Справа № 351/826/19
Провадження № 22-ц/4808/1225/19
Головуючий у 1 інстанції Калиновський М. М.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Девляшевського В.А., Ясеновенко Л.В.

секретаря Бойчука Л.М.

з участю представника ОСОБА_1 і ОСОБА_2 - ОСОБА_3

позивача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Заболотівської селищної ради об`єднаної територіальної громади, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Снятинського районного суду від 10 липня 2019 року, ухвалене складі судді Калиновського М. М.у м. Снятині,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до Заболотівської селищної ради об`єднаної територіальної громади, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , про визнання права власності на спадкове майно.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням №5 виконавчого комітету Заболотівської селищної ради від 25 лютого 1966 року батькові позивачки ОСОБА_6 надано дозвіл та виділено земельну ділянку по АДРЕСА_1 . під індивідуальне житлове будівництво. На виділеній земельній ділянці по АДРЕСА_2 ОСОБА_6 разом із ОСОБА_7 збудували у 1972 році житловий будинок. Проте правовстановлючих документів на вказаний будинок не збереглось. Оскільки житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, то ОСОБА_8 та ОСОБА_7 належало по 1/2 частині житлового будинку. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер, за життя заповіт не складав. На момент його смерті, в господарстві крім нього, були зареєстровані та проживали наступні спадкоємці першої черги: дружина померлого мати позивача ОСОБА_7 , позивачка, та рідний брат позивачки ОСОБА_9 Всі вони вступили в управління спадковим майном, а отже його частка розділилася між трьома вище зазначеними особами. Загалом мамі позивачки ОСОБА_7 почало належати 4/6 частини всього будинковолодіння, позивачці 1/6 частина, братові позивачки ОСОБА_9 - 1/6 частина. У 2003 р. помер брат позивачки ОСОБА_9 на момент його смерті у господарстві проживали та були зареєстровані наступні спадкоємці першої черги: ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 . Отже, ОСОБА_7 належить 17/24 частин будинковолодіння, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 по 1/24 частині кожному. Після смерті матері ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 позивачка є єдиною спадоємицею всього належного їй майна, тобто власницею 21/24 частин будинковолодіння. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20 вересня 2018 року приватний нотаріус Снятинського районного нотаріального округу Лахнюк О.М. відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок по АДРЕСА_3 , у зв`язку з відсутністю у спадкоємця правовстановлюючого документу з державною реєстрацією права власності за спадкодавцем. Посилаючись на те, що у неї відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно, просила визнати за нею права власності на 21/24 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських споруд та будівель по АДРЕСА_3 .

Рішенням Снятинського районного суду від 10 липня 2019 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 21/24 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_3 у порядку спадкування після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Не погоджуючись із рішенням суду, представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову, посилаючись на допущення порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує на те, що не встановлено чи спірний житловий будинок в АДРЕСА_3 належав до колгоспного чи до робочого двору. На момент виникнення спірних правовідносин у разі смерті члена колгоспного двору спадкування майна двору не відбувається, а майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності, розмір частки встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх. Крім того, домоволодіння робочого двору належало тим особам, хто був його збудовником і підставою виникнення такого права був сам факт побудови з додерженням вимог закону. У матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують факт побудови спільно подружжям ОСОБА_6 та ОСОБА_7 житлового будинку з надвірними господарськими будівлями та спорудами.

01 жовтня 2019 року представник ОСОБА_4 ОСОБА_10 подала відзив на апеляційну скаргу, доводи апеляційної скарги заперечила, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними. Вказує, що відведення земельної ділянки під індивідуальне житлове будівництво піч час шлюбу ОСОБА_8 та ОСОБА_7 не змінює спільної сумісної власності подружжя та презумпцію спільності права власності подружжя не спростовує. Щодо правового статусу домоволодіння, то на момент його створення, селищні ради не вели погосподарські книги. Суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства, особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників.

В судовому засіданні представник представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги, просить задовольнити подану скаргу.

ОСОБА_4 ОСОБА_10 доводи апеляційної скарги заперечила. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив з того, що єдиним спадкоємцем спірного майна є позивачка, яка має намір прийняти спадщину, відсутність свідоцтва на право власності на жилий будинок не є підставою відмови у захисті права позивачки, а тому на підставі вищенаведеного, суд вважає, що позивачка, набула право власності на 21/24 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_3 ..

Висновок суду відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що ОСОБА_8 та ОСОБА_11 з 26.01.1952 р перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.12).

З рішення №5 виконавчого комітету Заболотівської селищної ради від 25.02.1966 р. слідує, що ОСОБА_6 було надано дозвіл та виділено земельну ділянку під індивідуальне житлове будівництво (а.с.5).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_1 (а.с.11)

З довідки від 19.11.2018 р. № 2319, виданої Заболотівською селищною радою об`єднаної територіальної громади, вбачається, що на час смерті ОСОБА_12 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 були зареєстровані разом із ним: ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_13 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 в АДРЕСА_3 .

З довідки від 19.11.2018 р. № 2318, виданої Заболотівською селищною радою обєднаної територіальної громади, вбачається, що заповіт від імені ОСОБА_8 в Заболотівській ОТГ не посвідчувався.

Згідно витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) у спадковому реєстрі відсутня інформація щодо ОСОБА_8 .

З довідки від 17.10.2018 р. № 2010, виданої Заболотівською селищною радою об`єднаної територіальної громади, вбачається, що ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 на день смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 . На день смерті у вказаному будинку інших зареєстрованих осіб не було.

З довідки від 17.10.2018 р. № 2011, виданої Заболотівською селищною радою об`єднаної територіальної громади, вбачається, що заповіт від імені ОСОБА_7 в Заболотівській ОТГ не посвідчувався.

12.09.2019 р. №230/02-14, приватним нотаріусом Снятинського районного нотаріального округу, слідує, що згідно спадкової справи № 19/2018 ОСОБА_4 дійсно являється єдиною спадкоємицею за законом на майно померлої матері ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та на день смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Постановою приватного нотаріуса Снятинського районного нотаріального округу 12.09.2018 р. відмовлено ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою АДРЕСА_3 після смерті її матері ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна відсутні відомості щодо права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження, щодо житлового будинку, що в АДРЕСА_3 .

Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Стаття 1261 ЦК України передбачає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ч.ч.1,2,3 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.

Відповідно до вимог ст. 22 Кодексу законів про шлюб та сім`ю УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Оскільки будинок збудований в період знаходження батьків позивачки у зареєстрованому шлюбі, то відповідно до вимог ст. 22 Кодексу законів про шлюб та сім`ю УРСР даний будинок є спільною сумісною власністю подружжя.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_4 , суд першої інстанції вірно врахував, що остання набула право власності на 21/24 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_3 .

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про належність будинковолодіння до колгоспоного двору з огляду на таке.

З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року.

Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено статтями 120-126 ЦК УРСР 1963 року.

Так, згідно зі статтями 120, 123 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Правильне застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР 1963 року передбачає з`ясування питання про віднесення будинку до відповідної суспільної групи господарств.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15.

Разом з тим, апелянтом не надано доказів щодо належності спірного домоволодіння до колгоспного двору.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не з`ясовано тип спірного домоволодіння, внаслідок чого не можна зробити висновок щодо належності ідеальних часток у спірному майні, оскільки згідно даних Заболотівської селищної ради об`єднаної територіальної громади у зазначеній раді не ведуться погосподарвські книги.

Оскільки покійні ОСОБА_8 та ОСОБА_7 з 26 січня 1952 року перебували у зареєстровану шлюбі, згідно рішення №5 Заболотівської селищної ради від 25 лютого 1966 року їм виділено земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку, який знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , то відповідно до вимог ст. 22 Кодексу законів про шлюб та сім`ю УРСР даний будинок належав їм на праві спільної сумісної власності подружжя.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_3 залишити без задоволення. Рішення Снятинського районного суду від 10 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення.

Повний текст складений 30 жовтня 2019 року.

Судді: В.Д.Фединяк Л.В.Ясеновенко

В.А.Девляшевський