П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„09" квітня 2019 року місто Маріуполь Донецької області

Єдиний унікальний номер 223/828/18

Номер провадження 22-ц/804/1197/19

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Гаврилової Г.Л., Пономарьової О.М.

за участю секретаря: Єфремової О.В

учасники справи :

заявник - ОСОБА_1

заінтересована особа - Волноваське об'єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені та в інтересах якої діє адвокат Богатченко Валентина Миколаївна на рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 28 січня 2019 року головуючого судді Дочинець С.І. із складанням повного тексту судового рішення 11 лютого 2019 року по цивільній справі про встановлення факту сумісного проживання та перебування особи на утриманні померлого годувальника,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою ,мотивуючи вимоги тим, що вона є непрацездатною особою та отримує пенсію за віком з 2010 року. З 02 жовтня 1998 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5. 10 вересня 2018 року заявник звернулася до Волноваського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області із заявою про переведення на пенсію по втраті годувальника, але їй було відмовлено, у зв'язку з тим, що нею не надано належних документів про спільне проживання на момент смерті чоловіка - ОСОБА_4, оскільки заявниця з чоловіком на момент смерті останнього були зареєстровані за різними адресами. Однак, подружжя ОСОБА_4, по день смерті чоловіка ОСОБА_4, проживали за однією адресою: АДРЕСА_1. На час сумісного проживання заявник перебувала на утриманні чоловіка, оскільки основний прибуток їх родини надходив від чоловіка, який отримував пенсію за віком, а вона в свою чергу працювала сезонним робочим в овочевій бригаді агрофірм, де отримувала заробітну плату продукцією у вигляді зібраних овочів. За час подружнього життя ОСОБА_4 постійно надавав заявниці кошти на її лікування, продукти харчування, сплачував комунальні платежі та інше. Просила встановити факт її перебування на утриманні чоловіка - ОСОБА_4, по день його смерті, а також факт її сумісного проживання з чоловіком.

Рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 28 січня 2019 року заяву ОСОБА_1, заінтересована особа : Волноваське об'єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області, про встановлення факту сумісного проживання та перебування особи на утриманні померлого годувальника - задоволено частково. Встановлено факт сумісного проживання ОСОБА_1 з чоловіком - ОСОБА_4 по день його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_5, за адресою: АДРЕСА_1. В задоволенні іншої частини вимог заяви - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 від імені та в інтересах якої діє адвокат Богатченко В.М. просить скасувати рішення суду в частині відмови у встановленні факту перебуванні заявника на утриманні чоловіка ОСОБА_4 по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 та ухвалити нове рішення про задоволення заяви в цій частині. В обґрунтування доводів скарги, зазначено, що суд дійшов помилкового висновку, що заявником не надано доказів на підставі яких можливо було б встановити рівень доходу ОСОБА_1 на день смерті ОСОБА_4, який спростовується доказами у справі, а саме індивідуальними відомостями про застраховану особу (форма ОК-5), де зазначено про розмір отримуваної заробітної плати заявника у серпні 2003 року, на час смерті чоловіка ОСОБА_1 В той же час, судом встановлено, що ОСОБА_4 на час смерті отримував пенсію в розмірі 275, 80 грн, тобто доходи ОСОБА_4 на час смерті були суттєво більшими, ніж доходи заявника. Крім того, суд дійшов до помилкового висновку, що в рішенні Волноваського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про відмову в переведенні з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника № 1757 від 18 вересня 2018 року, підставою для прийняття такого рішення та відмови у переведенні було виключно те, що заявниця з чоловіком були зареєстровані за різними адресами та не підтверджено факт їх спільного проживання.

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції .

У судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник адвокат Богатченко В. М. не з'явилися, належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання 01 квітня 2019 року телефонограми, зареєстрованої в журналі телефонограм № 3.10-12 за № № 797,798 та судових повісток,про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.74,75-76,84,85). Від адвоката Богатченко В. М. надійшла заява про можливість розгляду справи без її участі та участі її довірителя ОСОБА_1 (а.с.77).

У судове засідання апеляційного суду представник Волноваського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області не з'явився,належним чином були повідомлені про дату,час і місце розгляду справи (а.с.86).Надали заяву про можливість розгляду справи за відсутності представника (а.с.88,89).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У зв*язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи ,фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось (ч.2 ст.247 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача,дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту сумісного проживання з чоловіком - ОСОБА_4 по день його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_5, за адресою: АДРЕСА_1. , ніким із сторін не оскаржується ,тому апеляційним судом законність та обгрунтованість рішення в цій частині не перевіряється .

Судом першої інстанції встановлено, що заявник ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 02 жовтня 1998 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 помер .

Рішенням про відмову в переведенні з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника № 1757 від 18 вересня 2018 року, заявнику Волноваським об'єднаним управління Пенсійного фонду України Донецької області було відмовлено в переведенні з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника, у зв'язку з тим, що заявник з чоловіком були зареєстровані за різними адресами та не підтверджено факт спільного проживання .

З копії посвідки на постійне проживання заявника від 20 вересня 2008 року, довідки № 012 від 12 жовтня 2018 року, виданої КП «Керуюча компанія з житлово-комунальних послуг» Вугледарської міської ради», довідки № 082 від 16 жовтня 2018 року, виданої Об'єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Мир-Вугледар» ,вбачається, що ОСОБА_1 починаючи з 19 червня 1995 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2

Відповідно до довідки № 011 від 12 жовтня 2018 року, виданої КП «Керуюча компанія з житлово-комунальних послуг» Вугледарської міської ради», ОСОБА_4 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3, починаючи з 07 березня 1986 року по 08 серпня 2003 року .

Згідно довідки № 082 від 16 жовтня 2018 року та акту про фактичне проживання № 082 від 16 жовтня 2018 року, виданих Об'єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Мир-Вугледар», ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, фактично мешкав разом з заявником та вів з останньою сумісне господарство за адресою: АДРЕСА_1, починаючи з 02 жовтня 1998 року по день смерті останнього - ІНФОРМАЦІЯ_5.

Як встановлено судом, ОСОБА_4 перебував на обліку в Управлінні ПФУ м. Вугледарі Донецької області і отримував пенсію за віком, розмір щомісячної виплати якої станом на серпень 2003 року становив 275,80 грн.

На момент смерті чоловіка ІНФОРМАЦІЯ_5 заявнику ОСОБА_1,ІНФОРМАЦІЯ_4, виповнилося 43 роки. Інвалідності за життя заявнику не встановлено.

Відповідно до пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1, виданого Пенсійним фондом України 25 березня 2010 року,довідки № 5314 від 05 листопада 2018 року, ОСОБА_1 отримує пенсію за віком починаючи з 2010 року, щомісячний розмір якої станом на 2018 рік складає 1462,39 грн.

З копії трудової книжки заявника від 20 липня 1977 року вбачається, що ОСОБА_1 за період з 06 червня 2002 року по 19 листопада 2008 рік періодично працювала сезонним робочим в овочевій бригаді агрофірм,отримувала заробітну плату з якої сплачувались страхові внески, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу ОСОБА_1 з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового соціального страхування (форма ОК-5). За 2003 рік вбачається нарахування : за березень - 111,29 грн.,квітень-177,40 грн., травень-157,72 грн.,червень-198,79 грн.,липень-68,17 грн.,серпень-58,67,вересень-239,07 грн.,жовтень -235,15 грн.,листопад 353,18 грн. (а.с. 13-15, 37).

Відмовляючи у задоволенні вимог заявника в частині встановлення факту перебування на утриманні чоловіка ОСОБА_4 по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 ,суд першої інстанції виходив з того ,що на час смерті останнього, заявник ОСОБА_1 була працездатною особою, не досягла пенсійного віку, періодично працювала та отримувала дохід.При цьому чоловік заявниці ОСОБА_4 був непрацездатною особою,пенсіонером та отримував пенсію за віком. Крім цього ,суд зазначив,що заявником не наданого жодного належного та допустимого доказу, на підставі якого суд мав би можливість встановити рівень доходу ОСОБА_1 на день смерті ОСОБА_4, а надано лише відомості про розміри відрахувань страхових внесків з заробітної плати заявника , що унеможливлює встановити факт того, що основним і постійним джерелом засобів до існування для заявниці була допомога з боку її померлого чоловіка.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені юридичні факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб.

Як вбачається з рішення Волноваського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про відмову в переведенні з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника № 1757 від 18.09.2018 року, підставою для прийняття такого рішення та відмови заявниці у переведенні на пенсію по втраті годувальника є виключно те, що заявник з чоловіком були зареєстровані за різними адресами та не підтверджено факт їх спільного проживання, а тому встановлення факту перебування на утриманні чоловіка не породжує для заявника жодних юридичних наслідків.

Висновок суду першої інстанції про те, що суду не надано належних та допустимих доказів, того, що заявник до дня смерті чоловіка була на повному утриманні померлого годувальника і одержувала від померлого годувальника допомогу, що була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування, і що у зв'язку з втратою годувальника заявник втратила джерело засобів до існування, апеляційний суд визнає правильним та таким, що грунтується на встановлених в судовому засіданні обставинах і матеріалах справи.

Згідно статті 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - це особи, які досягли встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Згідно ч. 1 ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у ч. 2 ст. 32 цього Закону.

Дружина померлого, яка не була на його утриманні, має право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування.

Відповідно до ч. 2 ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними членами сім'ї вважаються, зокрема, дружина, якщо вона є особою з інвалідністю або досягла пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Статтею 26 Закону 1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення чоловіками 60 років, жінками - 55 років та наявності страхового стажу не менше п'яти років.

Згідно ч. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» до членів сім'ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: були на повному утриманні померлого годувальника; одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім'ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв'язку з втратою годувальника.

За змістом зазначеного Закону необхідно наявність двох умов, а саме того, що заявник є непрацездатним членом сім'ї померлого годувальника, а також, що вона була на повному утриманні померлого годувальника і одержувала від померлого годувальника допомогу, що була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування.

Пунктом 2.11. Постанови Пенсійного Фонду України «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 25 листопада 2005 року за № 22-1 визначено, що за документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім*ї, приймаються довідки житлово-експлуатаційних або інших організацій з місця проживання (реєстрації), або довідки органів місцевого самоврядування, або довідки про реєстрацію місця проживання (разом з годувальником за однією адресою), видані згідно із вимогами статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». У разі неможливості надати такі документи факт перебування на утриманні померлого годувальника встановлюється у судовому порядку.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293, п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні та фактів, що мають юридичне значення, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Суд погодився з посиланням представника заявника, що одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Однак, як вбачається з п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику по справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання призначення пенсії, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування.

При вирішенні заяв про встановлення факту перебування на утриманні необхідно враховувати, що за загальним правилом право на пенсію в разі смерті годувальника мають непрацездатні члени сім'ї годувальника, які були на його утриманні.

Відмовляючи в задоволенні заяви про встановлення факту перебування на утриманні чоловіка, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що повне утримання означає відсутність у члена сім*ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, і що померлий взяв на себе обов*язок щодо утримання цього члена сім*ї, а утримання може полягати у систематичній грошовій допомозі у вигляді грошових переказів, продуктових чи речових посилок тощо.

Висновок суду першої інстанції про те, що суду не надано належних та допустимих доказів, того, що заявник до дня смерті чоловіка ОСОБА_4 ,померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 була на повному утриманні померлого годувальника і одержувала від померлого годувальника допомогу, що була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування, і що у зв'язку з втратою годувальника заявник втратила джерело засобів до існування, апеляційний суд визнає правильним та таким, що грунтується на встановлених в судовому засіданні обставинах і матеріалах справи.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суду встановленим обставинам та неправильного застосування норм матеріального права не можна визнати обгрунтованими, оскільки обставини отримання доходу померлого ОСОБА_5 , а саме: пенсії у розмірі 275,80 грн. , який хоча і перевищував розмір заробітної плати працездатного заявника , не може беззаперечно свідчити, що заявник перебувала на утриманні свого чоловіка по день його смерті та потребувала матеріальної допомоги, оскільки заявник , працювала з 06 червня 2002 року по 07 грудня 2002 року сезоним робочим агрофірми та отримувала заробітну плату. З наданої копії трудової книжки ,вбачається не повне надання суду інформації щодо трудового стажу заявника.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви в частині встановлення факту перебування на утриманні є правильним та відповідає встановленим у справі обставинам та вимогам закону.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за заявою ОСОБА_1, відповідні їм правовідносини, поясненням заявника,показанням свідків та наданим доказам дав належну оцінку.

Суд правильно застосував матеріальний закон, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заяви в частині встановлення факту перебування на утриманні чоловіка .

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та зводяться до дублювання доводів та аргументів позову, яким судом першої інстанції надана належна правова оцінка, яка обґрунтовано викладена в оскаржуваному судовому рішенні, а тому додатково правового аналізу вони не потребують.

Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду заявник в суді апеляційної інстанції не надала.

Порушень норм процесуального права, які б могли призвести до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням встановленого, апеляційний суд дійшов висновку, що відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 в частині встановлення факту перебування на утриманні, суд діяв відповідно до вимог матеріального та процесуального закону.

За вказаних обставин, апеляційний суд доходить висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені та в інтересах якої діє адвокат Богатченко Валентина Миколаївна - залишити без задоволення.

Рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 28 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 12 квітня 2019 року .

Судді: