Головуючий у І інстанції Ковальчук Л.М.
Провадження №22-ц/824/7979/2019 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Іванової І.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Зубленку Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційними скаргами Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України, ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Печерського районного суду м. Києва, Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до держави Україна в особі Печерського районного суду м. Києва, Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди та просив про його задоволення, посилаючись на те, що 29.08.2016 року ним було подано до Печерського районного суду м. Києва позовну заяву про стягнення моральної шкоди з Міністерства внутрішніх справ України, яку згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.08.2016 року передано для розгляду судді Матійчук Г.О.

Протягом наступного тижня жодної інформації стосовно вказаного позову на адресу позивача не надходило, тому 07.09.2016 року він звернувся з даним питанням до цивільної канцелярії Печерського районного суду м. Києва,

співробітники якої повідомили, що згідно даних автоматизованої системи

документообігу суду відомості про відкриття провадження у цивільній справі № 757/41862/16-ц, а також про призначення її до судового розгляду, відсутні.

На письмове звернення від 07.09.2016 року з цього питання позивач отримав аналогічну відповідь за підписом голови Печерського районного суду м. Києва.

20.09.2016 року секретар судових засідань судді Матійчук Г.О. повідомив позивачу, що судовий розгляд цивільної справи № 757/41862/16-ц призначено на 16:30 год. 21.09.2016 року, тобто, на наступний день, проте не зміг пояснити, чому на адресу сторін не направлялися судові виклики у даній справі.

З огляду на той факт, що ні позивач, ні інші учасники цивільного процесу, судові повістки про виклик до Печерського районного суду м. Києва у даній справі не отримували, постало питання, а чи здійснювався судом їх виклик та коли саме суддею Матійчук Г.О. було винесено ухвалу про відкриття провадження у цій справі, датовану 31.08.2016 року.

Результатом розгляду звернення позивача ОСОБА_1 з цього питання став лист за підписом голови Печерського районного суду м. Києва, згідно якого відомості про призначення цивільної справи № 757/41862/16-ц до судового розгляду було внесено до автоматизованої системи документообігу суду (Д-3) 20.09.2016 року, за день до судового засідання, що унеможливило своєчасний виклик сторін. З тексту вказаного листа вбачається, що суддею Матійчук Г.О. вчинено спробу службового підлогу, зокрема, ухвала про відкриття провадження у цивільній справі № 757/41862/16-ц від 31.08.2016 року насправді суддею була винесена 15.09.2016 року, та ще й під час її перебування на лікарняному.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.10.2016 року дану цивільну справу передано для розгляду судді Васильєвій Н.П., ухвалою якої від 10.10.2016 року призначено її судовий розгляд на 10:00 год. 05.12.2016 року.

05.12.2016 року у судовому засіданні суддею Васильєвою Н.П. поставлено на обговорення питання щодо заявленого представником відповідача Міністерства внутрішніх справ України клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю всіх представників Міністерства внутрішніх справ України у інших судових засіданнях, яке було задоволено судом, незважаючи на те, що представником відповідача жодним чином не було підтверджено причини, з яких він просив суд відкласти судовий розгляд. При цьому розгляд справи було перенесено на 13:30 год. 24.01.2017 року, чим судом було порушено загальний строк розгляду, визначений процесуальним законом для даної категорії справ.

24.01.2017 року справу було знято з розгляду у зв`язку із зайнятістю судді Васильєвої Н.П. в іншому провадженні.

01.02.2017 року у зв`язку із неявкою позивача та представника відповідача судове засідання перенесено на 13:30 год. 03.03.2017 року.

03.03.2017 року справу знято з розгляду у зв`язку із перебуванням судді Васильєвої Н.П. в колегіальному розгляді кримінальної справи, з призначенням на 29.03.2017 року.

Зважаючи на те, що з дня звернення позивача до Печерського районного суду м. Києва з позовом минуло більше шести місяців, а цивільну справу №757/41862/16-ц Печерським районним судом м. Києва розглянуто не було, з огляду на свідоме і умисне, на думку позивача, нехтування суддею Васильєвою Н.П. вимогами правових норм щодо строків розгляду справи, її явне небажання розглядати справу та неповагу до позивача, як учасника судового процесу, а також порушення суддею права позивача на справедливий і публічний розгляд судової справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, 29.03.2017 року позивачем було заявлено відвід судді Васильєвій Н.П.

Оскільки ухвалою судді Васильєвої Н.П. у задоволенні заяви про відвід позивачу було відмовлено, враховуючи невмотивованість та необґрунтованість даного судового рішення, упереджене ставлення вказаної судді, затягування судового розгляду справи, позивач, намагаючись не допустити подальшого порушення його прав з боку судді, подав заяву про залишення позову без розгляду, яку судом було задоволено.

Таким чином, Печерський районний суд м. Києва відмовився у встановленому порядку та строки розглянути позовну заяву позивача, чим порушив його право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, спричинивши ОСОБА_1 моральні страждання. Крім того, предметом позову, поданого позивачем до Печерського районного суду міста Києва, була матеріально-правова вимога до Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної його незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю.

Так, 17.11.2014 року позивач звернувся до Міністра внутрішніх справ України зі скаргою на бездіяльність та неправомірні дії співробітників Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві і ГУМВС України в м. Києві.

18.12.2014 року позивачем на ім`я Міністра внутрішніх справ України подано скаргу, у якій він просив ініціювати проведення службової перевірки наведених ним фактів неправомірних дій керівника Києво - Святошинського РВ ГУМВС України в Київській області та халатних дій співробітників ГУМВС України у Київській області.

Оскільки у встановлений статтею 20 Закону України «Про звернення громадян» строк відповіді на вказані звернення позивач не отримав, для з`ясування даного питання він звернувся до співробітників центрального апарату Міністерства внутрішніх справ України, які повідомили позивачу, що його скаргу від 17.11.2014 року згідно резолюції заступника Міністра внутрішніх справ України було направлено для розгляду до ГУМВС України в м. Києві; скаргу від 18.12.2014 року згідно резолюції заступника Міністра внутрішніх справ України було направлено для розгляду до ГУМВС України в Київській області.

Оскільки Міністерство внутрішніх справ України звернення позивача взагалі не розглянуло та в порушення вимог закону направило ці звернення органам, дії співробітників та керівників яких оскаржуються у цих зверненнях, за відновленням порушеного права позивач звернувся до суду.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.02.2015 року у адміністративній справі № 826/156/15 позовні вимоги позивача задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо ненадання відповіді по суті скарги позивача від 17.11.2014 року та зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України надати відповідь на скаргу.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.03.2016 року у адміністративній справі № 826/2273/15 позовні вимоги позивача задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України, яка полягає у ненаданні відповіді на скаргу позивача від 18.12.2014 року та направленні зазначеної скарги до ГУМВС України в Київській області; зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України розглянути дану скаргу.

Таким чином, бездіяльність та неправомірність дій Міністерства внутрішніх справ України встановлена відповідними судовими рішеннями, які набрали законної сили, а відтак має преюдиційне значення для даного судового розгляду.

На підставі зазначених судових рішень ОСОБА_1 отримав 2 виконавчі листи, які передав до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Однак, незважаючи на їх обов`язковість до виконання, Міністерство внутрішніх справ України протягом тривалого часу відмовлялось розглянути по суті звернення позивача, надаючи формальні відповіді або, в порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження», уповноважуючи підконтрольні підрозділи розглянути їх.

Лише після особистого втручання позивача та застосування державними виконавцями відповідних штрафних санкцій, боржник (Міністерство внутрішніх справ України) почав вчиняти відповідні дії для виконання зазначених судових рішень: листом від 26.10.2015 року за № 13/3/2-23176 надав відповідь на скаргу позивача від 17.11.2014 року; листом від 13.06.2016 року за № 8671/05/12-2016 надав відповідь на одне з питань, викладених у скарзі позивача від 18.12.2014 року.

Міністерство внутрішніх справ України, на думку позивача, перевищило та продовжує перевищувати встановлені законом України «Про звернення громадян» строки розгляду звернень позивача, оскільки відповідь на його скаргу від 17.11.2014 року надало лише через 343 дні та не надало повної відповіді на його скаргу від 18.12.2014 року, що підтверджується постановою державного виконавця про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39, ст. 63 ЗУ «Про виконавче провадження» (у разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження) від 13.03.2017 року.

Крім того, у зв`язку із тривалою бездіяльністю Міністерства внутрішніх справ України посадові особи органів внутрішніх справ (дії яких оскаржувалися у зверненнях позивача) та їх підлеглі продовжували порушувати права позивача та особи, яку він представляв, що змусило їх звернутися до відповідних органів за відновленням порушених прав, у результаті чого: постанову слідчого СВ Києво-Святошинського РВ ГУМВС України в Київській області від 15.01.2015 року про закриття кримінального провадження № 0002526 скасовано ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.04.2015 року; постанову слідчого СВ Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві від 17.02.2015 року про закриття кримінального провадження № 0017623 скасовано постановою прокурора Шевченківського району м. Києва від 01.04.2015 року; постанову старшого слідчого СВ Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві від 17.06.2015 року про закриття кримінального провадження №0017623 скасовано ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14.07.2015 року; постанову слідчого Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві від 26.09.2015 року про закриття кримінального провадження скасовано постановою прокурора Київської місцевої прокуратури № 10 міста Києва від 19.02.2016 року.

Таким чином, тривале ігнорування Міністерством внутрішніх справ України звернень, порушення прав позивача при розгляді даних звернень, умисний характер дій посадових осіб відповідача, небажання дотримуватись вимог Закону, завдали позивачу значних моральних страждань.

Оскільки внаслідок бездіяльності, неправомірних дій та рішень відповідачів Печерського районного суду м. Києва та Міністерства внутрішніх справ України позивачу ОСОБА_1 спричинено моральну шкоду, він зазначив, що держава Україна має виплатити йому компенсацію на її відшкодування у розмірі 150 000,00 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 15 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої Міністерством внутрішніх справ України при розгляді звернень ОСОБА_1 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати повністю та ухвалити по справі нове рішення про задоволення його позовних вимог, вирішивши питання про розподіл судових витрат.

Відповідач Державна казначейська служба України також подала на рішення суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 лютого 2019 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1

Не погодився з рішенням і відповідач Міністерство внутрішніх справ України, яке в своїй апеляційній скарзі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

У відзивах на апеляційні скарги Міністерства внутрішніх справ України та Державної казначейської служби України позивач ОСОБА_1 просив суд залишити скарги без задоволення, пославшись на їх необґрунтованість та безпідставність.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , що надійшов від представника Державної казначейської служби України Якуніна В.В., останній просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Представник Міністерства внутрішніх справ України в судовому засіданні подану ними апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення, заперечивши при цьому проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , вважаючи незаконним та необґрунтованим рішення суду першої інстанції в частині задоволення його позовних вимог.

Інші учасники процесу, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явились, однак їхня неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг сторін, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення та задоволення апеляційних скарг відповідачів, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 29.08.2016 року позивачем ОСОБА_1 подано до Печерського районного суду м. Києва позовну заяву про стягнення моральної шкоди з держави Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України шляхом списання коштів з відповідного казначейського рахунку Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві.

В позові ОСОБА_1 посилався на те, що з дня звернення його до Печерського районного суду м. Києва з позовом минуло більше шести місяців, а цивільну справу №757/41862/16-ц Печерським районним судом м. Києва розглянуто не було. З огляду на свідоме і умисне, на думку позивача, нехтування суддею Васильєвою Н.П. вимогами процесуальних норм, її явне небажання розглядати справу та неповагу до позивача як учасника судового процесу, а також порушення нею права позивача на справедливий і публічний розгляд судової справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, 29.03.2017 року позивачем судді Васильєвій Н.П. було заявлено відвід, у задоволенні якого ухвалою судді Васильєвої Н.П. було відмовлено. Враховуючи упереджене ставлення судді, затягування судового розгляду справи, позивач, намагаючись не допустити подальшого порушення його прав з боку судді, подав заяву про залишення позову без розгляду, яку судом було задоволено.

Таким чином, Печерський районний суд м. Києва відмовився у встановленому порядку та строки розглянути заяву позивача, чим порушив, на його думку, право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом та завдав ОСОБА_1 такими діями моральної шкоди.

Відповідачем Міністерством внутрішніх справ України також було допущено порушення прав позивача в частині ненадання відповіді на його звернення у строки, визначені Законом України «Про звернення громадян», що встановлено судовими рішеннями, які набрали законної сили.

Вищенаведені порушення, допущені Печерським районним судом м. Києва та Міністерством внутрішніх справ України, на думку позивача, є підставою для стягнення на його користь моральної шкоди в розмірі 150 000 грн. шляхом списання цих коштів з Єдиного рахунку Державної казначейської служби України.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вимог ОСОБА_1 по відношенню до Міністерства внутрішніх справ України та необґрунтованості по відношенню до Печерського районного суду м. Києва.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 відносно Печерського районного суду м. Києва та водночас не погоджується з рішенням в частині часткового задоволення вимог ОСОБА_1 щодо Міністерства внутрішніх справ України, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, а також ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до п.9 ч.2 ст.16 ЦПК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, є відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до вимог ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка піддягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 130 КПК України встановлено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Крім того, стаття 56 Конституції України передбачає право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових і службових осіб органів державної влади або місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

За правилами ч. 3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.11.2014 року позивач звернувся до Міністра внутрішніх справ України із скаргою на бездіяльність та неправомірні дії співробітників Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві і ГУМВС України в м. Києві; 18.12.2014 року позивачем на ім`я Міністра внутрішніх справ України подано скаргу, у якій він просив ініціювати проведення службової перевірки наведених ним фактів неправомірних дій керівника Києво-Святошинського РВ ГУМВС України в Київській області та халатних дій співробітників ГУМВС України у Київській області.

У зв`язку із тривалою бездіяльністю Міністерства внутрішніх справ України, посадові особи органів внутрішніх справ, дії яких оскаржувалися у зверненнях позивача, та їх підлеглі, продовжували порушувати права позивача та особи, яку він представляв, що змусило їх звернутися до відповідних органів за відновленням порушених прав, у результаті чого: постанову слідчого СВ Києво-Святошинського РВ ГУМВС України в Київській області від 15.01.2015 року про закриття кримінального провадження № 0002526 скасовано ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.04.2015 року; постанову слідчого СВ Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві від 17.02.2015 року про закриття кримінального провадження № 0017623 скасовано постановою прокурора Шевченківського району м. Києва від 01.04.2015 року; постанову старшого слідчого СВ Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві від 17.06.2015 року про закриття кримінального провадження №0017623 скасовано ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14.07.2015 року; постанову слідчого Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві від 26.09.2015 року про закриття кримінального провадження скасовано постановою прокурора Київської місцевої прокуратури № 10 міста Києва від 19.02.2016 року.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Міністра внутрішніх справ України, Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо ненадання відповіді по суті скарги ОСОБА_1 від 17 листопада 2014 року. Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України надати відповідь на скаргу ОСОБА_1 від 17 листопада 2014 року. В іншій частині вимог відмовлено.

Постановою колегії суддів Київського апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2016 року постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 липня 2015 року скасовано. Адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України, яка полягає у ненаданні відповіді на скаргу ОСОБА_1 від 18 грудня 2014 року та направленні зазначеної скарги до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Київській області. Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України розглянути скаргу ОСОБА_1 від 18 грудня 2014 року. У задоволенні іншої частини вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягуючи на користь ОСОБА_1 15 000 грн. моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що вищевказаними судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено неправомірність дій та бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України щодо ненадання позивачу відповідей на його звернення, що, на думку суду, є достатньою підставою для відшкодування завданої позивачу такими діями моральної шкоди у визначеному судом розмірі - 15 000 грн.

Однак з вищенаведеними висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.ч.1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В порушення вимог вищенаведених процесуальних норм, позивачем суду не надано жодних доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями і бездіяльністю Міністерства внутрішніх справ України та негативними наслідками, зазначеними позивачем у позові. При цьому, сам по собі факт наявності судових рішень про визнання дій та бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України неправомірними, за умови недоведення вищенаведених обставин, не являється достатньою підставою для висновку про наявність у справі підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди. Таким чином, висновок суду першої інстанції про стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, завданої йому неправомірними діями та бездіяльністю Міністерства внутрішніх справ України, порушує норми процесуального права, оскільки ґрунтується на припущеннях, що суперечить положенням ст. 81 ЦПК України.

При цьому, висновок суду про відсутність підстав до задоволення вимог ОСОБА_1 в частині їх пред`явлення до Печерського районного суду м. Києва є законним та обґрунтованим, оскільки судом встановлено, що розгляд справи у Печерському районному суді м. Києва було закінчено саме за ініціативою позивача в зв`язку із поданою ним заявою про залишення його позову без розгляду. При цьому, жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що неправомірними діями суддів Печерського районного суду м. Києва по розгляду позовної заяви ОСОБА_1 позивачу було завдано моральної шкоди, суду надано не було, в зв`язку із чим рішення суду в частині відмови у задоволенні цієї частини позовних вимог ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.

При цьому, доводи апеляційних скаргМіністерства внутрішніх справ України та Державної казначейської служби України заслуговують на увагу, а самі скарги підлягають задоволенню, як такі, що ґрунтуються на вимогах закону та відповідають обставинам справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що рішення в частині задоволення вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь 15 000 грн. моральної шкоди ухвалене судом з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду в цій частині з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у стягненні цієї суми шляхом її списання з відповідного казначейського рахунку Державної казначейської служби. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційні скарги Міністерства внутрішніх справ України та Державної казначейської служби України - задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 лютого 2019 року в частині стягнення з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 15 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої Міністерством внутрішніх справ України при розгляді його звернень - скасувати та постановити в цій частині нове судове рішення, яким у стягненні вищевказаної суми на користь ОСОБА_1 - відмовити.

В іншій частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: