КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2019 року

м. Київ

справа № 373/2166/18

провадження № 22-ц/824/5076/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді- Кравець В.А.,

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»

відповідач - ОСОБА_1

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Литвиненко ОлениЛеонідівни

на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2019 року у складі судді Опанасюка І.О.

у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року представник позивача Гаренко Н.В. звернулася до суду з позовомпро стягнення заборгованості.

В обґрунтування вимог зазначала, що відповідач відповідно до укладеного договору №б/н від 04 лютого 2009 року отримала кредит у розмірі 4 900,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Уважала, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Звертала увагу на те, що відповідач при укладенні договору дала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком.

Зазначала, що позивач свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Проте, відповідач своєчасно не надавала грошові кошти для погашення заборгованості, таким чином, зобов'язання за вказаним договором не виконала.

Ураховуючи вказане, представник позивача просила стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 04 лютого 2009 року, яка станом на 30 вересня 2018 року становила загальну суму 11 749,40 грн., та складається із заборгованості за кредитом - 3 590,74 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 6 661,07 грн., заборгованості за пенею та комісією - 700,00 грн., та штрафів - 250,00 грн. (фіксована частина) та 547,59 грн. (процентна складова), а також стягнути суму судового збору у розмірі 1 762,00 грн.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 08 лютого 2019 року представник позивача Литвиненко О.Л. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Уважає оскаржуване рішення незаконним, ухваленим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що відповідач при підписанні заяви позичальника приєдналася до «Умов та правил надання банківських послуг», які разом з «Тарифами Банку» складають договір про надання банківських послуг. Зазначає, що відсутність підпису відповідача в «Умовах та правилах надання банківських послуг» не свідчить про те, що вони укладені поза межами кредитного договору та є недопустимими доказами. Посилається на те, що відповідачу було відкрито картковий рахунок на підставі заяви та видано кредитну картку «Універсальна» з встановленим кредитним лімітом 800,00 грн., який в подальшому був збільшений до 4 900,00 грн. Звертає увагу на те, що після отримання картки відповідач здійснила дії щодо проведення її активації, користувалася нею та отримувала кредитні кошти, що підтверджується випискою по руху коштів, яка долучається до апеляційної скарги. На думку апелянта, між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір, який відповідачем не оспорювався, а отже, є підстави для стягнення заборгованості.

Відповідач не скористалася своїм процесуальним правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду не направила.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до п.1 ч.1 ст. 274 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів отримання відповідачем кредитних коштів, у тому числі і у зазначений в заяві позичальника спосіб, а також з того, що Умови та Правила надання банківських послуг не засвідчені належним чином та не містять підпису позичальника, що не може уважатися належним та допустимим доказом укладення між сторонами кредитного договору та погодження усіх його істотних умов.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи убачається, що стороною позивача на підтвердження укладення між сторонами кредитного договору надано копію заяви, яка є нечитабельною та з якої не можливо встановити особу, якою така заява підписана; розрахунок заборгованості відносно ОСОБА_1 станом на 30.09.2018, який підписаний не встановленою особою, без зазначення прізвища, імені та по батькові останньої та її посади (а.с. 9-12); довідку про умови кредитування з викоритсанням кредитки «Універсальна, 30 днів льготного періода» (а.с. 14); Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг без зазначення дати (а.с. 15-20) та копію паспорта відповідача ( а.с. 21). Вищенаведені копії документів складені російською мовою.

В анкеті-заяві відмічено графу «Кредитка «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та бажаний кредитний ліміт у розмірі 1 000 грн., після даних відомостей стоїть підпис невстановленої особи, оскільки такі дані у заяві нечитабельні. Після підпису вказано інформацію про кредитний ліміт у розмірі 800 грн. та 3% - базова процентна ставка по кредиту в місяць на залишок заборгованості, у графі місячна комісія - прочерк. Під даною інформацією стоїть підпис працівника банку. Даних про те, який саме розмір кредитного ліміту мав би бути встановлений та які саме проценти погоджено сторонами за користування кредитом, які рахунки відкриті для зарахування кредитного ліміту, розмір штрафних санкцій, передбачених за несвоєчасне погашення кредиту, тощо в анкеті-заяві не зазначено.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1ст. 1055 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 626 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних справа та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 1 та 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв?язку та, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Зобов'язання виникають із підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема з договорів.

Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов?язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно ч.1 ст. 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 610 цього Кодексу визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Проте, стороною позивача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження звернення відповідача з відповідною заявою на отримання кредиту, розміру кредитного ліміту, виду та номера кредитної карти, строку її дії тощо.

Також позивачем не надано суду доказів оформлення та укладання між сторонами та відповідно отримання позичальником Умов та Правил надання банківських послуг, Пам`ятки клієнта і Тарифів, що би в сукупності із Заявою, свідчило про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг.

Згідно з вимогами ч.ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з правового аналізу вказаних норм, Умови надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались.

Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Таким чином, ураховуючи, що заява позичальника, яка разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами має складати між позичальником та банком договір про надання банківських послуг є нечитабельною, з її змісту не можливо встановити умови кредитування, а долучений позивачем до матеріалів позовної заяви Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, не містить підпису позичальника, колегія уважає, що позивачем не доведено, що під час підписання заяви позичальника відповідач був ознайомлений саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг.

Окрім того, суду не надано доказів того, що відповідна картка, передбачена умовами анкети-заяви, була видана відповідачу, як і не надано суду відомостей, що підтверджують тип та строк дії цієї картки, що є істотними умовами договору, доказів зарахування кредитних коштів на картку.

Згідно статей 57, 60, 61 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв'язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Окрім цього, відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявлених позовних вимог, не є підставою для звільнення від доказування у відповідності до вимог статті 81 ЦПК України.

Відповідно до положень статті 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Стороною позивача до позовної заяви копію картки, виданої відповідачу, не долучено, про строк дії картки не зазначено та не надано виписки по рахункам відповідача, якщо такі відкривалися. Також у позовній заяві не вказано про відсутність можливості надати відповідні докази разом з позовною заявою та надалі будь-яких письмових звернень до суду із зазначенням доказів, які бажає долучити сторона позивача із зазначенням об'єктивних причин неможливості їх подання разом із позовом, матеріали справи не містять.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, з огляду на вищезазначені положення цивільного процесуального закону колегією суддів не приймаються до уваги докази від позивача на стадії апеляційного перегляду справи, а саме, виписка по картковому рахунку, яка долучена до апеляційної скарги, оскільки такі докази до суду першої інстанції не подавалися, оцінка їм при розгляді справи судом не надавалась, а представником позивача у позовній заяві не зазначалось про відсутність можливості надати вказані докази разом з позовною заявою, надалі будь-яких письмових звернень до суду із зазначенням доказів, які бажає долучити сторона позивача із зазначенням об'єктивних причин неможливості їх подання разом із позовом матеріали справи не містять, також позивачем не надано до суду апеляційної інстанції доказів неможливості подання виписки по рахунку до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Таким чином, колегія уважає, що суд першої інстанції, оцінюючи надані позивачем докази в їх сукупності, дійшов правильного висновку, що позивач, звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості, не надав належних та допустимих доказів наявності між сторонами договірних відносин щодо нарахування відсотків за користування кредитом, комісії за користування кредитом, пені та штрафу.

Незважаючи на те, що анкета-заява підписана відповідачем, у ній відсутні дані про те, яку саме картку видано відповідачеві, чи є ця картка кредитною, строк дії картки, розмір кредитного ліміту тощо.

Розрахунок заборгованості, як такий, без надання доказів отримання кредитних коштів відповідачем, не може бути належним та допустимим доказом її наявності та розміру, а також укладення кредитного договору, адже будь-яких доказів перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідача позивачем не надано, і нічим іншим не підтверджується та його правильність неможливо перевірити. Окрім того, з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, не вбачається за можливе перевірити правильність нарахувань відповідних сум. Будь-яких роз'яснень та доказів щодо принципу складення даного розрахунку справа не містить. Незрозуміло, на яких підставах позивачем нараховано заборгованість по процентам за користування кредитом, сума якої є завищеною більше ніж у двадцять разів та є неспівмірною із самою сумою кредиту. Розрахунок не містить підпису відповідальних осіб та не скріплений печаткою банку, а відтак не може бути належним та допустимим доказом у справі.

Виходячи з викладеного, колегія уважає, що місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт звернення відповідача із заявою про видачу кредиту, а отже і досягнення згоди між сторонами щодо розміру відсотків за користування кредитом, пені, комісії та штрафу, оскільки з наданої позивачем заяви не можливо встановити, що вона підписана саме ОСОБА_1, підпис відповідача на Умовах та Правилах надання споживчого кредиту відсутній, а отже відсутні належні докази ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк.

Доводи апеляційної скарги про те, що сторони погодили всі істотні умови кредитного договору, що підтверджується особистим підписом відповідача у кредитному договорі, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки анкета-заява підписана невстановленою особою, не містить погоджених сторонами умов кредитування, дати видачі коштів та строку дії картки, а розрахунок заборгованості за відсутності відповідних доказів на підтвердження зазначених у ньому відомостей не є належним, допустимим та достовірним доказом наявності та розміру заборгованості відповідача перед банком.

Виходячи з наведеного, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять достатнього обґрунтування, що могло би стати підставою для скасування рішення і ухвалення нового, а тому, дослідивши матеріали справи, надавши об'єктивну оцінку зібраним доказам по справі та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - залишенню без задоволення.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - Литвиненко Олени Леонідівни залишити без задоволення.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай