ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2993/19 Справа № 190/1711/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Митошоп В. М. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Лихівської селищної ради П'ятихатського району Дніпропетровської області, ОСОБА_2, третя особа - П'ятихатська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про визнання заповіту недійсним, визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за законом ,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 ОСОБА_1, звернулася до П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області із позовом до Лихівської селищної ради П'ятихатського району Дніпропетровської області, ОСОБА_2, третя особа П'ятихатська державна нотаріальна контора, в якому просила визнати причини пропуску строку для прийняття спадщини за законом поважними, визначити додатковий строк достатній для подання заяви про прийняття спадщини та встановити, що заповіт від 19.12.2011 року складений і посвідчений ОСОБА_3 секретарем виконкому Лихівської селищної ради П'ятихатського району Дніпропетровської області є нікчемним.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла її мати - ОСОБА_4, після смерті якої залишилося спадкове майно, що знаходиться на території П'ятихатського районую Спадкоємцями за законом є діти померлої: позивачка та її брат - ОСОБА_2, який проживав разом з матір'ю. Позивач зазначала, що протягом встановленого строку звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини вона не могла, оскільки мала ускладнення зі здоров'ям, проживає у м. Дніпрі та ОСОБА_2 неодноразово запевняв її, що необхідності у звернення до нотаріуса немає, оскільки він залишить їй частину спадщини. 17.08.2016 року вона звернулася до П'ятихатської державної нотаріальної контори із заявою про видачу на її ім'я свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері, однак, їй було відмовлено, оскільки вона пропустила 6-ти місячний термін звернення із заявою та є заповіт посвідчений Лихівською селищною радою П'ятихатського району на ім'я ОСОБА_2 Отримавши відмову та ознайомившись із заповітом від 19.12.2011 року, вважала, що він складений з порушенням норм та правил чинного законодавства, а отже має бути визнаний нікчемним.

Рішенням П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2018 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції частково скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи. Судове рішення є незаконним, необґрунтованим й таким, що ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Судом при дослідженні матеріалів справи, встановлено, що згідно свідоцтва про народження ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, її матір'ю є ОСОБА_4 (а.с.10,144 Т.1).

Коією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 07 березня 2003 року підтверджено, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 уклала шлюб з ОСОБА_6, актовий запис № 107 від 07.03.2003 року, після укладення шлюбу змінила прізвище на Кац (т.1.а.с.144). Зазначене підтверджено також копією паспорту серії НОМЕР_1 виданого на ім'я ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12 Т.1).

Згідно копії свідоцтва про смерть, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, актовий запис 36 від 08.09.2015 року (а.с.13,123, 142 Т.1).

Згідно копії постанови державного нотаріуса П'ятихатської державної нотаріальної контори Новенко С.В., 17.08.2016 року ОСОБА_1 звернулася із заявою про видачу свідоцтва на її ім'я про право на спадщину за законом після смерті матері - ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року, однак їй було відмовлено у зв'язку з тим, що 17.12.2015 року заведена спадкова справа № 456/2015 щодо майна померлої, на підставі заяви сина - ОСОБА_2 за заповітом посвідченим Лихівською селищною радою П'ятихатського району Дніпропетровської області від 19.12.2011 року № 452. Тобто, є спадкоємець за заповітом та нею пропущено строк прийняття спадщини (а.с.14,148 Т.1).

Згідно рішення Лихівської селищної ради П'ятихатського району № 7-1/VI від 11.11.2010 року на секретаря виконавчого комітету ОСОБА_3 покладено обов'язки по вчинення нотаріальних дій у виконавчому комітеті селищної ради. (а.с.156 Т.1)

Згідно копії заповіту № 452 посвідченого 19.12.2011 року ОСОБА_3 секретарем виконавчого комітету Лихівської селищної ради П'ятихатського району Дніпропетровської, ОСОБА_4 заповіла на випадок смерті все майно ОСОБА_2. (а.с.15, 121 Т.1)

Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № НОМЕР_3 від 07.11.2016 року, 17.12.2015 року після смерті ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року заведено спадкову справу № 456/2015. (а.с.117 Т.1)

Згідно копії спадкової справи № 456/2015 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4, до П'ятихатської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_2 про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом та звернулася ОСОБА_1 про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак останній відмовлено оскільки є спадкоємець за заповітом та нею пропущено строк для прийняття спадщини. (а.с. 118-148 Т.1)

Згідно висновку експерта № 28-17 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи, підписи від імені ОСОБА_4 в графах «ПІДПИС» у примірниках заповіту ОСОБА_4, посвідченого 19.12.2011 року секретарем виконавчого комітету Лихівської селищної ради за реєстровим № 452, один з яких знаходиться на 12 аркуші книги заповітів Лихівської селищної ради за 2011 рік, а другий на 4 аркуші спадкової справи № 456/2015 - виконано однією особою та виконано самою ОСОБА_4 (а.с. 204-211 Т.1).

Згідно висновку судово-технічної експертизи документів № 15320/15548/15549 від 11.07.2018 року, встановити в який саме час виготовлено надані для дослідження два примірники заповіту від 19.12.2011 року від імені ОСОБА_4, та чи виготовлялися вони одночасно, не представляється можливим з причини відсутності в Харківському НДІСЕ спеціального обладнання (а.с. 48-62 Т.2).

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, розглядаючи справу, не врахував поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини, зважаючи на наступне.

Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно ст.1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини, при цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Таким чином, визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини не є «автоматичним», а можливе лише за наявності поважних причин, пов'язаних з суттєвими об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини, необхідність звернення до нотаріуса та ін., то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Колегія суддів не може взяти до уваги посилання апелянта, що в період строку для подачі заяви про прийняття спадщини вона перебувала на стаціонарному лікуванні, оскільки, дані обставини не свідчать про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. Спадкоємець не скористалася правом на прийняття спадщини, в зв'язку з чим положення ч.3 ст.1272ЦК України не застосовуються.

Вищевказані положення підтверджуються відповідними правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України (постанова ВСУ по справі №6-85цс12 від 26.09.2012 року, постанова ВСУ по справі №6-1486цс15 від 04.11.2015 року).

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що у спадкоємця таких перешкод, пов'язаних з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами на вчинення цих дій, для подачі заяви по прийняття спадщини не було.

Крім того, апелянт не був позбавлений можливості звернутися до нотаріуса через представника чи через засоби поштового зв'язку.

Положеннями ст.12 ЦПК України, які закріплюють зміст принципу змагальності цивільного судочинства, передбачено, що учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта щодо нікчемності заповіту, оскільки, при його складанні була порушена форма складання заповіту, як необґрунтовані, зважаючи на наступне.

Згідно ст. ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статі 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно із ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином, який дійсний за умови додержання встановленої законом форми та змісту. Отже, на заповіт, як односторонній правочин розповсюджуються загальні норми цивільного законодавства стосовно підстав та наслідків визнання недійсності правочинів.

Згідно ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання; має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, його підписує інша особа, що засвідчується у відповідному порядку із зазначенням причин, за яких текст заповіту не міг підписати заповідач власноруч; має бути посвідчений нотаріусом або уповноваженою на це посадовою, службовою особою визначеною ст. ст. 1251-1252 ЦК України.

Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Стаття 1257 ЦК України передбачає, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Вимоги щодо процедури нотаріального посвідчення заповітів визначаються Цивільним кодексом України, Законом України «Про нотаріат», Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03 березня 2004 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 22/5 від 25 серпня 1994 року.

Згідно з ч. 4 ст. 1, ст. 37 Закону України «Про нотаріат» у населених пунктах, де немає нотаріусів, нотаріальні дії вчиняються уповноваженими на це посадовими особами органів місцевого самоврядування. Однією з нотаріальних дій, які вчиняють уповноважені посадові особи органу місцевого самоврядування є посвідчення заповітів.

Згідно ст. 1248 ЦК України, п. 157, п. 158 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Аналогічні положення закріплено й у Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затверджена Наказом Міністерства юстиції України № 22/5 від 25 серпня 1994 року.

Згідно заповіту ОСОБА_4, посвідченого 19.12.2011 року ОСОБА_3 секретарем виконавчого комітету Лихівської селищної ради П'ятихатського району, заповіт за своєю формою та змістом відповідає вищезазначеним вимогам Закону. Заповіт прочитаний ОСОБА_4 особисто уголос та власноручно підписано у присутності секретаря виконавчого комітету.

При цьому, заповіт зареєстрований у Спадковому реєстрі у відповідності до вимог ст. 1247 ЦК України (а.с.132 Т.1).

Статтею 205 ЦК України встановлено вимоги до форми правочину, способів волевиявлення. Статтями 209, 210 ЦК України визначено порядок нотаріального посвідчення правочинів, їх державна реєстрація та наслідки недотримання. Оспорюваний правочин відповідає встановленим законом вимогам щодо форми, порядку посвідчення та реєстрації.

Крім того, відповідно до вимог ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судо не вимагається.

Тобто, доказів нікчемності оспорюваного правочину суду не надано.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п'ята статті 263 ЦПК України).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов'язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв'язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П.Красвітна

І.А. Єлізаренко