Провадження № 22-ц/824/3063/2019 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 червня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 05 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним вище позовом, який мотивував тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , яку придбав у відповідача за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 01 грудня 2016 року. За умовами договору купівлі-продажу сторони домовилися, що зняття відповідача з реєстраційного обліку та передача ним ключів від квартири буде здійснено до 08 грудня 2016 року. Вказував, що відповідач вчинив дії по зняттю з реєстраційного обліку, проте ключі від квартири в обумовлений строк не передав і квартиру не звільнив, продовжує мешкати у квартирі, чим порушує права позивача як власника нерухомомого майна.

Посилаючись на порушення його прав як власника, передбачених ст.41 Конституії України та ст.ст.317,321,391 ЦК України, просив суд усунути йому перешкоди у здійсненні права власності шляхом виселення відповідача із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення, судові витрати покласти на відповідача.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 05 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким його вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на неправильність та неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення і неправильне застосування судом норм матеріального права, суд не сприяв повному, об`єктивному і неупередженому її розгляду. Скарга мотивована хибністю висновків суду про недоведеність ним порушення своїх прав. Суд не врахував, що він є власником квартири, а відповідач як колишній власник, її не звільняє, мешкає протиправно, чим

- 2 -

фактично позбавляє його права власності на квартиру. Відповідач змінив замки внаслідок чого він не може потрапити у власну квартиру. Суд залишив поза увагою надані ним докази про звернення з цього приводу до поліції щодо вчинення відповідачем кримінального правопорушення.

З огляду на неявку відповідача та відсутність відомостей про вручення йому судової повістки розгляд справи неодноразово відкладався, а саме 21 лютого 2019 року, 12 березня 2019 року та 11 квітня 2019 року. 23 травня 2019 року року розгляд справи відкладено за клопотанням відповідача про необхідність отримання правової допомоги.

Відповідач ОСОБА_2 правом на подачу відзиву не скористався, з матеріалами справи ознайомився 21 травня 2019 року (а.с.99).

В суді апеляційної інстанції представник позивача адвокат Басс О.О. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Дарницького районного суду м.Києва як незаконне.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Чемерис І.В. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування. Заперечення проти скарги мотивували тим, що 03 червня 2019 року відповідач звернувся до Дарницького районного суду м.Києва із позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним укладеного між сторонами договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , провадження у справі відкрите ухвалою судді від 07 червня 2019 року. Окрім того, в цей же день 07 червня 2019 року ухвалою судді забезпечено позов шляхом накладення арешту на спірну квартиру та забороною ОСОБА_1 вчиняти дії, направлені на виселення ОСОБА_2 із спірної квартири. Також, вважає, що суд не має приймати до уваги надані позивачем до суду апеляційної інстанції докази щодо його звернення до поліції та прокуратури, як подані з порушенням процесуальних строків, встановлених законом.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Позивачнабув права власності на вказану квартиру на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 01 грудня 2016 року між ним та відповідачем, і зареєстрував право власності на квартиру у встановленому законом порядку, що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно п.8 договору купівлі-продажу, укладеного 01 грудня 2016 року між сторонами,

- 3 -

вони домовилися, що зняття відповідача з реєстраційного обліку і передача ключів відбудеться 08 грудня 2016 року.

Відповідно до умов договору відповідач знятий з реєстраційного обліку у спірній квартирі.

Вказані обстаивни підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що матеріали справи не містять доказів про порушення прав позивача з боку відповідача. При цьому суд виходив із відсутності доказів проживання відповідача у належній позивачу квартирі.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, поскільки вони зроблені внаслідок порушення судом норм процесуального права, що потягло неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Дана справа вирішена судом в порядку заочного розгляду. У рішенні суду зазначено, що відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, а саме рекомендованою поштою із повідомленням про вручення, а також оголошенням, розміщеним на офіційному сайті судової влади (суду).

Отже, при ухваленні рішення, суд виходив з того, що відповідач є повідомленим про час розгляду справи.

Відмовляючи у позові з підстав його недоведеності, суд не звернув уваги, що відповідач, який на думку суду є повідомленим, до суду не з`явився і не скористався своїми процесуальними правами щодо спростування доводів ОСОБА_1 , якому він продав свою квартиру і який заявив вимоги про його виселення у зв`язку із незаконним проживанням, що у свою чергу вказувало на відсутність у справі заперечень з боку відповідача проти позову.

У такій ситуації за наявності у суду сумнівів щодо доводів позивача, які не були спростовані відповідачем, суд відповідно до п.п.3, 4 ч.5 ст.11 ЦПК України мав запропонувати позивачу подати належні та допустимі докази, чого не зробив, порушивши норми процесуального права, оскільки не сприяв учаснику судового процесу у реалізації ним прав, передбачених цим Кодексом, та не роз`яснив останньому наслідки вчинення або невчинення ним поцесуальних дій.

На думку колегії суддів допущене судом порушення норм процесуального права призвело до обмеження прав ОСОБА_1 на справедливий суд, передбачених ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка яка є частиною національного законодавства і згідно ч.1 якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

В даному випадку розгляд справи неможливо вважати справедливим, оскільки суд не вирішив питання у відношенні позивача щодо його прав та обов`язків цивільного характеру, підійшовши до вирішення спору занадто формально, що не відповідає одній з аксіом цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», що означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

Прийшовши до висновку про недоведеність позовних вимог, суд не врахував, що позивач звернувся до суду із позовом у листопаді 2017 року і до моменту ухвалення судового рішення у грудні 2018 року наполегливо намагався захистити своє право власності на протязі року, з`являючись в усі судові засідання, що у свою чергу свідчить про неможливість особи

захистити свої права інакше як в судовому порядку.

- 4 -

Окрім того, відмовляючи у позові, суд не звернув уваги, що позивач звернувся на захист свого права власності, тобто одного з фундаментальних прав особи, гарантованих йому як Конституцією України так і ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, і на необхідність дотримання якого неодноразово звертав увагу у своїх рішеннях ЄСПЛ.

Ухвалюючи рішення, суд не керувався приниципом верховенства права, закріпленим у ч.1 ст.8 Конституції України та п.1 ч.3 ст.2 ЦПК України.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права та неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно положень ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право мирно володіти своїм майном та неможливість позбавлення особи свого майнат інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права закріплені у статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власник майна володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.383 ЦК України, ст.150 ЖК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, та використовувати для інших потреб.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , яку придбав у відповідача ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між сторонами 01 грудня 2016 року.

Після придбання квартири ОСОБА_1 у встановленому законом порядку зареєстрував право власності на квартиру, що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Згідно п.8 договору купівлі-продажу, укладеного 01 грудня 2016 року, сторони домовилися, що зняття відповідача з реєстраційного обліку і передача ключів відбудеться 08 грудня 2016 року.

- 5 -

Відповідно до умов договору відповідач знявся з реєстраційного обліку у спірній квартирі, де жодна особа зареєстрованою не значиться, що стверджується довідкою КК «Центр комунального сервісу» (а.с.8).

Водночас судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 мешкає у спірній квартирі, ключі від вхідних дверей позивачу не передав, проти користування позивачем жилою площею у квартирі заперечує.

Окрім того, 03 червня 2019 року відповідач подав до Дарницького районного суду м.Києва позов до ОСОБА_1 про визнання недійсним укладеного між сторонами договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , провадження у справі відкрите ухвалою судді від 07 червня 2019 року, який ухвалою від 07 червня 2019 року забезпечив позов шляхом накладення арешту на спірну квартиру та забороною ОСОБА_1 вчиняти дії, направлені на виселення ОСОБА_2 із спірної квартири.

Отже, судом незаперечно встановлено, що позивач є власником спірної квартири, проте не може реалізувати своїх прав власника щодо користування квартирою, оскільки, по-перше, відповідач чинить позивачу перешкоди, не допускаючи його до квартирию

По-друге, відповідач мешкає у квартирі без законних підстав, всупереч умовам договору та волевиявленню нового власника.

Наведене у свою чергу свідчить про порушення з боку відповідача прав та законних інтересів позивача як власника нерухомого майна, передбачених ст.ст.317, 319, 321 ЦК України, які підлягають до захисту.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна вправі вимагати усунення будь-яких порушень його права, в т.ч. порушення прав користування та розпорядження майном, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володінням.

За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку про наявність передбачених законом підстав для виселення відповідача із належної позивачу квартири.

Посилання відповідача та його представника адвоката Чемериса І.В. на те, що 07 червня 2019 року Дарницьким районним судом м.Києва відкрите провадження у справі № 753/11170/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним укладеного між ними договору купівлі-продажу спірної квартири, що на їх думку унеможливлює задоволення позову в даній справі, необгрунтовані.

Наявність іншої справи № 753/11170/19, не є перешкодою для вирішення даного спору.

Хоча відповідачем не заявлялося клопотання про зупинення провадження у справі, колегія суддів вважає за необхідне зауважити про відсутність підстав для зупинення провадження в даній справі до вирішення іншої справи № 753/11170/19 за позовом відповідача.

При цьому колегія суддів керується тим, що відповідно до положень п.6 ч.1 ст.251

- 6 -

ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Отже, за змістом указаної норми підставою зупинення провадження у справі є виключно об`єктивна неможливість розгляду даної справи до вирішення іншої справи, тобто неможливість встановлення судом обставин справи, та їх оцінку і формування судом правових висновків щодо шляхів вирішення спору, без вирішення іншої справи.

В даній справі за позовом ОСОБА_1 зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду, а відтак підстави для зупинення провадження відсутні.

Це ж стосується посилань відповідача та його представника на наявність ухвали судді від 07 червня 2019 року про забезпечення позову ОСОБА_2 шляхом накладення арешту на спірну квартиру та забороною ОСОБА_1 вчиняти дії, направлені на виселення ОСОБА_2 із спірної квартири.

Дана ухвала судді ніяким чином не перешкоджає вирішенню спору у справі і ухваленню судом рішення про виселення відповідача із спірної квартири.

При цьому колегія суддів керується тим, що згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття ст.64 Конституції вказує, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Отже, право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав та інтересів, гарантоване Конституцією України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та ст.4 ЦПК України, є абсолютним та не може бути обмежене, як і жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному ЦПК України порядку (ч.5 ст.4 ЦПК).

Відхиляючи наведені доводи колегія суддів відповідно до приписів ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України застосовує при розгляді даної справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї як джерело права.

Так згідно ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (ч.1). Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (ч.2).

Тобто, дана норма дозволяє втручатися у здійснення особою права на житло згідно із законом і для захисту прав і свобод інших осіб, якщо таке втручання було пропорційним.

В даному випадку втручання у право відповідача на повагу до житла, який не є власником квартири і не зареєстрований в ній, шляхом виселення здійснюється згідно із законом, і є необхідним для захисту прав і свобод інших осіб, в даному випадку позивача для захисту його прав власника.

Отже, втручання у право відповідача є пропорційним переслідуваній меті.

Колегія суддів погоджується із доводами відповідача та його представника про надання позивачем до суду апеляційної інстанції доказів щодо його звернення до поліції та

- 7 -

прокуратури у зв`язку із перешкоджанням відповідачем у користуванні спірною квартирою, з порушенням процесуальних строків, встановлених законом.

Проте дані обставини не мають правового значення для вирішення спору, оскільки відповідач в судовому засіданні підтвердив факт свого проживання у спірній квартирі, факт невизнання ним прав відповідача на квартиру та його недопуску до квартири, надавши до суду апеляційної інстанції відповідні докази, в тому числі пов`язані із подачею ним до суду позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним та вжиття судом забезпечувальних заходів за його заявою щодо неможливості вчинення позивачем дій по його виселенню.

Відповідно до приписів ст.141 ЦПК України з огляду на задоволення позовних вимог суд покладає на відповідача судові витрати, понесені позивачем на сплату судового збору.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 05 грудня 2018 року скасувати і ухвалити нове.

Позов задоволити. Усунути перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні права власності на квартиру АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути із ОСОБА_2 (мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1792 гривні.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: