інстанції у рішенні суду повно відобразив обставини, які мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні першої та апеляційної інстанціях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 31 жовтня 2019 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ Т.В. Цюра