КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи № 759/8499/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/7340/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.

при секретарі - Слободяник Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 лютого 2019 року, ухваленого під головуванням судді Ул`яновської О.В., по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Київської міської ради про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування, -

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року ОСОБА_1 , яка є законним представником ОСОБА_2 , звернулася до суду з вказаним позовом, в якому зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина на нерухоме майно, а саме на будинок, що складається з нежитлових будівель: майстерня літ. «А» загальною площею 285,8 кв.м., кафе літ. «В» загальною площею 37,5 кв. м., вбиральня літ. «Г» загальною площею 1,0 кв. м., розташованого за адресою по АДРЕСА_1 . Дане нерухоме майно належало померлому на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 січня 2006 року, виданого Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою за номером в реєстрі 8-268.

Зазначала, що вона є спадкоємцем за заповітом ОСОБА_3 , разом з якою також має право на обов`язкову частку спадщини у відповідності до ст. 1241 ЦК України її донька ОСОБА_2 на 1/4 частину спадкового майна. Так, у березні 2017 року звернулася до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак, нотаріус виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії з підстав відсутності домоволодіння, яке належить спадкодавцеві.

Враховуючи вказане, просила:

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/4 частини будинку, що знаходиться адресою: АДРЕСА_1 , який складається з майстерні літ. «А» загальною площею 285,8 кв.м., кафе літ. «В» загальною площею 37,5 кв.м., вбиральні літ. «Г» загальною площею 1,0 кв.м., у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з майстерні літ. «А» загальною площею 285,8 кв.м., кафе літ. «В» загальною площею 37,5 кв.м., вбиральні літ. «Г» загальною площею 1,0 кв.м., у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 1-24).

25 січня 2019 року представник Київської міської ради Кохан А.І. подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позивачами не доведено яким чином Київська міська рада порушила їхні права та інтереси. Також вказала, що право власності на будинок за ОСОБА_3 зареєстровано не було, тому вимоги позивачів про визнання права власності на майно є необґрунтованими (а.с. 39-44).

11 лютого 2019 ОСОБА_1 подала до суду відповідь на відзив Київської міської ради, в якому зазначила, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 січня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за №8-268 спадкодавець ОСОБА_3 отримав у спадщину спадкове майно, яке є предметом розгляду у даній справі. Дане свідоцтво було зареєстроване в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» та записане у реєстрову книгу №260-222 за реєстровим №40211 від 21 серпня 2006 року. Таким чином, спірне майно було оформлене належним чином у відповідності до вимог законодавства (а.с. 45).

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 25 лютого 2019 року у позовних вимогах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Київської міської ради про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування відмовлено (а.с. 48-49).

Не погодившись з рішенням районного суду, 06 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. На обґрунтування скарги зазначила, що суд першої інстанції не розглянув справу по суті, а ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову у зв`язку з тим, що позивачем було надано докази, які не засвідчені належним чином. Звертала увагу на те, що під час відкриття провадження у справі суд не вбачав підстав для залишення без руху позовної заяви чи її повернення, а провівши підготовче засідання, призначив справу до розгляду. Вважає, що суд не виконав вимоги процесуального закону щодо витребування доказів або їх оригіналів, або їх належно засвідчених копій, та не дав час для усунення недоліків, що призвело до ухвалення неправильного, необґрунтованого та незаконного рішення (а.с. 55-80).

З огляду на положення ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У судовому засіданні ОСОБА_1 , яка є законним представником ОСОБА_2 , підтримала скаргу і просила її задовольнити.

Інші особи до суду не прибули, були сповіщені належним чином, про що у справі є докази (а.с. 114-119).

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, керуючись вимогами п. 5.27 Національного стандарту України Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації «Вимоги до оформлення документів» (ДСТУ 4163-2003), затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 року №55; п. 77 Типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, місцевих органах виконавчої влади, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2011 року №1242; ст.ст. ст.ст. 12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273, 353, 417 ЦПК України, виходив з того, що вимоги позивачів є такими, що не обґрунтовані, не доведені матеріалами справи та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки до позову не додано оригіналів додатків та відповідно до ч. 2 та ч. 6 ст. 95 ЦПК України належним чином не завірено копії документів.

Колегія суддів не в повній мірі погодилась з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Статтею 175 ЦПК України визначені вимоги до позовної заяви.

Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Згідно з ч. 1 ст. 177 ЦПК України позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб. За змістом ч. 5 цієї статті позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

У відповідності до ч. 4 ст. 95 ЦПК України копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно з ч. 5, 6 ст. 95 ЦПК України учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачі дійсно долучили до позовної заяви не завірені належними чином копії письмових доказів, що не відповідає вимогам ст. 95, 177 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Проте суд першої інстанції на момент відкриття провадження у справі не виявив недоліків у поданій позивачем позовній заяві та ухвалою від 04 червня 2018 року відкрив провадження у справі (а.с. 26).

Згідно з ч. 11 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.

З рішення суду першої інстанції вбачається, що факт неподання позивачем оригіналів/належним чином засвідчених копій додатків суд виявив в ході розгляду справи, однак, замість того, щоб залишити позовну заяву без руху та надати позивачу час для усунення недоліків, суд першої інстанції, відмовив позивачу в позові, що прямо суперечить ч. 11 ст. 185 ЦПК України.

Тому, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову з тих підстав, що до позовної заяви не додано оригіналів додатків та відповідно до ч. 2 та 6 ст. 95 ЦПК України належним чином не завірено копії доданих документів, доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів визнала обґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 02 листопада 2001 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб (а.с. 5).

Згідно копії Свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 у подружжя народилася ОСОБА_2 31 травня 2005 року (а.с. 18).

За заповітом від 17 січня 2013 року, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Качельніковим С.В. за номером в реєстрі 129, ОСОБА_3 заповів усе своє майно своїй дружині ОСОБА_1 (а.с. 17).

Відповідно до копії Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а.с. 6).

Згідно з копії постанови від 22 березня 2018 року державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Мельник М.П. було відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину з підстав відсутності домоволодіння, яке належало померлому, та наявні об`єкти не введені в експлуатацію (а.с. 22).

Позивачі не оскаржували вказану відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, однак, просили суд визнати право власності на нерухоме майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_3 , а саме будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з майстерні літ. «А» загальною площею 285,8 кв.м., кафе літ. «В» загальною площею 37,5 кв.м., вбиральні літ. «Г» загальною площею 1,0 кв.м.

Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Так, ОСОБА_1 є спадкоємцем ОСОБА_3 за заповітом (а.с. 69).

Оскільки ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_3 та не включена до заповіту, вона є спадкоємцем за законом відповідно до ст. 1261 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Статтею 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

За змістом ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Тобто позивачі є спадкоємцями ОСОБА_3 та мають право успадкувати майно, що залишилось після його смерті.

З аналізу норм ст. ст. 26, 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» вбачається, що закінчені будівництвом об`єкти підлягають введенню в експлуатацію після чого здійснюється реєстрація права власності на вказані об`єкти.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналогічна норма міститься в ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України, згідно з якою права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

За свідоцтвом про право на спадщину від 19 січня 2006 року ОСОБА_3 отримав у спадщину від ОСОБА_4 домоволодіння (будинок під літ. «А», цегла) в АДРЕСА_1 . На звороті цього свідоцтва зазначено, що жилий будинок АДРЕСА_1 зареєстрований на праві приватної власності за ОСОБА_3 за реєстровим № 40211 від 21 серпня 2006 року.(а.с. 16, 68)

Проте за довідкою Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 16 листопада 2017 року ПБ-2017 № 1916, технічним паспортом від 25 жовтня 2017 року, відповідно до проведеної інвентаризації 25 жовтня 2017 року за адресою АДРЕСА_1 проінвентаризовані нежитлові будівлі: майстерня літ. «А» загальною площею 285,8 кв.м., кафе літ. «В» загальною площею 37,5 кв.м., вбиральня літ. «Г» площею основи 1,0 кв.м. Документи на будівництво та прийняття в експлуатацію будівель в Бюро технічної інвентаризації не надавались (а.с. 8-15).

До суду не надано доказів введення в експлуатацію вищевказаних будівель і отримання за життя спадкодавцем ОСОБА_3 правовстановлюючих документів на вказані будівлі.

За таких обставин відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивачів та визнання за ними права власності в порядку спадкування на об`єкти нерухомого майна щодо яких відсутні правовстановлюючі документи.

Однак відсутність реєстрації права власності за померлим ОСОБА_3 на об`єкт, розташований за адресою АДРЕСА_1 (майстерня літ. «А» загальною площею 285,8 кв.м., кафе літ. «В» загальною площею 37,5 кв.м., вбиральня літ. «Г» площею основи 1,0 кв.м.), не перешкоджає позивачам набути прав на побудоване майно встановленим порядком.

Зокрема, відповідно до роз`яснень, що містяться в пунктах 7 і 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7, якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (ч. 1 ст. 376 ЦК України), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини.

Доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову в позові .

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені стороною позивача судові витрати мають бути віднесені на рахунок позивачки.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 лютого 2019 року - скасувати, ухвалити нове.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Київської міської ради про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 21 червня 2019 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова