Справа № 570/2656/19
Номер провадження 2/570/1063/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2019 року

Рівненський районний суд Рівненської області в особі:

судді Красовського О.О.

з участю

секретаря судових засідань Беднарчук Г.П.,

позивачки ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника позивачки ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне (в порядку спрощеного позовного провадження) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що вона є власником будинку АДРЕСА_1 .В будинку зареєстрований відповідач. Відповідач не проживає у помешканні, не сплачує за житлово-комунальні послуги. Добровільно знятися з реєстраційного обліку не бажає. За таких умов позивачка звернулася до суду з даним позовом та покликаючись на ст.ст. 316, 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР, ст. 47 Конституції України просить суд його задовольнити, визнавши відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

Позивачка позов підтримала та пояснила суду, що відповідач зловживає спиртними напоями, в результаті чого неодноразово проходив лікування. До того ж, він хворіє на туберкульоз, і від нього захворіла дитина, яка тривалий час лікувалася. Оскільки відповідач навідується до будинку в стані алкогольного сп`яніння, не вживає заходів з тим, щоб не розповсюджувати хворобу, не дотримується санітарних норм, то позивачка заперечує проти того, щоб він користувався будинковолодінням. Додатково пояснила, що шлюб між сторонами був розірваний 11.04.2018 року, і з листопада 2018 року відповідач залишив помешкання.

Представник позивачки надала суду аналогічні пояснення.

Відповідачем не були заявлені клопотання; та не був поданий відзив.

Відповідач позов не визнав та пояснив, що будинок АДРЕСА_1 , будував він, а тому має право на користування цим майном. Дійсно, з листопада 2018 року він не проживає у будинку, але зазначає про те, що колишня дружина не допускає його до користування майном. На даний час він проживає за різними адресами, проте не назвав їх. В той же час не заперечив проти тих обставин, про як надали суду показання свідки, допитані за клопотанням позивачки.

Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення.

Як встановлено в судовому засіданні, позивачка є власником будинку АДРЕСА_1 .

Право власності підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно; свідоцтвом про право власності на нерухоме майно (а.с. 5, а.с. 5 зворотня сторінка).

Як вбачається з правовстановлюючих документів, на праві приватної спільної часткової власності їй належить 1/2 частина житлового будинку з надвірними будівлями. Дата набуття права власності - 01.06.2010 рік.

Згідно рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 11.04.2018 року (справа № 570/1669/17, а.с. 6,7) сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.10.2015 року.

Таким чином твердження відповідача про те, що будинковолодіння було збудоване саме ним і під час шлюбу з позивачкою - не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Відповідач був зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 за згодою позивачки з 01.11.2005 року.

З листопада 2018 року він не проживає у зазначеному будинку.

Про дані обставини пояснили сторони, та надали показання свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5

Добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідач не бажає.

Відповідно до статті 64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

В ході розгляду справи було встановлено, що відповідач не належить до членів сім`ї позивачки; є колишнім чоловіком позивачки; не пов`язаний з позивачкою спільним побутом.

При прийнятті рішення суд зважає на наступне.

Право власності є непорушним.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз положень гл.32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідач вселився у спірний будинок як член сім`ї власника житлового будинку і набув право користуванням чужим майном, яке за своєю суттю є сервітутом.

Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідач спільним побутом із позивачкою не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 ст.406 ЦК України, і така вимога була заявлена.

Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Такий висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 16.01.2019 в справі №243/7004/17-ц; та у постанові від 14.08.2019 в справі № 702/101/18.

За наведеного наявні підстави для задоволення позову.

Позивачка покликалася на положення ст.ст. 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР, ст. 47 Конституції України, та просила задоволити позов з огляду на приписи зазначених норм.

Суд не погоджується з посиланнями позивачки на норми ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України, ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР, та вважає зайвим посилання позивача на норми ст. 47 Конституції України.

Норми ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР застосовуються щодо користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, і не можуть бути застосовані до даних правовідносин. Адже правовідносини між позивачкою та відповідачкою виникли з приводу користування будинком, який належить позивачці на праві власності, і не належить до державного і громадського житлового фонду.

Окрім того, у разі вибуття відповідача на інше постійне місце проживання до іншого населеного пункту не можуть застосовуватися приписи ст. 72 ЖК України.

А норми ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України врегульовують порядок захисту права власності, пов`язані з володінням та розпорядженням майном. В ході розгляду справи не було встановлено, що відповідач порушив майнові права позивачки, позбавивши її права володіння чи розпорядження майном.

Щодо застосування норм Конституції України як норм прямої дії, то в даному випадку відсутня така необхідність з огляду на те, що діючими нормами ЖК УРСР та ЦК України ефективно захищаються права позивача. Ці норми законодавства не обмежують прав позивача, не є суперечливими, а тому посилання позивача на застосування ст. 41 Конституції України є зайвим.

Тому доречним є застосування положень ст. 391 ЦК України, ч.2 ст.406 ЦК України.

Зважаючи на наведене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, як того вимагає ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд дійшов висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення, оскільки він є обґрунтованим і доведеним.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами врегульований ст. ст. 141, 142 ЦПК України.

Позивачка не заявила про те, щоб понесені нею судові витрати були стягнуті з відповідача на її користь. Адже кожна із сторін має право розпоряджатися своїми правами на власний розсуд. І в даному випадку позивачка не бажає відшкодовувати понесені нею судові витрати. А суд не може прийняти рішення, вийшовши за межі заявлених позивачкою вимог. Таким чином понесені позивачкою судові витрати залишаються покладеними на неї ж.

Керуючись ст. ст. 12, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задоволити повністю.

ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 18.06.2009 Рівненським РВ УДМС України в Рівненській області) визнати таким, що втратив право на користування житловим приміщенням: будинком АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Рівненський районний суд Рівненської області протягом 30 днів з дня проголошення, або безпосередньо до Рівненського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Позивачка: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , мешканка АДРЕСА_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 18.06.2009 Рівненським РВ УМВС України в Рівненській області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ).

Суддя Красовський О.О.

Повне рішення суду складено 27.10.2019 року