Справа № 350/2473/18
Номер провадження 2/350/143/2019
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 березня 2019 року селище Рожнятів
Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області
у складі: головуючої судді Калиній Г.В.
з участю секретаря судового засідання Юречко Т.Б.
позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення відсотків з користування позикою та моральної шкоди,
Ухвалою судді від 29 грудня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження.
15 травня 2018 року відповідач подав заяву про перегляд вказаного заочного рішення. Під час розгляду справи, 23липня 2018 року відповідач добровільно виконав своє грошове зобов'язання та повернув йому 3 800 доларів США та 630 Євро, тому ухвалою Рожнятівського районного суду цього ж дня за його заявою провадження у справі було закрите.
Оскільки відповідач повернув кошти, позичені 14 березня 2016 року тільки 23 липня 2018 року, то вважає що з нього слід стягнути в судовому порядку інфляційні втрати за вказаний період в сумі 40 555 гривень 47 копійок, виходячи з розрахунку 127 886 гривень 90 копійок х 131,7% = 168 441 гривень 47 копійок (сума заборгованості з врахуванням індексу інфляції) -127 886 гривень 90 копійок(сума боргу). 3 % річних від простроченої суми основного боргу : основний борг 127 886 гривень 90 копійок х 3 % річних /861 день (кількість днів прострочення основного боргу за період з 14.03.2016 по 23.07.2018), що дорівнює 9 050 гривень.
Також внаслідок невиконання відповідачем зобов'язань та фактично односторонньої відмови від їх виконання, йому заподіяна значна моральна шкода, яка проявилась в несенні психічних та душевних страждань і переживань через неповернення відповідачем належних йому коштів, якими він користувався на протязі 861 дня для власних потреб та для задоволення своїх інтересів, міг їх давати іншим особам, як позику та отримувати за користування відсотки. Також він весь цей час був виключений з активного життя та життєдіяльності, поніс додаткові матеріальні витрати на звернення до суду, поїздки в судові засідання, які не може підтвердити документально. Завдану йому моральну шкоду внаслідок неправомірних дій відповідача оцінює в 3 000 гривень, і вважає що саме ця сума буде достатнім еквівалентом для відновлення його попереднього душевного стану.
04 лютого 2019 року відповідач направив відзив на позовну заяву, в якому вказав, що позовні вимоги ОСОБА_1 не мають під собою жодного юридичного підґрунтя, вони є надуманими, голослівними та безпідставними. Так, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору позики, укладеного між ним та позивачем, індексації не підлягає. Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, яке виражене у гривні. Оскільки договір позики укладався в доларах США та Євро, то на вказані правовідносини не поширюється дія ст. 625 ЦК України на яку посилається позивач. Крім того, просить прийняти до уваги, що у розписці не вказаний строк повернення коштів. Отже договір позики продовжував діяти до моменту повернення ним коштів. Жодної законної вимоги щодо повернення коштів до судового розгляду справи не було, в матеріалах справи така вимога відсутня, відповідно в даному випадку відсутнє прострочення виконання грошового зобовязання, а позиція позивача про те, що день позики можна умовно вважати і днем предявлення вимоги про повернення коштів є невірною.
Стягнення моральної шкоди позивач обгрунтовує односторонньою відмовою від виконання грошового зобовязання, що не відповідає дійсності. Ухвалою Рожнятівського районного суду від 23 липня 2018 року цивільну справу № 350/331/18 за позовом ОСОБА_1 до нього про стягнення боргу за договором позики, в якій розглядалось і питання стягнення з нього моральної шкоди, закрито за заявою позивача, у звязку з добровільним поверненням позики.
У судовому засіданні позивач та його представник адвокат ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, з наведених у позовній заяві підстав, просили позов задовольнити у повному обсязі.
Відповідач проти задоволення позову заперечив за їх безпідставністю, додатково доповнив, що про існування заочного рішення суду про стягнення з нього на користь ОСОБА_1 він дізнався лише у травні 2018 року. Протягом всього часу розгляду справи в суді він перебував за межами України, ухвалу про відкриття провадження, копію позовної заяви та інших доданих доне документів він не отримував. Він повернувся додому 5 квітня 2018 року. Приблизно через тиждень до нього зателефонував державний виконавець, повідомив про виконавче провадження з виконання заочного рішення суду про стягнення з нього боргу. При цьому суму боргу та суть справи державний виконавець йому не пояснив, а лише повідомив про його право на перегляд цього рішення районним судом. Копію рішення він отримав 14 травня 2018 року та 16 травня 2018 року звернувся до суду із заявою про його перегляд. Рішення було скасоване, справа призначена до розгляду в загальному порядку. Він мав намір повернути борг позивачу добровільно у судовому засіданні, однак у суді ОСОБА_4 побив його, а тому він змушений був іти до лікаря, у поліцію, і у той день гроші не повернув. 23 липня у черговому судовому засіданні він повернув борг у тій валюті, яку позичав - 3800 доларів США та 630 Євро. Цього ж дня провадження у справі було закрито ухвалою суду на підставі поданих ним та позивачем заяв.
Вислухавши пояснення учасників справи та вивчивши її матеріали, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а за змістом ст. 20 зазначеного кодексу, кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд.
Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 13 зазначеного Кодексу, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ч. 4 ст. 82 зазначеного кодексу, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
14 березня 2016 року відповідач ОСОБА_3 позичив у позивача ОСОБА_4 3800 доларів США та 630 Євро, які зобовязався повернути, строк повернення грошей у розписці не зазначений, що підтверджується копією власноручно написаної відповідачем розписки (а. с. 6).
Заочним рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 04 квітня 2018 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики було задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 127886 гривень 90 копійок в рахунок виконання зобовязання по договору позики та 3000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, що підтверджується копією зазначеного судового рішення (а. с. 12, 13).
23 липня 2018 року, в результаті перегляду заочного рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 04 квітня 2018 року, постановлено ухвалу про закриття провадження у справі у звязку з тим, що ОСОБА_3 добровільно повернув борг, що підтверджується копією ухвали Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 23 липня 2018 року (а. с. 14).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому, договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно змісту ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Аналізуючи надані позивачем докази у їх сукупності, судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 14 березня 2016 року було укладено безстроковий договір позики, предметом якого стали кошти в іноземній валюті - 3800 доларів США та 630 Євро. Позику ОСОБА_3 повернув 23 липня 2018 року в тій валюті, в якій отримав її в борг.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), а відповідно до ч. 2 цієї ж норми, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Судом встановлено, що у договорі позики, не встановлений строк виконання зобовязання. Отже такий строк слід рахувати по спливу семи днів з часу предявлення вимоги. Позивач не надав суду належних та допустимих доказів про звернення до відповідача з вимогою про повернення боргу.
З матеріалів оглянутої у судовому засіданні цивільної справи № 2/350/506/2018, провадження № 350/331/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу вбачається, що позивач звернувся до суду з вимогою до відповідача про повернення позики 19 лютого 2018 року. Ухвалу про відкриття провадження, копію позовної заяви та доданих до неї документів, а також судові повістки про виклик у судові засідання відповідач не отримав, відповідні поштові відправлення повернулися до суду з відмітками на конверті «Адресат тимчасово за кордоном». 04 квітня 2018 року судом ухвалено заочне рішення у справі про задоволення позовних вимог, копію якого відповідач отримав лише 14 травня 2018 року. 16 травня 2018 року відповідач подав заяву про перегляд вказаного заочного рішення, до якої долучив копію закордонного паспорта, з якої вбачається, що він виїхав за межі України 25 лютого 2018 року, а повернувся лише 05 квітня 2018 року.
За таких обставини, суд визнає днем предявлення вимоги про повернення боргу 14 травня 2018 року, оскільки саме тоді відповідач отримав копію заочного рішення з якого дізнався про вимогу повернути борг. 3800 доларів США та 630 Євро відповідач повернув позивачу 23 липня 2018 року. Отже відповідач прострочив виконання свого зобовязання перед відповідачем на 17 днів травня, 30 днів червня та 23 дні липня, що становить в сумі 70 днів.
Ст. 536 ЦК України передбачено обов»язок боржника за користування чужими грошовими коштами сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Договором позики, що був укладений між позивачем та відповідачем сплата процентів не передбачена. Тому з відповідача на користь позивача слід стягнути три проценти річних від простроченої суми заборгованості за весь час прострочення, тобто за 70 днів.
Згідно ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Отже з відповідача слід стягнути 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання, виходячи з наступного розрахунку: 127866 гривень 90 копійок (сума боргу) х 3% / 365 (днів у році) х 70 (днів прострочення) = 735 гривень 67 копійок.
За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.
Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях.
Вказана правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 27.01.2016 р. у справі № 6-771цс15,
Судом встановлено, що основне зобов'язання між сторонами було виражене в іноземній валюті і природа цього зобов'язання не була змінена. Борг відповідач повернув позивачу у Доларах США та Євро, тобто в тій валюті, яку позичав. За таких обставин відсутні підстави для стягнення з відповідача інфляційних витрат.
Позовні вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 25 000 гривень до задоволення не підлягають з наступних підстав.
Порядок та підстави відшкодування моральної шкоди визначені статтями 23, 1167 ЦК України.
Стаття 1167 ЦК України регулює відшкодування моральної шкоди в позадоговірних відносинах сторін.
Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин.
Між сторонами виникли правовідносини на підставі договору позики, який не містить умов про відшкодування моральної шкоди у разі неналежного виконання зобовязань за цим договором.
Цивільним кодексом України відшкодування моральної шкоди у зв'язку з невиконанням договірних зобов'язань не передбачено.
Отже правові підстави для задоволення вимог позивача в цій частині відсутні.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відповідно до змісту ч. 2 цієї ж норми, інші судові витрати, повязані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивач поніс документально підтверджені судові витрати у виді судового збору в розмірі 704 гривні 80 копійок, та на отримання правової допомоги в сумі 4000 гривень, що підтверджується відповідними квитанціями.
З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати слід частково стягнути з відповідача, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись статтями 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних витрат та відсотків за користування позикою і моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, жителя селища Рожнятів, вул. П. Мироного, 15 «А», Рожнятівського району, Івано-Франківської області на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, жителя ІНФОРМАЦІЯ_3 «а» Рожнятівського району Івано-Франківської області, 735 гривень 67 копійок в рахунок відшкодування 3% річних з простроченої суми позики та частину судових витрат по справі в розмірі 99 гривень в рахунок відшкодування судового збору та 560 гривень в рахунок відшкодування витрат на отримання правової допомоги.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити за їх безпідставністю.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 4 квітня 2019 року.

Суддя Г.В. Калиній