ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4335/19 Справа № 180/893/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Тананайська Ю. А. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 року м. Дніпро

колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 08 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Друга Нікопольська державна нотаріальна контора Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про зменшення обов'язкової частки, -

ВСТАНОВИЛА:

До Марганецького міського суду Дніпропетровської області звернулася ОСОБА_1 з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що вона є спадкоємцем за заповітом частини майна, яке належало спадкодавцю ОСОБА_7 яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, яке складається з павільйону «Волна» з прибудовами, та всіх вкладів (грошових рахунків), що знаходяться у ПАТ КБ «Приватбанк». Державний нотаріус Марганецької ДНК Ковтюх А.В. повідомила її, що окрім неї, на вищевказане майно претендує відповідач, чоловік покійної - ОСОБА_2, на 1/2 частки спадщини. Крім неї та відповідача, ОСОБА_7 склала заповіт на ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 За життя ОСОБА_7 жодного разу не складала заповіт на свого чоловіка ОСОБА_2 Позивач також посилається на погане сімейне життя ОСОБА_7 та ОСОБА_2, на їх недружелюбні стосунки, на добрий дохід ОСОБА_2, на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області, яким ОСОБА_2 зобов'язано не чинити перешкод у користуванні павільйоном «Волна» з прибудовами, який розташований по АДРЕСА_3.

У зв'язку з цим, ОСОБА_1 просила суд обов'язкову частку у спадщині ОСОБА_2, після смерті ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, зменшити в чотири рази, порівняно із встановленою законом.

Рішенням Марганецького міськго суду Дніпропетровської області від 08 січня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено, з чим остання не погодилася та подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

В своїй апеляційній скарзі, позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального та на неправильне застосування норм матеріального права.

ОСОБА_2 відповідно до ст. 360 ЦПК України подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 08 січня 2019 року - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1

Інші учасники процесу своїм правом передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористались.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.11.2005 року.

Згідно заповіту, складеного 18.05.2015 року в приміщенні Марганецької ДНК, ОСОБА_7 на випадок своєї смерті заповіла:

- ОСОБА_1 грошові заощадження, які знаходяться на рахунках, відкритих у КБ «Приватбанк», павільйон «Волна» з прибудовами по вул. Радянській, 16-а в м. Марганець Дніпропетровської області;

- ОСОБА_5 - квартиру АДРЕСА_1;

- ОСОБА_6 - квартиру АДРЕСА_4.

Згідно заповіту, складеного 12.05.2015 року в приміщенні Марганецької ДНК, ОСОБА_7 на випадок своєї смерті заповіла ОСОБА_4 грошові заощадження, які знаходяться на рахунках, відкритих у Державному Ощадному банку України.

Також судом встановлено, що після смерті ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 прийняли спадщину.

ОСОБА_2, чоловік померлої ОСОБА_7, дітей ОСОБА_7 не мала.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 станом на 7 липня 2015 року досяг пенсійного віку, тобто був непрацездатним, та має право на обов'язкову частку у спадщині.

Згідно пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 ОСОБА_2 була призначена пенсія за віком в 2001 році.

Після смерті ОСОБА_7 єдиним спадкоємцем першої черги є ОСОБА_2

26.08.2015 року ОСОБА_2 звернувся до Марганецької ДНК із заявою про прийняття спадщини, а 08.02.2016 року із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на обов'язкову частку у спадковому майні. Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено з тих підстав, що спадкоємцем не надано документів, які підтверджують право власності на квартиру АДРЕСА_1, та не подано відомостей та документів, необхідних для вчинення нотаріальних дій.

Доходом ОСОБА_2 є отримувана ним пенсія, яка згідно довідки Нікопольського ОУПФУ по м. Марганець від 12.06.2017 року складає 3513 гривень 64 коп.

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 18 травня 2016 року у справі № 180/234/16ц встановлено, що не доведено факт ухилення ОСОБА_2 від надання допомоги ОСОБА_7

Враховуючи зазначене та показання свідка ОСОБА_9, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 надавав посильну допомогу ОСОБА_7, в якій вона потребувала, враховуючи його вік, стан здоров'я, здійснював належний догляд та піклувався за нею.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що, крім показів свідків, суду не надано доказів аморальних поступків та зради ОСОБА_2 Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що неналежне сімейне життя в сім'ї ОСОБА_7 -ОСОБА_2 є суб'єктивною думкою позивача та свідків.

Також суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження доводів про приховування коштів ОСОБА_2 від ОСОБА_7

В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не враховано матеріальний стан ОСОБА_2, що в свою чергу впливає на право обов'язкової частки у спадщині.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, оскільки, як вже було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 є пенсіонером та отримує пенсію, яка складає 3513,64 грн., що втричі менша ніж максимальна встановлена пенсія (10 740 грн.) відповідно до п.3 ст. 27 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-ІV "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Що стосується банківських вкладів відповідача, то загальна їх сума не перевищує і 1% тих вкладів, яка мала померла дружина ОСОБА_7, та на які відкрилася спадщина. А тому данні обставини не дають підстав для зменшення обов'язкової частки в спадщині.

Безпідставними є доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не врахував, що за час спільного життя стосунки між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 не були дружніми та не мали поваги один до одного. Однак суд першої інстанції правомірно в своєму рішенні посилається на ч. 4 ст. 82 ЦПК України "Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини,якщо інше не встановлено законом".

Так, рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 18.05.2016 року по справі № 180/234/16-16 встановлено факт проживання ОСОБА_7 на момент смерті із своїм чоловіком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2. Також встановлено факт того, що до лікарні, де ОСОБА_7 було здійснено операцію,вона поїхала разом з чоловіком ОСОБА_2, де останній відвідував свою дружину протягом часу її перебування. Також встановлено, що ОСОБА_2 перед днем смерті ОСОБА_7 двічі викликав своїй дружині швидку допомогу, а після смерті займався її похованням.

Колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правомірно посилається на те, що згідно до заповіту від 18.05.2015 року ОСОБА_7 була ознайомлена державним нотаріусом із положеннями ст. 1241 ЦК України щодо права на обов'язкову частку у спадщині. А тому, будучи освідомленою про право обов'язкової частки її чоловіка на спадкове майно, ОСОБА_7, складаючи заповіт на позивача, висловила своє останнє бажання, надавши право ОСОБА_2 на законну обов'язкову частку у спадщині.

Необгрунтованими є доводи апелянта щодо скасування оскаржуваного рішення та направлення справи для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю,враховуючи наступне.

Відповідно до п. 5 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд першої інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Згідно до ч. 1 ст. 378 ЦПК України, судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Згідно до паспортних данних ОСОБА_2 зареєстрований та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Таким чином, судом першої інстанції не було порушено територіальної юрисдикції (підсудності).

А тому, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 08 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова