Справа № 344/887/18
Провадження № 22-ц/4808/432/19
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Ясеновенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю представника позивачів,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом законного представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ТДВ «Івано-Франківське обласне підприємство автобусних станцій», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ПАТ «Коломийське автотранспортне підприємство», ТОВ «Львівське АТП-14631», Івано-Франківська обласна державна адміністрація та Міністерство інфраструктури України, про визнання дій незаконними та відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за апеляційною скаргою законного представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, поданою їхнім представником ОСОБА_4, на рішення Івано-Франківського міського суду, постановлене у складі судді Бабій О.М. 28 січня 2019 року в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в :

23 січня 2018 року ОСОБА_3 та представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 звернулись з позовом до ТДВ «Івано-Франківське обласне підприємство автобусних станцій», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ПАТ «Коломийське автотранспортне підприємство», ТОВ «Львівське АТП-14631», Івано-Франківська обласна державна адміністрація та Міністерство інфраструктури України, про визнання дій незаконними та відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В заяві зазначили, що 01.08.2016 року касиром автостанції №1, а 12.08.2018 року касиром автостанції №2 ТДВ «Івано-Франківське обласне підприємство автобусних станцій» неповнолітнім дітям ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було відмовлено у продажі квитків відповідно до с. Шешори та м. Львова на пільгових умовах, як дітям з багатодітної сім'ї.

Посилаючись на те, що дітям для здійснення поїздки довелось оплатити повну вартість квитків, а саме, придбати два квитки по 40,14 грн. та два квитки по 66,43 грн., позивачі просили стягнути з відповідача на користь неповнолітніх дітей на кожного по 106,57 грн. на відшкодування матеріальної шкоди. Також просили стягнути на користь кожного по 23 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної несправедливістю та приниженням у соціальній сфері, що призвело до становлення негативного світосприйняття, виникнення у дітей почуття образи та розчарування, внаслідок чого навколишній соціум видається як вороже та агресивне середовище, у якому панують обман та жорстокість.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 28 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі, як діти з багатодітної сім'ї, мають право на безоплатний проїзд, однак вина ТДВ «Івано-Франківське обласне підприємство автобусних станцій» у порушенні прав позивачів на пільговий проїзд відсутня, оскільки відповідач не є автомобільним перевізником і не здійснює перевезень. При цьому суд посилався на положення ст. 42 ЗУ «Про автомобільний транспорт», якою передбачено, що договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Договір вважається укладеним з моменту придбання квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус, тобто Закон передбачає право пасажира, який користується пільгами на транспорті, скористатись пільговим проїздом, пред'явивши безпосередньо водієві автобуса посвідчення встановленого зразка.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 та ОСОБА_3 посилається на незаконність рішення суду.

Вказує на те, що суд не дав належної оцінки листу ПАТ «Коломийське АТП» від 29.01.2016 року та листу ТОВ «Львівське АТП» від 30.03.2016 року, у яких перевізники просили врахувати інформацію про осіб, яких перевізники визначили такими, що мають право на безоплатний проїзд, серед яких, в порушення вимог ст. 13 ЗУ «Про охорону дитинства», відсутня така категорія осіб як діти з багатодітних сімей.

Апелянт зазначає, що судом не досліджено копії квитків від 28.07.2016 року, виданих ОСОБА_1 та ОСОБА_3 безоплатно для проїзду з м. Львова до м. Івано-Франківська, що свідчить про отримання пільговими категоріями осіб у касах автостанції квитків для пред'явлення останніх перевізнику.

Не враховано судом і того, що ЗУ «Про охорону дитинства» відповідача не обмежено забороною видавати безкоштовні квитки дітям з багатодітних сімей і саме відповідач видає безкоштовні квитки, які пасажири пред'являють перевізнику для подальшого проїзду.

Не погоджується апелянт і з висновком суду про те, що для пільгового проїзду позивачі повинні звертатись до самого перевізника, оскільки у листах перевізників викладено прохання видавати безкоштовні квитки певним категоріям осіб.

Апелянт вказує на те, що між сторонами був укладений усний правочин, спрямований на дискримінацію прав дітей з багатодітних сімей і працівники відповідача, зокрема касири, відмовляючи дітям у видачі квитків на безоплатний проїзд, порушили права дітей, передбачені ст. 13 ЗУ «Про охорону дитинства».

Не дав суд належної оцінки і тій обставині, що домовленості між відповідачем і перевізниками щодо продажу квитків пільговим категоріям осіб були усними та рекомендаційними, а додаткових угод до договору, укладеного між відповідачем та перевізниками щодо продажу пільгових квитків, немає.

Не погоджується апелянт і з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди. Судом не враховано того, що неповнолітні, будучи обізнаними у своєму праві на безоплатний проїзд, фактично не могли скористатись таким правом, що викликало у них стрес та вплинуло на їх психологічний стан.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ТДВ «Івано-Франківське обласне підприємство автобусних станцій» зазначає, що позивачі не подали доказів того, що проїзд неповнолітніх відбувався у супроводі дорослих та що касирам були пред'явлені посвідчення на право пільгового проїду.

Також вказує на те, що згідно ст. 37 ЗУ «Про автомобільний транспорт» пільгові перевезення пасажирів забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Відповідач є лише посередником між перевізниками та пасажирами, а тому не може відповідати за дії перевізника.

Автомобільний перевізник вправі встановлювати автостанції, як його комерційному агенту, обсяги здійснення угод - продажу квитків, оскільки відповідно до п. 115 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту перевізники, відповідно до укладених договорів здійснюють продаж квитків через автостанції, агенства з продажу квитків або самостійно. Тобто, кількість комерційних посередників перевізника не є обмеженою і чинне законодавство не містить заборон щодо встановлення перевізниками обсягів продажу квитків автостанціями. Перевізники направили звернення щодо реалізації квитків виключно визначеним ними пільговим категоріям пасажирів.

Крім того, у зв'язку з відсутністю складу правопорушення безпідставними є і вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди.

Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

ПАТ «Коломийське АТП» також подало відзив на апеляційну скаргу.

Зазначає, що позивачі не подали доказів наявності у них посвідчення на право пільгового проїзду та доказів пред'явлення такого посвідчення касиру.

Крім того, вказує на те, що у бюджеті органу місцевого самоврядування на 2016 рік не були передбачені компенсаційні виплати перевізникам за перевезення пільгових категорій громадян.

Також зазначає, що автобусний маршрут загального користування сполученням «Івано-Франківськ - Шешори» відноситься до міжміського внутрішньобласного сполучення, а маршрут «Івано-Франківськ - Львів» - до міжміського міжобласного сполучення, тому відшкодування компенсаційних виплат повинно проводитись відповідно Івано-Франківською ОДА та Міністерством інфраструктури України департамент автомобільного транспорту, оскільки замовником транспортних послуг в межах Івано-Франківської області є Івано-Франківська ОДА, а міжобласних перевезень - Міністерство інфраструктури України департамент автомобільного транспорту.

Також просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

У відзиві на апеляційну скаргу Міністерства інфраструктури зазначено, що згідно з частиною четвертою ст. 37 ЗУ «Про автомобільний транспорт» види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.

Також зауважено, що Законами України про Державний бюджет України з 2016 року не передбачаються видатки у вигляді субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам для здійснення компенсаційних виплат автомобільним перевізникам для виконання пільгових перевезень на міжобласних автобусних маршрутах загального користування. А в умовах децентралізації влади та розширення повноважень органів місцевого самоврядування органи виконавчої влади, які володіють ситуацією на місцях, мають можливість самостійно визначити обсяг надання пільгових послуг.

Також зазначено, що рішення у даній справі жодним чином не може вплинути на права та обов'язки Міністерства інфраструктури щодо жодної зі сторін.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 та ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала з мотивів, наведених у ній.

Інші сторони в судове засідання не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про місце і час розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачів, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Встановлено, що 01.08.2016 року позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звернулись до касира автостанції №1 ТДВ «Івано-Франківське обласне підприємство автобусних станцій» із проханням про надання безкоштовно квитків до с. Шешори.

12.08.2016 року позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звернулись до касира автостанції №2 ТДВ «Івано-Франківське обласне підприємство автобусних станцій» із проханням про надання безкоштовно квитків до м. Львова.

На дату придбання квитків ОСОБА_3 був неповнолітнім, а ОСОБА_1 -малолітнім (а.с.5-6).

Згідно посвідчень ОСОБА_3 та ОСОБА_1 мають право на пільги передбачені законодавством для дітей з багатодітної сім'ї (а.с.7-8).

Касири обох автостанцій відмовили позивачам у видачі безкоштовних квитків та погодились продати квитки виключно у розмірі їх повної вартості 40,14 грн. до с. Шешори та 66,43 грн. до м. Львова за кожен квиток.

Встановлено, що між ТДВ «Івано-Франківське обласне підприємство автобусних станцій» та ПАТ «Коломийське АТП», а також між ТДВ «Івано-Франківське обласне підприємство автобусних станцій» та ТОВ «Львівське АТП - 14631» укладені договори про надання автостанційних послуг (а.с. 62-71).

Відповідно до ст. 13 ЗУ «Про охорону дитинства» дітям з багатодітних сімей надаються пільги, зокрема, безоплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту (крім таксі), автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання, за наявності посвідчення встановленого зразка, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі.

Батькам і дітям з багатодітних сімей видаються відповідні посвідчення.

Встановлено, що позивачі оплатили вказані квитки за повною вартістю, що підтверджується копіями квитків (а.с.9-10).

08.08.2016 року та 29.09.2016 року тітка неповнолітніх ОСОБА_5 звернулась до ТДВ «Івано-Франківське обласне підприємство автобусних станцій» з приводу відмови касирів у видачі неповнолітнім пільгових квитків на проїзд, на що отримала відповіді відповідно від 15.08.2016 року та від 11.10.2016 року про те, що відповідач не заперечує право позивачів на безоплатний проїзд, але оскільки бюджетами органів місцевого самоврядування на 2016 рік не передбачено відшкодування пільгових перевезень пасажирів перевізникам касирами було зауважено про неможливість продажу безкоштовних квитків. До відповіді від 15.08.2016 року відповідачем було долучено копію листа ПАТ «Коломийське автотранспортне підприємство», зі змісту якого вбачається, що перевізник просить відповідача з 01.02.2016 року не видавати безкоштовні квитки на приміських, міжміських внутрішньообласних та міжміських міжобласних маршрутах, окрім учасникам АТО, членам родин загиблих учасників АТО, воїнів УПА (а.с.16-18, 19 зв.).

Крім того, відповідачем було надано аналогічний лист, надісланий відповідачу перевізником ТОВ « Львівське АТП-14631» з інформацією про те, що на підставі ст. 29 ЗУ «Про автомобільний транспорт» та у зв'язку з відсутністю компенсації за збитки від пільгових перевезень в автобусах автопідприємства, які обслуговують автобусні маршрути загального користування міжобласного сполучення пільговий проїзд надається наступним категоріям пасажирів: учасникам бойових дій, які брали безпосередню участь а АТО, інвалідам війни, які брали безпосередню участь а АТО, дітям віком до 6-ти років без права зайняття окремого місця - безкоштовно, та інвалідам І групи - 50% вартості проїзду з 01 жовтня по 15 травня (а.с.67).

Отже, право позивачів на пільговий проїзд відповідачем не заперечується.

Відповідно до ст. 37 ЗУ «Про автомобільний транспорт» пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування.

Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом.

Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.

Згідно ст. 39 ЗУ «Про автомобільний транспорт» документом для регулярних пасажирських перевезень для пасажира є квиток на проїзд в автобусі та на перевезення багажу (для пільгового проїзду - посвідчення особи встановленого зразка чи довідка, на підставі якої надається пільга), а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - електронний квиток та документи для пільгового проїзду.

Відповідно до ст. 41 ЗУ «Про автомобільний транспорт» пасажир зобов'язаний мати при собі квиток на проїзд, на перевезення багажу, за наявності права пільгового проїзду - відповідне посвідчення чи довідку, на підставі якої надається пільга, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - зареєструвати електронний квиток.

Згідно ст. 42 ЗУ «Про автомобільний транспорт» договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - з моменту реєстрації електронного квитка.

Таким чином, Законом України «Про автомобільний транспорт» встановлено право пасажира, який користується пільгами на транспорті, безпосередньо скористатися пільговим проїздом, пред'явивши водієві автобуса посвідчення встановленого зразка.

При таких обставинах справи суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачем, який не є перевізником, не порушено право неповнолітніх на пільговий проїзд.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не взято до уваги листи ПАТ «Коломийське АТП» від 29.01.2016 року та ТОВ «Львівське АТП» від 30.03.2016 року, у яких перевізники просили врахувати інформацію про осіб, що мають право на безоплатний проїзд, а також необхідність отримання у касі автостанції безкоштовного квитка для пільгового проїзду та того, що саме відповідач видає безкоштовні квитки зводяться до необхідності переоцінки доказів, оскільки, як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, суд дав належну оцінку листам перевізників та при вирішенні спору застосував положення ЗУ «Про автомобільний транспорт» про право пасажира, який користується пільгами на транспорті, безпосередньо скористатися пільговим проїздом, пред'явивши водієві автобуса посвідчення встановленого зразка.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу законного представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, подану їхнім представником ОСОБА_4, залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 28 січня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 05 квітня 2019 року