Провадження № 2/761/1423/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

11 березня 2019 року Шевченківський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

В травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, згідно з яким просить суд: стягнути з Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії» на її користь матеріальну шкоду у розмірі 4 931,70 грн.; стягнути з Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України» на її користь моральну шкоду у розмірі 70 000,00 грн.; стягнути з Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України» на її користь судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 30.10.2017 року ОСОБА_1 разом зі своєю донькою прибула до аеропорту «Бориспіль» рейсом авіакомпанії «МАУ» PS472 Цюрих-Київ.

Разом з тим, під час виходу з літака позивачка послизнулася на мокрій сходинці трапу та, пролетів декілька сходинок, впала й вдарилася головою.

При цьому, вказані обставини зумовили необхідність невідкладного отримання першої медичної допомоги, що, як наслідок, унеможливило виліт позивачки до Одеси рейсом авіакомпанії «МАУ» PS 055 КBP-Boryspil Kiev до аеропорту OPS Internatinal за квитком №815, кошти за який відповідач повернув в повному обсязі.

Однак, незважаючи на те, що у пошкодженні здоров'я позивачки та її подальшому лікуванні в лікарнях винен саме відповідач, останній відмовився у добровільному порядку виплатити ОСОБА_1 суму матеріальної шкоди в розмірі 4 941,70 грн. відповідно до претензії від 03.11.2017 року.

За вказаних обставин, а також посилаючись на спричинення душевних страждань внаслідок тілесних ушкоджень, позивачка звернулася до суду з цим позовом, який просить задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою від 21.06.2018 року було відкрито провадження в цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження.

25.09.2018 року до суду надійшов відзив ПрАТ «МАУ» на позовну заяву, згідно з яким відповідач заперечує щодо задоволення позову з підстав недоведеності вини перевізника за заподіяння позивачу матеріальної шкоди. Крім того, посилаючись на ст. 29 Монреальської Конвенції, відповідач просив суд відмовити й в задоволенні вимог щодо відшкодування моральної шкоди.

Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Разом з тим, 04.03.2019 року до суду надійшла заява представника відповідача про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю бути присутнім на судовому засіданні.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.

Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач щодо заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи.

Вислухавши пояснення позивачки, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступних підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 908 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Положеннями ст. 910 ЦК України встановлено, що за договором перевезення пасажира одна сторона (перевізник) зобов'язується перевезти другу сторону (пасажира) до пункту призначення, а в разі здавання багажу - також доставити багаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання багажу, а пасажир зобов'язується сплатити встановлену плату за проїзд, а у разі здавання багажу - також за його провезення. Укладення договору перевезення пасажира та багажу підтверджується видачею відповідно квитка та багажної квитанції, форми яких встановлюються відповідно до транспортних кодексів (статутів).

При цьому згідно п.п. 1,2 глави 1 розділу ІV Правил повітряних перевезень пасажирів і багажу, затверджених Наказом Міністерства інфраструктури України від 30.11.2012 року за № 735, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28.12.2012 року за № 2219/22531 (надалі - «Правила»), пасажирський квиток та багажна квитанція є підтвердженням укладення договору про перевезення та відображають його умови. Квиток надає право пасажиру на переліт відповідним рейсом (рейсами) і зобов'язує перевізника здійснити відповідне перевезення пасажира та його багажу, а також надати інші послуги, пов'язані з перевезенням, згідно з умовами договору перевезення, крім випадків, визначених у пункті 4 цієї глави.

Так, перевіряючи обставини справи судом встановлено, що між сторонами було укладено Договори перевезення, відповідно до умов яких відповідач, як перевізник, зобов'язався надати позивачці транспортні послуги та перевезти її у наступні дні за маршрутом: 30.10.2017 року з аеропорту ZRH - Zurich International в аеропорт KPB - Boryspil, Kiev (рейс PS 472); 30.10.2017 року з аеропорту KPB - Boryspil, Kiev в аеропорт OPS International, Odessa (рейс PS 055), а позивачка, в свою чергу, оплатила встановлену плату за проїзд.

Як вбачається з матеріалів та не заперечувалось сторонами по справі, відповідач повністю виконав свої зобов'язання щодо авіаперевезення позивачки за рейсом PS 472.

В той же час, як вбачається з Акту про нещасний випадок від 30.10.2017 року, під час виходу з літака позивачка, спускаючись трапом, впала з нього та вдарилася головою о бетонне покриття.

Згідно наявної в матеріалах справи Довідки №7668 від 30.10.2017 року, на місце події позивачці була викликана швидка медична допомога, яка доставила її до Міської клінічної лікарні швидкої допомоги у м.Києві, де, в свою чергу, їй був встановлений діагноз: забита рана м'яких тканин голови та проведена первинна хірургічна допомога.

Крім того, враховуючи те, що за станом здоров'я позивачка не змогла користуватися повітряним транспортом, їй було повернуто сплачені кошти за квиток на рейс PS 055 за маршрутом Київ-Одеса з датою вильоту 30.10.2017 року.

Також, як встановлено в судовому засіданні з пояснень самої позивачки, страховою компанією ERV за вказаним страховим випадком їй було виплачено страхове відшкодування, яке на її думку є недостатнім враховуючи її травму голови.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка, яка на підставу для відшкодування матеріальної шкоди, посилалася на те, що у пошкодженні здоров'я позивачки та її подальшому лікуванні в лікарнях винен саме відповідач.

Так, п.1 глави 1 розділу ІХ Правил повітряних перевезень пасажирів і багажу, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України №735 від 30.11.2012 року (надалі - Правила) встановлено, що будь-який позов щодо відповідальності перевізника стосовно заподіяної шкоди при перевезенні може бути поданий відповідно до умов і меж відповідальності, які передбачені Монреальською конвенцією та чинним законодавством України.ю

Конвенція про уніфікацію деяких правил міжнародних повітряних перевезень, підписана у Монреалі 28.05.1999 року, яка набрала чинності для України 06.05.2009 року (надалі - Монреальська конвенція) передбачає, що перевізник є відповідальним за шкоду, яка спричинила загибель або тілесне ушкодження пасажира, тільки за умови, що подія, яка стала причиною загибелі або ушкодження, відбулася на борту повітряного судна або під час посадки чи висадки пасажира (ч.1 ст. 17).

У відповідності до ч.2 ст. 21 Монреальської конвенції та п.2 глави 1 розділу ХХVІІ Правил, перевізник не відповідає за шкоду, яка спричинила загибель або тілесне ушкодження пасажира, за умов, зазначених у главі 1 розділу ХХVІІ цих Правил, якщо перевізник доведе, що: така шкода не була заподіяна через недбалість або іншу неправомірну дію чи бездіяльність перевізника або його службовців чи агентів з обслуговування; або така шкода заподіяна виключно через недбальство або іншу неправомірну дію чи бездіяльність третьої сторони.

Статтею 1166 ЦК України встановлено, що майнова, шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, враховуючи вищенаведені положення законодавства, необхідною умовою матеріальної відповідальності відповідача перед позивачкою є наявність в його діях вини за заподіяння такої шкоди.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Також, згідно роз'яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Однак, всупереч вищенаведених положень законодавства, позивачкою не доведено жодними належними та допустимими доказами вини відповідача, як перевізника, у заподіянні їй матеріальної шкоди через падіння з трапу.

При цьому, медичні документи, надані позивачкою в якості доказів до позовної заяви (зокрема висновки МРТ від 04.11.2017 року та від 06.02.2017 року) свідчать про те, що ніяких змін у стані здоров'я позивачки, зумовлених нещасним випадком в ДП «МА "Бориспіль», не відбулося, а її подальші обстеження були викликані необхідністю лікування хронічних захворювань, діагностованих у неї раніше.

Таким чином, на підставі вищевикладеного, а також враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПрАТ «МАУ» про відшкодування матеріальної шкоди слід відмовити.

При цьому щодо позовних вимог стосовно відшкодування моральної шкоди суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Положеннями ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При цьому, у відповідності з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Разом з тим, відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.

Проте, у відповідності до роз'яснень, які містяться в п.п. 2, 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, суди мають розглядати спори про відшкодування заподіяної фізичної моральної (немайнової) шкоди тільки у тих випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції, або випливає з її положень, або у випадках, коли можливість відшкодування моральної шкоди безпосередньо та чітко визначено у галузевому та/або спеціальному законодавстві, яке регулює спірні правовідносини сторін. Суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і правовідносин якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь суму відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що в результаті падіння з трапу, йому було завдано душевних страждань.

Разом з тим, судом встановлено, що спірні правовідносини, які виникли між сторонам, відносяться до галузі повітряного права, та відповідно регулюються Повітряним кодексом України, а також Монреальською конвенцією, положеннями яких не передбачено відшкодування моральної шкоди у разі затримки та/або втрати авіаперевізником багажу авіапасажирів.

Таким чином, беручи до уваги те, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди не ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку, що у їх задоволенні також слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 280-282, 289, 352, 354, п.п. 15.5 п.15 Розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а також рішення може бути оскаржене позивачем до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 14.03.2019 року.

Суддя: