Постанова

Іменем України

12 червня 2019 року

м. Київ

справа № 320/11632/14-ц

провадження № 61-38742св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: орган опіки та піклування Мелітопольської районної державної адміністрації Запорізької області, Терпіннівська сільська рада Мелітопольського району Запорізької області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області, у складі судді Фоміна В. А., від 24 січня 2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області, у складі колегії суддів: Гончар М. С., Кочеткової І. В., Маловічко С. В., від 17 травня 2018 року.

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: орган опіки та піклування Мелітопольської районної державної адміністрації Запорізької області, Терпіннівська сільська рада Мелітопольського району Запорізької області, про визнання недійсними довіреності та договору дарування квартири.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що у березні 2014 року ОСОБА_2 отримав рахунок на оплату житлово-комунальних послуг у квартирі АДРЕСА_1 , відкритий на ім`я ОСОБА_3 . На запит ОСОБА_2 до ТОВ «Комфорт-Мелітополь» він отримав відповідь, що при укладенні договору про надання послуг з утримання будинку між товариством та ОСОБА_3 останньою був пред`явлений договір дарування

від 13 березня 2014 року, відповідно до якого ОСОБА_3 є власником вищевказаної квартири. У липні 2014 року він отримав копію договору дарування квартири від 13 квітня 2014 року та копію довіреності

від 25 листопада 2013 року. У довіреності від 25 листопада 2013 року вказано, що ОСОБА_2 за попередньою усною домовленістю уповноважив відповідачів вести його справи про передачу йому спадщини у нотаріальній конторі після смерті батьків. Також у довіреності вказано, що ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_4 (яка є його колишньою дружиною) подарувати вказану квартиру ОСОБА_3 (яка є його дочкою). 13 березня 2014 року

ОСОБА_4 , діючи від імені ОСОБА_2 , подарувала вказану квартиру

ОСОБА_3 Спірна квартира раніше належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та його батькам. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати, а ІНФОРМАЦІЯ_3 помер його батько. ОСОБА_2 є єдиним спадкоємцем після смерті батьків. У зазначеній квартирі проживає

ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_1 , з якою він проживає з 1997 року. З 13 серпня 2008 року ОСОБА_2 встановлена перша група інвалідності, а тому він потребує постійного стороннього догляду. У позовній заяві зазначено, що у листопаді 2013 року його дочка ОСОБА_3 запропонувала ОСОБА_2 свою допомогу в оформленні спадщини на підставі довіреності. 25 листопада 2013 року вона привезла його до нотаріуса, щоб підписати довіреність. Своїй дочці він повністю довіряв, а тому підписав довіреність, не прочитавши її змісту. Крім того, за станом свого здоров`я він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. З колишньою дружиною ОСОБА_4 він давно не спілкувався, а тому будь-яких повноважень від свого імені він не міг їй надати. Розмов щодо переоформлення квартири на відповідача ОСОБА_3 не було, оскільки в квартирі він проживає разом зі своєю дружиною ОСОБА_1 .

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд визнати недійсними довіреність від 25 листопада 2013 року, складену від імені ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_4 й ОСОБА_3 , а також договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 13 березня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області

від 12 лютого 2016 року у справі № 320/10327/15-ц ОСОБА_2 визнано недієздатним і встановлено над ним опіку.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області

від 21 липня 2016 року залучено до участі у справі як законного представника позивача ОСОБА_1 та третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Мелітопольської районної державної адміністрації Запорізької області.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області

від 24 січня 2017 року позов задоволено. Визнано недійсною довіреність

від 25 листопада 2013 року, складену від імені ОСОБА_2 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , на уповноваження ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вести його справи про передачу йому спадщини, вести його цивільні, адміністративні, кримінальні, господарські справи, бути його представником в усіх установах, підприємствах та організаціях, розпоряджатися (з правом продажу або дарування ОСОБА_3 ) належною йому квартирою АДРЕСА_1 та іншими повноваженнями, посвідчену 25 листопада 2013 року приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Мозгіною О. П., зареєстровану у реєстрі

за № 1786. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений

13 березня 2014 року між ОСОБА_4 , яка діяла від імені ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , посвідчений 13 березня 2014 року приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Бєдновим О. А., зареєстрований у реєстрі за № 349.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв`язку з тим, що стан здоров`я позивача був важким, і він не міг розуміти в повної мірі змісту довіреності та правові наслідки, які можуть настати, ОСОБА_2 був введений відповідачем ОСОБА_3 в оману, яка скористалась його станом здоров`я. У позивача було відсутнє волевиявлення на надання довіреності на відчуження квартири та укладення договору дарування і таке відчуження не могло відповідати його волі. Посилаючись на положення статей 215, 230, 241 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання довіреності від 25 листопада 2013 року та договору дарування від 13 березня 2014 року недійсними.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 17 травня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано у частині визнання недійсною довіреності від 25 листопада 2013 року, складеної від імені ОСОБА_2 , та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції у частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору дарування квартири від 14 березня 2014 року, зазначивши при цьому, що судом першої інстанції правильно враховано вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем після дарування квартири 13 березня 2014 року проживати в спірній квартирі. Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині визнання недійсною довіреності від 25 листопада 2013 року, суд апеляційної інстанції виходив із того, що положення статті 230 ЦК України не можуть бути застосовані щодо односторонніх правочинів. На підставі спірної довіреності відповідач мала право оформити на користь ОСОБА_2 спадщину після смерті його батьків у вигляді 2/3 частини спірної квартири.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли суперечливих висновків про те, що ОСОБА_2 довіряв своїй дочці у оформленні юридичних документів, розуміючи наслідки видачі довіреності, у той же час він потребував від дочки стороннього догляду та розраховував на її допомогу, а дочка ввела його в оману, оскільки за станом здоров`я він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Факт обману повинна довести та особа, яку обманули, а не її представник. Суд апеляційної інстанції дійшов суперечливих висновків про те, що спірний договір дарування був укладений з перевищенням повноважень

(стаття 241 ЦК України), оскільки наявність у довіреності повноважень Шиліної В. В. на укладення зазначеного договору не може свідчити про наявність волевиявлення дарувальника, а також того, що дочка ввела свого батька в оману під час укладання зазначеного договору. Суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні позову про визнання недійсною довіреності, залишивши її чинною, а також чинними її умови про надання повноважень повіреній особі укласти договір дарування з ОСОБА_3 . Суд апеляційної інстанції не мотивував чому за спірною довіреністю ОСОБА_3 мала право лише оформляти спадщину ОСОБА_2 після смерті батьків, не звернувши увагу на те, що положення довіреності про укладення договору дарування є чинними.

Судові рішення у частині вирішення позовних вимог про визнання недійсною довіреності не оскаржуються, а тому касаційному перегляду не підлягають.

Короткий зміст відзивів на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_4 просить задовольнити касаційну скаргу ОСОБА_3 , скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 01 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.

08 жовтня 2018 року справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 16 травня 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

25 листопада 2013 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підписав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вести його справу про передачу йому спадщини у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 батька ОСОБА_6 та після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_7 , вести його цивільні, адміністративні, кримінальні, господарські справи у всіх судових установах, бути його представником в усіх установах, розпоряджатися (з правом продати за ціну і на умовах за їх розсудом, з правом обміняти, з правом укладання попередніх договорів та договорів про розірвання договорів або подарувати ОСОБА_3 ) належною йому на праві власності квартирою

АДРЕСА_1 , укласти та підписати відповідний договір. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Мозгіною О. П., зареєстрована в реєстрі за № 1786 (а. с. 8).

13 березня 2014 року між ОСОБА_4 , діючою від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності від 25 листопада 2013 року, та ОСОБА_3 укладено договір дарування квартири, відповідно до якого ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_3 прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії від 22 серпня 2008 року № 105167 ОСОБА_2 встановлено першу групу інвалідності з 13 серпня 2008 року безстроково (т. 1, а. с. 14).

Згідно повідомлення комунального підприємства «Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 18 квітня 2014 року станом на 01 березня 2013 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_2

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були батьками ОСОБА_2

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

12 жовтня 2001 року ОСОБА_2 уклав шлюб із

ОСОБА_1. Квитанції за оплату за житлово-комунальні послуги за березень 2014 року виписані на ОСОБА_3 .

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області

від 12 лютого 2016 року у справі № 320/10327/15-ц ОСОБА_2 визнано недієздатним та встановлено над ним опіку (т. 1, а. с. 197).

Судом встановлено, що з 12 травня 2008 року по 06 червня 2008 року

ОСОБА_2 находився на лікуванні у неврологічному відділенні комунальної установи «Мелітопольська лікарня № 2» з діагнозом: «Гіпертонічна хвороба ІІІ, церебральний атеросклероз ІІІ, гостре порушення мозкового кровообігу, геморагічний інсульт у правій гемісфері, лівостороння геміплегія».

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи від 18 травня

2015 року № 317 визначити ступінь зниження інтелектуально-мнестичних функцій ОСОБА_2 на період, що цікавить суд, не представляється можливим, тому що підекспертний не оглядався деякий час за місцем проживання, а тому винести експертне рішення на період надання довіреності 25 листопада 2013 року не є можливим. У теперішній час ОСОБА_2 виявляє ознаки деменції внаслідок ураження головного мозку (дисциркулярна енцефалопатія змішаного генезу-судинного (ішемічний інсульт, гіпертонічна хвороба церебральний атеросклероз) та токсичного (внаслідок вживання алкоголю), у силу чого він не може розуміти значення своїх дій і керувати ними (т. 1, а. с. 68-77).

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

За змістом частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів обставини, щодо яких її було введено в оману.

Обставинами, які можуть свідчити про відсутність волевиявлення на укладення договору дарування житла є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати у спірній квартирі після укладення договору дарування.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановивши, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою похилого віку, а з 2008 року йому встановлена перша група інвалідності безстроково та у подальшому він визнаний у судовому порядку недієздатним,

у листопаді 2013 року довірив своїй дочці оформлення спадщини після смерті своїх батьків, але не мав наміру дарувати спірну квартиру, що є його єдиним житлом, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що при укладенні спірного правочину у дарувальника було відсутнє волевиявлення на безоплатне відчуження належної йому на праві власності квартири, в якій він залишився проживати після укладення договору разом із своєю дружиною, фактично не передавши її на користь обдарованої, та правильно залишив без змін рішення суду першої інстанції у частині визнання недійсним договору дарування квартири.

Вказаний висновок судів попередніх інстанцій загалом відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах від 16 березня

2016 року у справі № 6-93цс16, від 27 квітня 2016 року у справі

№ 6-372цс16.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції у нескасованій під час апеляційного перегляду частині та постанова суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області

від 24 січня 2017 року у нескасованій за результатами апеляційного перегляду частині та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 17 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта