КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2019 року м. Київ

Єдиний унікальний номер справи № 760/12551/17

Апеляційне провадження №22-ц/824/14280/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Іванченка М.М.

суддів: Білич І.М., Панченка М.М.

при секретарі: Макаровій К.В.

за участю:

Державного виконавця: Махової Д.А.

Боржника: ОСОБА_1

Представника боржника: ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за поданням Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, заінтересована особа: Держава в особі Київської митниці ДФС, боржник: ОСОБА_1

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1

на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва постановленої 29 січня 2018 року в приміщенні суду в складі судді Усатової І.А.,-

В С Т А Н О В И В:

Головний державний виконавець ВПВР УДВС у м. Києві Махова Д.А. звернулась до Солом`янського районного суду м. Києва з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 .

В обґрунтування подання зазначає, що в провадженні ВПВР УДВС у м. Києві перебуває виконавче провадження № 52048136 (392/4) з примусового виконання постанови Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2016 року по справі №3/359/1153/2016 про стягнення з ОСОБА_1 штрафу в розмірі 6011218 грн. та судовий збір в сумі 276 грн. на користь держави.

30 серпня 2016 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, яку направлено сторонам зокрема і боржнику, якому надано семиденний термін для самостійного виконання рішення суду. Державним виконавцем проведено ряд виконавчих дій, які передбачені Законом України «Про виконавче провадження». Заявник стверджує, що боржник має реальну, в тому числі матеріальну можливість сплачувати заборгованість, проте цього не робить.

Вказує, що на момент звернення до суду з поданням, боржник ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, хоча державним виконавцем здійснено ряд заходів з примусового виконання рішення.

Вважає, що наявність у боржника ОСОБА_1 зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, є підставою для обмеження його у праві виїзду за межі України.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 29 січня 2018 року подання ВПВР УДВС про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, заінтересована особа: Держава в особі Київської митниці ДФС, боржник: ОСОБА_1 - задоволено.

Тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за меді України до моменту повного виконання постанови Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2016 року по справі №3/359/1153/2016 про стягнення з ОСОБА_1 штрафк в розмірі 6011218 грн та судовий збір у сумі 276 на користь держави.

Не погоджуючись з судовим рішенням, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив у задоволенні подання відмовити.

Зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи є незаконними та необґрунтованими, ухвалені з порушеннями норм чинного законодавства. Вказує, ОСОБА_1 не було повідомлено про відкриття виконавчого провадження, в свою чергу зауважив, що у випадку направлення постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець має направляти постанову рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, в свою чергу підтвердженням отримання боржником постанови має бути саме рекомендоване повідомлення, проте матеріалів справи не містять доказів факту направлення та отримання боржником постанови. Задовольняючи подання державного виконавця судом не встановлено причини чи свідомо боржник не виконував належні до виконання зобов`язання та в чому таке не виконання полягало.

Від державного виконавця надійшов відзив на апеляційну скаргу в якій просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення залишити без змін. При цьому вказує, що згідно Закону України «Про виконавче провадження» боржник вважається повідомлений про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеному у виконавчому документі, в свою чергу зазначає, що виконавцем виконано вимоги закону. При цьому вказує, що з часу відкриття виконавчого провадження боржник жодного разу не отримував жодного поштового відправлення, крім постанови про відкриття виконавчого провадження.

Від інших учасників справи відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Боржник та його представник у суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити з підстав викладених у ній.

Державний виконавець у суді апеляційної інстанції заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила судове рішення залишити без змін.

Стягувач у судове засідання не з`явися, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

З урахуванням викладеного та у відповідності до ч.2 ст.372 ЦПК України, апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності стягувача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, в провадженні ВПВР УДВС ГТУЮ у м. Києві перебуває виконавче провадження № 52048136 з примусового виконання постанови Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2016 року по справі №3/359/1153/2016 про стягнення з ОСОБА_1 штрафу в розмірі 6011218 грн та судовий збір в сумі 276 грн. на користь держави.

30 серпня 2016 року державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у м. Києві маховою Д.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та цього ж дня направлено на адресу боржника (а.с. 8-10).

Згідно наявного в матеріалах справи копії реєстру поштових відправлень постанову про відкриття виконавчого провадження направлено боржнику за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, як вказано з виписки з офіційного сайту «Укрпошта» 5 вересня 2016 року боржник особисто отримав поштове відправлення (а.с. 12).

Отже, судом вірно вказано, що матеріалами справи підтверджено про обізнаність боржника про наявність відкриття виконавчого провадження за рішенням суду, а відтак доводи боржника про те, що йому не відомо про наявне виконавче провадження апеляційним судом не приймається до уваги.

30 серпня 2016 року головним державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у м. Києві Маховою Д.А. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження (а.с. 13).

Згідно відповіді на запит з ДФС України № та № від 31 серпня 2016 року щодо ОСОБА_1 відсутня інформація про суми доходу, нарахованого (сплаченого) податковим агентом на користь платників податку, та суми утриманого з них податку також боржник не перебуває на обліку в органах ДПС (а.с. 18,19).

У відповідності до відповіді ПФ України № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 від 30 серпня 2016 року відсутні відомості щодо ОСОБА_1 (а.с. 20,21).

Згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в м. Києві ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 31).

13 вересня 2016 року головним державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у м. Києві Маховою Д.А. направлялось на адресу боржника виклик держаного виконавця, в якому запропоновано прибути 28 вересня 2016 року з 15 -18 год на прийом (а.с. 22).

Також, 13 вересня 2019 року постановою державного виконавця накладено арешт на кошти та цінності, що містяться на всіх рахунках та вкладах боржника у тому числі тих, які будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника та знаходяться в банківських установах (а.с. 25).

З відповідей ПАТ «ВТБ БАНК», АБ «Південний», ПАТ «Укрсоцбанк», ПАТ «Сбербанк», ПАТ «Мегабанк», ПАТ «ПРАВЕКС-БАНК», АТ «Райффайзен Банк Аваль», АБ «УКРГАЗБАНК», ПАТ «Державний ощадний банк», АТ «Укрексімбанк», ПАТ «ОТП Банк», ПАТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО», ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», АТ «Укрсибабнк» вбачається про неможливість виконати постанову державного виконавця, оскільки боржник не є клієнтом банку (а.с. 32 - 40, 42-44, 47, 51).

Згідно відомостей Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку станом на 30 червня 2016 року ОСОБА_1 серед власників, які володіють значними пакетами акцій емітентів відсутній (а.с. 41).

У відповідності до відповіді на запит РСЦМВС В Київській області №31/10-3772 від 26 вересня 2016 року за ОСОБА_1 відсутні зареєстровані транспортні засоби на території Київської області (а.с. 45).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо ОСОБА_1 у останнього відсутнє нерухоме майно на праві приватної власності (а.с. 57-58).

Крім того, державним виконавцем здійснено ряд заходів для забезпечення виконання судового рішення.

Відповідно до листа Головного центру обробки спеціальної інформації від 7 червня 2016 року № 0.64-18285/0/15/17 встановлено, що ОСОБА_1 перетинав державний кордон України (а.с.64).

За повідомленням Державної міграційної служби від 24 травня 2017 року ОСОБА_1 має паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 (а.с.63 ).

Задовольняючи подання суд першої інстанції виходив з того, що боржник тривалий час ухиляється від виконання рішення суду і державний виконавець обґрунтовано звернувся з поданням про обмеження його у праві виїзду за межі України, оскільки, інші заходи виявились безрезультатними.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду з огляду на таке.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань.

Пунктом 19 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, виконавець зобов`язаний звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Звертаючись до суду з поданням державний виконавець зазначав, що ОСОБА_1 свідомо ухиляється від виконання судових рішень, зокрема добровільно не виконує судове рішення про стягнення з нього заборгованості не отримує кореспонденції з державної виконавчої служби, перетинав державний кордон при невиконаних зобов`язаннях та ін.

Значення словосполучення «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII та у п. 19 ч. 3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», не означає саме невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, який вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження і не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Згідно з ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Судом встановлено, що державним виконавцем було вжито низку дій, спрямованих на примусове виконання виконавчого листа суду, як то: накладення арешту на майно боржника, вчинені запити до державних установ з метою виявлення майна, зареєстрованого на праві власності за боржником та його доходів та ін.

Свобода пересування гарантована ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, частина друга якої передбачає: «Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною». При чому, згідно ч. 3 зазначеної статті на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі «Гочев проти Болгарії» (рішення від 26 листопада 2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Оскільки наявними в матеріалах справи доказами підтверджується, що боржник ОСОБА_1 не вчинив жодних дій, спрямованих на виконання свого боргового зобов`язання, до державного виконавця на час розгляду справи у суді першої інстанції не прибув та пояснень стосовно причин невиконання судових рішень не надав, хоча був обізнаним про існування вказаного провадження, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що боржник ухиляється від виконання рішень судів, що є підставою для обмеження його в праві виїзду за межі України.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував, що при зверненні до суду з поданням про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, державний виконавець не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про ухилення боржника від виконання зобов`язань суд відхиляє, оскільки будь - яких доказів про те, що ОСОБА_1 вчиняв дії щодо виконання своїх зобов`язань перед стягувачем останнім надано не було.

У суді апеляційної інстанції сторона боржника заявляла про те, що ОСОБА_1 не був присутнім при розгляді Бориспільським міськрайонним судом Київської області справи №3/359/1153/2016, та він має намір оскаржити рішення суду за результатами розгляду справи, проте апеляційний суд вважає, що такі твердження не можуть бути підставою для відмови у задоволенні подання, оскільки на момент розгляду даного подання судом першої інстанції, так і як встановлено на день розгляду апеляційним судом даної справи судове рішення у справі №3/359/1153/2016 в апеляційному порядку боржником не оскаржувалось, а відтак воно таке, що набрало законної сили та діє.

Також, не може бути підставою для скасування ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 29 січня 2018 року те, що боржник не був повідомлений про розгляд справи районним судом, оскільки згідно ч.4 ст.441 ЦПК України суд розглядає подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що ухвала Солом`янського районного суду м. Києва від 29 січня 2018 року є законною та обґрунтованою, постановлена з дотриманням норм процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги представника боржника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 29 січня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 30 жовтня 2019 року.

Головуючий:

Судді: