ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4095/19 Справа № 215/439/13- ц Суддя у 1-й інстанції - Тарасенко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 215/439/13-ц7

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на заочне рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 23 вересня 2013 року, яке ухвалено суддею Тарасенко О.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 23 вересня 2013 року, -

В С Т А Н О В И В :

28 січня 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (надалі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (надалі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за укладеним кредитним договором № KRНСRX07290228 від 10 квітня 2006 року, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала грошові кошти в сумі 2 283,05 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 09 квітня 2008 року.

Просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором станом на 21 грудня 2012 року в розмірі 48 999,30 грн. та судові витрати по справі.

Заочним рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 23 вересня 2013 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість по кредиту у розмірі 1 609,01 грн., по відсоткам - 15 807,81 грн., по комісії - 511,42 грн., пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань - 28 261,57 грн., штраф (фіксована складова) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 2 309,49 грн., та судові витрати у розмірі 489,99 грн.

У вересні 2018 року відповідач ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення суду та заявила про застосування наслідків пропуску позовної давності до позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення заборгованості за кредитним договором № KRНСRX07290228 від 10 квітня 2006 року.

Ухвалою Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 04 лютого 2019 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, у зв'язку з пропуском позивачем позовної давності. При цьому, відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляд справи без її належного повідомлення про час та місце розгляду справи, що позбавило її, як відповідача, можливості заявити у суді першої інстанції про застосування позовної давності, перебіг якої закінчився ще 09 квітня 2011 року. Також, відповідач вказує й на те, що суд першої інстанції безпідставно не зменшив розмір пені, яка значно перевищує заборгованість за кредитом.

У відзиві на апеляційну скаргу до якого додано докази його направлення іншим учасникам справи, позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконувала умови договору в повному обсязі, що є підставою для стягнення на користь позивача з відповідача ОСОБА_1 суми заборгованості за кредитом, розмір яких останньою не оспорювався.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Як вбачається з матеріалів справи, апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 обґрунтована тим, що справу розглянуто судом за її відсутності, без належного повідомлення про дату, час та місце засідання суду (а.с. 85-88).

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року за № 2147-VІІІ, яким викладено в нових редакціях тексти, зокрема, Цивільного процесуального кодексу України та Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення суду ухвалено судом під час дії Цивільного процесуального кодексу України, в редакції від 18.03.2004 року, питання щодо належного повідомлення відповідача ОСОБА_1 про час та місце розгляду справи перевіряється відповідно до положень такого кодексу.

Згідно ст. 158 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, розгляд судом цивільної справи відбувається у судовому засіданні з обов'язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 76 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.

Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява з додатками та судова повістка про призначення попереднього судового засідання на 15 липня 2013 року та судова повістка про призначення справи до розгляду на 23 вересня 2013 року не були вручені відповідачу ОСОБА_1 та повернулися до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.23, 26).

Таким чином, ОСОБА_1 не була належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про вручення їй судової повістки про призначення справи до розгляду у порядку, визначеному ст. 76 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за її відсутності без обов'язкового належного повідомлення її про час та місце розгляду справи, у зв'язку з чим скасовує рішення суду на підставі п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України та ухвалює нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За правилами ч. 1 ст. 627, 629 ЦК України згідно статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Положенням ч. 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

10 квітня 2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір споживчого кредиту № KRНСRX07290228, відповідно до якого банком відповідачу надано грошові кошти у розмірі 2 283,05 на строк до 09 квітня 2008 року включно зі сплатою 2,0% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 36,53 грн. та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 207,55 грн., а ОСОБА_1 зобов'язалася повернути кредит, сплатити відсотки, та інші платежі у порядку та строки визначені цим договором.

Як вбачається з договору № KRНСRX07290228 від 10 квітня 2006 року, сторони між собою погодились, що повернення кредиту здійснюється на підставі та на умовах, визначених у Заяві позичальника та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), з якими ОСОБА_1 була ознайомлена, що підтверджується її підписом у Заяві позичальника (а.с. 6- зворот).

При цьому, згідно з пунктом 3.2.9. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) позичальник ОСОБА_1 зобов'язалася повністю повернути кредит до дати, зазначеній у Заяві позичальника, тобто до 09 квітня 2008 року, а у випадку непогашення нею щомісячних платежів у встановлені строки погодилась на подальше нарахування відсотків у подвійному розмірі у порядку визначеному п. 4.2. цих Умов.

Отже, навіть встановивши строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору, сторони погодились між собою можливість прострочення виконання щоїмісячних зобов'язань на строк до 09 квітня 2008 року.

Факт укладення між сторонами кредитного договору доведений належними та допустимими доказами та відповідачем не заперечується.

Станом на 21 грудня 2012 року за Кредитним договором № KRНСRX07290228 від 10 квітня 2006 року обліковується заборгованість в розмірі 48 999,30 грн., яка складається з наступного: заборгованість по кредиту у розмірі 1 609,01 грн., по відсоткам - 15 807,81 грн., по комісії - 511,42 грн., пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань - 28 261,57 грн., штраф (фіксована складова) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 2 309,49 грн., та судові витрати у розмірі 489,99 грн.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 ЦК України).

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду із вказаним позовом про захист свого порушеного права 28 січня 2013 року (а.с. 2).

Відповідачем ОСОБА_1 заявлено про застосування позовної давності (а. с. 42-45, 85-88).

Відповідно до частини першої статті 6 ЦПК України суд зобов'язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18).

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 фактично не мала можливості подати заяву (клопотання) про застосування позовної давності до ухвалення судом першої інстанції рішення по суті спору, остання має право заявити відповідне клопотання на стадії апеляційного перегляду судового рішення, оскільки цим відновлюється принцип змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже,можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог.

Згідно із частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно з вимогами ч.ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з правового аналізу вказаних норм, Умови надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались.

З цього приводу колегія зазначає, що у відповідності до положень ч. 1 ст. 259 ЦК України про збільшення позовної давності між сторонами має укладатись окремий договір, тобто згода на таке збільшення не може бути оформлена шляхом приєднання до Умов та Правил, які містять чисельні пункти та великий обсяг сторінок, а має узгоджуватись окремим підписаним між сторонами договором.

Оскільки такий договір між сторонами відсутній, то підстав вважати збільшеним строк позовної давності у колегії не мається. А тому слід виходити із загального строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України тривалістю у три роки.

Під час вирішення даного спору судом достовірно встановлено, що в рамках укладеного сторонами 10 квітня 2006 року кредитного договору № KRНСRX07290228, відповідачу було видано кредитні кошти з кінцевим терміном повернення 09 квітня 2008 року, тоді як АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з даним позовом 28 січня 2013 року, тобто поза межами трирічної позовної давності.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронюваних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги про стягнення з відповідача штрафу та пені.

На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання заяви про перегляд заочного рішення, в розмірі 352,40 грн. (а.с.41), та судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в розмірі 734,99 грн. (а.с.89), що відповідає розміру визначеному Законом України «Про судовий збір», а всього 1 087,39 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 23 вересня 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Стягнути із Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1 087 (одна тисяча вісімдесят сім) гривень 39 (тридцять дев'ять) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 04 квітня 2019 року.

Головуючий:

Судді: