Постанова

Іменем України

28 березня 2019 року

м. Київ

справа № 462/6616/14-ц

провадження № 61-12867св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» на постанову апеляційного суду Львівської області від 16 січня 2018 року у складі колегії суддів: Павлишина О. Ф., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2014 року публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» (далі - ПАТ «ВіЕс Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, у якому просило звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 05 грудня 2007 року, укладеним між відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк» (далі - ВАТ «Електрон Банк»), правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_4, - квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу предмету іпотеки іпотекодержателем з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу з будь-якою іншою особою-покупцем в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № KF45867 від 05 грудня 2007 року, укладеним між ВАТ «Електрон Банк» та ОСОБА_4, в розмірі 192 172, 45 доларів США, що за курсом НБУ на момент подачі позову становить 2 479 620 грн 92 коп. У зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки просило виселити ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1.

Позовна заява мотивована тим, що 05 грудня 2007 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №KF 45867, відповідно до якого банк надав ОСОБА_4 кредит в розмірі 120 000 доларів США з кінцевим строком повернення не пізніше 03 грудня 2027 року та сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,5% річних.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором ОСОБА_4 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, що належить їй на праві власності. Оскільки взяті на себе зобов'язання за кредитним договором вона не виконала, заборгованість станом на 16 вересня 2014 року становить 192 172,45 доларів США, що за курсом НБУ станом на момент подачі позову складає 2 479 620,92 грн.

Посилаючись на наведене, ПАТ «ВіЕс Банк» просило позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 10 липня 2017 року позов ПАТ «Ві Ес Банк» задоволено.

Звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 27 липня 2007 року, шляхом, визначеним статтею 38 Закону України «Про іпотеку», пунктами 16, 18 Іпотечного договору, а саме на підставі рішення суду шляхом продажу майна ПАТ «ВіЕс Банк» від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі-продажу за ціною, встановленою за згодою іпотекодавця та іпотекодержателя в договорі іпотеки, що становить 686 800,00 грн, або на підставі оцінки майна суб'єкта оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, для чого забезпечити право ПАТ «ВіЕс Банк» щодо всіх повноважень продавця (в тому числі, але не виключно: отримання дублікатів правоустановлюючих документів з відповідних установ, організацій, підприємств незалежно від форм власності та підпорядкування чи органів нотаріату, здійснення будь-яких платежів за продавця отримувати будь-які документи, довідки, витяги, а також вільного доступу уповноважених представників банку до предмету іпотеки, тощо) необхідних для здійснення такого продажу, а кошти, одержані від реалізації, скерувати для задоволення вимог ПАТ «ВіЕс Банк» за кредитним договором №КF45867 від 05 грудня 2007 року в розмірі 192172,45 доларів США, що за курсом НБУ станом на 16 вересня 2014 року складає 2 479 620,92 грн.

Закріплено за ПАТ «ВіЕс Банк» права управителя щодо: вільного доступу представників управителя та інших осіб, визначених управителем, до майна, що передано в управління; укладення договорів оренди майна, переданого в управління, з третіми особами; розпорядження коштами, отриманими за результатами управління майном; укладення договорів відповідального зберігання майна, що передається в управління, з третіми особами; представляти інтереси у всіх установах чи підприємствах незалежно від організаційної форми та підпорядкування з питань, пов'язаних з замовленням, посвідченням, отриманням необхідних документів (в тому числі у відповідній райдержадміністрації, в органах місцевого самоврядування, в банківських установі житлово-комунальних органах, в органах державної пожежної охорони, в органах газопостачання, у відповідному структурному підрозділі енергозабезпечувальної установи, в органах зв'язку, водоканалу та інших підприємствах, установах та організаціях), з питань, що стосуються належного здійснення управління майном, передачі в оренду, забезпечення нерухомого майна електроенергією, водо- та газопостачанням, телефонним зв'язком; здійснювати реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (в тому числі але не виключно права власності, інших речових прав, обтяжень речових прав тощо, щодо їх виникнення, припинення, переходу, зміни тощо), підписувати і подавати заяви про надання витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про державну реєстрацію припинення іпотеки та про державну реєстрацію припинення обтяження нерухомого майна; володіти, користуватися і розпоряджатися майном у встановлених чинним в Україні законодавством та договором; інші права необхідні для здійснення належного управління майном.

Виселено ОСОБА_5 та ОСОБА_6з квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 не виконала взяті на себе зобов'язання за кредитним договором та рішення суду про стягнення заборгованості за цим договором, тому позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають задоволенню. Іпотечне майно придбано за рахунок кредитних коштів, тому наявні підстави для виселення відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з квартири, яка є предметом договору іпотеки.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Львівської області від 16 січня 2018 року рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 липня 2017 року в частині виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову у цій частині.

В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 на час укладення договору іпотеки від 05 грудня 2007 року була власником предмету іпотеки - квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27 липня 2007 року. Також відповідно до кредитного договору № KF45867 від 05 грудня 2007 року кредитні кошти надавалися для рефінансування іпотечного кредиту та ремонту нерухомості, тому суд дійшов до висновку, що іпотечне майно придбане не за рахунок кредиту, а відтак підстави для виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 із спірної квартири відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У лютому 2018 року ПАТ «ВіЕс Банк» подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило рішення суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що іпотечне майно придбане за рахунок кредитних коштів, що підтверджується пунктом 1.4. кредитного договору №KF45867 від 05 грудня 2007 року, згідно з яким позичальнику надається кредит на рефінансування іпотечного кредиту та ремонту нерухомості.

Рішення в частині вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки в касаційному порядку не оскаржувалося та не переглядається.

ОСОБА_8, який є представником ОСОБА_4 та ОСОБА_5, направив відзив на касаційну скаргу, в якому просить частково задовольнити касаційну скаргу ПАТ «ВіЕс Банк», скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Позиція Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що 05 грудня 2007 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №KF45867, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 120 000 доларів США, а ОСОБА_4 зобов'язалася повернути наданий кредит до 03 грудня 2027 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11, 5 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 05 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір, за умовами якого остання передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після прийняття рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 27 липня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О. П. та зареєстрованого в реєстрі за № 4583, ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_1.

Тобто на момент укладення з ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», кредитного договору №KF45867, ОСОБА_4 вже була власником спірної квартири, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Суд апеляційної інстанції встановивши, що ОСОБА_4 на момент укладення договору іпотеки вже була власником предмету іпотеки - квартири АДРЕСА_1 та придбавала його не за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для виселення зареєстрованих у спірній квартирі відповідачів без надання їм іншого постійного жилого приміщення.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ПАТ «ВіЕс Банк» залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду Львівської області від 16 січня 2018 року в оскарженій частині без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Львівської області від 16 січня 2018 року в оскарженій частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н.О. Антоненко

В.І. Крат