КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3576/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2019 року місто Київ

справа № 759/1284/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 вересня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Сенька М.Ф., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просила розірвати шлюб укладений між нею та ОСОБА_1, який зареєстрований 26 червня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис №689.

В обгрунтування позовних вимог посилалася на те, що 26 червня 2013 року між нею та відповідачембуло укладено шлюб, від якого сторони мають доньку: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вказувала, що подружнє життя між нею та відповідачем не склалосяу зв'язку з відсутністю порозуміння між ними, різними поглядами на життя та сімейні відносини, спільного господарства не ведуть, проживають окремо.

Зазначала, що шлюб носить формальний характер і подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе.

Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 20 вересня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Шлюб, зареєстрований 26 червня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис №689 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Вирішено питання судових витрат.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 29 листопада 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішеннясуду першої інстанції частково та ухвалити у відповідній частині нове.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на мотиви та підстави оскарження ним заочного рішення та те, що він в підготовчому судовому засіданні неодноразово просив надати строк для примирення, як це передбачено законом для збереження їх родини.

Вказував, що суд ухвалив заочне рішення не взявши до уваги клопотання про відкладення розгляду справи з належними доказами про перебування його у медичному закладі, а його представника на лікарняному.

Зазначав, що суд першої інстанції не надав йому можливості надати пояснення по справі, чим порушив право на захист.

Посилався на те, що суд в рішенні зазначав, що зі слів позивача шлюб розпався через «негідну, агресивну поведінку відповідача», однак жодного доказу, які б підтверджувати вказані обставини суду не надано.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якій зазначав, що скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вказував, що позивач, вважає, що шлюб зберегти не можливо, а подальше затягування справи та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач та його представник підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні апеляційного суду проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 червня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у місті Києвіміж ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис №689.

Від даного шлюбу сторони мають доньку: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом посилалася на те, відносини між нею та відповідачем погіршилися, внаслідок чого почуття поваги та кохання втрачені, вони не ведуть спільного господарства, проживають окремо, а шлюб носить виключно формальний характер.

Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч.1 ст.24 СК України).

Частинами 3, 4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з ч.2 ст.104 та ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 СК України.

За змістом ч.3 ст.109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч.1 ст.110, ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у рішення суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім'ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Як пояснила позивач у суді апеляційної інстанції вона з відповідачем давно припинила вести спільне господарство, не підтримує шлюбні стосунки, чоловіка не кохає, збереження шлюбу суперечить її інтересам та порушує її права.

Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, суперечить правам та інтересам позивача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (ст.51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам ст.ст.24, 56 СК України.

Щодо доводів апелянта про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на мотиви та підстави оскарження ним заочного рішення та те, що він в підготовчому судовому засіданні неодноразово просив надати строк для примирення, як це передбачено законом для збереження їх родини колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців (ч.7 ст.240 ЦПК України).

У п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року надано роз'яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Передбачене ч.1 ст.111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі зупинення провадження у справі та надання сторонам строку на примирення (ч.7 ст.240 ЦПК України). Судам слід використовувати надану законом можливість для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.

Із наведеного вище вбачається, що надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов'язком.

У суді першої та апеляційної інстанції позивач заперечувала проти надання строку для примирення.

Аналізуючи взаємини сторін і небажання позивача поновлювати сімейні відносини, суд першої інстанції не знайшов підстав для надання сторонам строку для примирення, при цьому вказував на те, що доводи відповідача про можливість збереження шлюбу нічим не підкріплені.

До такого ж висновку дійшов і суд апеляційної інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно постановив рішення про розірвання шлюбу сторін, так як протягом тривалого часу сторони спільно не проживають, свої шлюбні стосунки не відновили і такого бажання позивач не висловила.

А відтак перебування позивача в шлюбі з ОСОБА_1 порушує її права та впливає на її інтереси.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд в рішенні зазначав, що зі слів позивача шлюб розпався через негідну, агресивну поведінку відповідача, однак жодного доказу, які б підтверджувати вказані обставини суду не надано, колегія суддів відхиляє, оскільки вказане твердження зазначено, зі слів позивача та вказані доводи зводяться до незгоди із судовим рішенням.

Доводи апелянта про те, що суд ухвалив заочне рішення не взявши до уваги клопотання про відкладення розгляду справи з належними доказами про перебування його у медичному закладі, а його представника на лікарняному та суд не надав йому можливості надати пояснення по справі, чим порушив право на захист, колегія суддів відхиляє, оскільки як вбачається з матеріалів справи відповідач неодноразово, а саме: 21 червня 2018 року та 30 серпня 2018 року був присутній у судових засіданнях, а відтак не був позбавлений можливості належним чином користуватися своїми процесуальними правами та подавати до суду відповідні докази.

Крім того, сам відповідач у порушення вимог ст.178 ЦПК України не надав до суду відзив на позовну заяву та будь-яких інших документів, на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Доводи апеляційної скарги щодо необхідності збереження сім'ї через наявність дитини та задля її спільного виховання колегія суддів відхиляє, оскільки розірвання шлюбу стосується лише взаємин сторін і не впливає на можливість виконання батьками дитини своїх батьківських обов'язків.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції відповідач у апеляційній скарзі не навів обгрунтованих мотивів, які б свідчили про неправильність висновків суду щодо наявності підстав для розірвання шлюбу, зокрема доказів, які б свідчили про помилковість його висновку щодо неможливості збереження шлюбу.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 29 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: