ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6316/19 Справа № 204/5773/14-ц Суддя у 1-й інстанції - Книш А. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 та Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01 квітня 2019 року та на додаткове рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 24 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про відшкодування моральної шкоди, яка заподіяна дитині спричиненням інвалідності за період з 2003-2014 роки, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року позивач в інтересах малолітньої ОСОБА_2 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що 27 червня 2003 року, перебуваючи на останньому місяці вагітності, вона була на прийомі у лікаря-гінеколога лікарні відповідача. 28 червня 2003 року об 00 год. 30 хв. позивач поступила до акушерського відділення та за оглядом чергового лікаря-гінеколога їй було діагностовано сідничне передлежання плоду. Через п`ять годин після початку пологів у ненародженої дитини почало знижуватися серцебиття та плід почав підійматися уверх, замість того, щоб виходити, у зв`язку із чим було викликано реанімаційне відділення та внаслідок кесаревого розтину була народжена дитина ОСОБА_3 , вагою 4 кг. Дитина тривалий час знаходилася у важкому стані, що було встановлено рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 квітня 2013 року, а також висновком експерта №403,404/12. У зв`язку з втратою часу при пологах та після них, новонароджена дитина отримала гостру гіпоксію мозку, яка вплинула на стан нервової системи, внаслідок чого дитина стала інвалідом дитинства з діагнозом дитячий церебральний параліч, подвійна геміплегія С80 та ОСОБА_2 було присвоєно категорію інвалідності «дитина-інвалід підгрупи А». Все це є безумовно моральними стражданнями, які були заподіяні невиліковною хворобою, яка спричинена некомпетентними діями працівників лікарні. На час подання позовної заяви дитині виповнилося повних 11 років, тому розмір компенсації позивач оцінює в 11000000 грн., а саме по мільйону за кожний рік страждань її дитини.

Враховуючи вищезазначене, позивач просила суд стягнути з відповідача на свою користь компенсацію моральної шкоди, яка заподіяна ОСОБА_2 спричиненням інвалідності за період з 2003 по 2014 роки у розмірі 11000000 грн., та покласти судові витрати на відповідача.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01 квітня 2019 року позовні вимоги задоволені частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача компенсацію моральної шкоди, яка заподіяна ОСОБА_2 спричиненням інвалідності за період з 2003 по 2014 роки у розмірі 4807296 грн. 00 коп. Вирішено питання щодо судових витрат.

Додатковим рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01 квітня 2019 року стягнуто з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 2593 грн. 50 коп.

В своїх апеляційних скаргах ОСОБА_1 та АТ "Українська залізниця" посилаються на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також, на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

ОСОБА_1 відповідно до ст. 360 ЦПК України подала відзив, в якому просила апеляційну скаргу АТ "Українська залізниця" залишити без задоволення, а рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01 квітня 2019 року та додаткове рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 24 квітня 2019 року - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.

АТ "Українська залізниця" своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , не скористались.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01 квітня 2019 року та додаткове рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 24 квітня 2019 року- залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_2 , матір`ю якої вказано позивача.

Дитина ОСОБА_5 є інвалідом дитинства з діагнозом дитячий церебральний параліч, подвійна геміплегія С80 та ОСОБА_2 було присвоєно категорію інвалідності «дитина-інвалід підгрупи А».

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 квітня 2013 року по справі №2-58/11, яке ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2013 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 лютого 2014 року залишено без змін, позовні вимоги ОСОБА_1 до державного закладу «Дорожня клінічна лікарня» станції Дніпропетровськ ДП «Придніпровська залізниця», третя особа - державне підприємство «Придніпровська залізниця» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково та стягнуто з державного закладу «Дорожня клінічна лікарня» станції Дніпропетровськ ДП „Придніпровська залізниця" на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 113747 грн. 98 коп., в рахунок відшкодування моральної шкоди - 400000 грн. 00 коп., а разом - 513747 грн. 98 коп.

Суд дійшов висновку про наявність причинно-наслідкового зв`язку між тяжким захворюванням дитини ОСОБА_6 та діями/бездіяльністю лікарів при прийнятті пологів у ОСОБА_7 , внаслідок яких і народилася хвора дівчинка.

Відповідно до висновку експерта №403,404/12, складеного судово-медичною комісією Державної установи «Головне бюро судово-медичної експертизи МОЗ України», захворювання дитини ОСОБА_2 - дитячий церебральний параліч, подвійна геміплегія зі стійкими важкими руховими порушеннями знаходиться в причинному зв`язку з гіпоксією плоду у інтранатальний період. До наслідків, які настали, призвела гіпоксія, яка розвинулась у плода перед проведенням кесаревого розтину та посилилася під час проведення цієї операції за рахунок продовження часу, що був затрачений на вилучення дитини. Тривалий час вилучення плода був затрачений за рахунок недостатнього розрізу на матці та на проведення додаткової релаксації, що можливо було б уникнути.

Згідно висновку експерта №292/16, складеного судово-медичною експертною комісією Державної установи «Головне бюро судово-медичної експертизи МОЗ України», у ОСОБА_6 має місце ураження нервової системи у вигляді дитячого церебрального паралічу, спастико-гіперкінетичної форми з вираженими важкими порушеннями руху, обмеженням пересування, самообслуговування, що виникло внаслідок гіпоксії, яка розвинулася у плода до проведення кесаревого розтину та посилилася під час проведення цієї операції за рахунок подовження часу, що був затрачений на вилучення дитини. Це обумовлено дефектами надання медичної допомоги при веденні пологів у ОСОБА_7 , а саме: не проведенням кесаревого розтину після відходження навколоплідних вод, відповідно до вимог «Тимчасових галузевих уніфікованих стандартів медичних технологій діагностично-лікувального процесу стаціонарної допомоги…» затверджених наказом МОЗ України від 27 липня 1998 року №226; не проведенням достатньої релаксації та достатнього розрізу на матці, що призвело до затруднення вилучення плода та посилення гіпоксії. Таким чином, між недоліками в наданні медичної допомоги та розвитком у ОСОБА_2 дитячого церебрального паралічу існує причинний зв`язок. Ураження нервової системи у ОСОБА_6 складає 100% постійної втрати загальної працездатності, що відповідає тяжким тілесним ушкодженням.

Відповідно до характеристики на ОСОБА_9 , яка була надана асистентом вчителя ОСОБА_10 , опорно-руховий апарат дитини був порушений при народженні, у зв`язку з чим відсутнє самообслуговування, однак присутнє бажання робити все самостійно. Через це, періодично спостерігаються психоемоційні зриви, які проявляються у вигляді агресивної поведінки.

Керівником гуртку в бібліотеці «Я все можу» ОСОБА_11 також було надано характеристику на ОСОБА_9 , відповідно до якої зазначає, що дитина знаходиться серед однолітків, однак вона більше спостерігає, аніж спілкується через те, що погано розмовляє. Виходить у неї не дуже багато через відсутність руху та вона засмучується, коли у неї щось не виходить. Коли до неї не приділяють уваги вона починає плакати та сердитися.

Згідно характеристики на ОСОБА_9 , яка надана вчителем дефектологом ОСОБА_12 , коли ОСОБА_3 перебуває серед однолітків, які не проявляють до неї упередженого ставлення, вона виявляє бажання спілкуватися. Однак, через порушення мови у дитини утруднена комунікація. Вона орієнтується в побуті, однак обмеження в самообслуговуванні викликають у неї напади відчаю та зниження мотивації.

Відповідно до характеристики, наданою супроводжуючим волонтером ОСОБА_13 , у дитини виникають емоційні зриви, коли її не приймають оточуючі. Дитина мріє , що при певних зусиллях вона стане «як інші». Усі ці фактори періодично викликають депресію, печаль та страх у дитини за своє майбутнє, що іноді викликає у неї крик, плач та вона навіть застосовує до себе фізичну силу.

З висновку експерта за результатами проведення судово-психологічної експертизи №778/17-25 від 14 грудня 2018 року вбачається, що ОСОБА_5 має такі особливості емоційного стану, індивідуально-психологічних проявів, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню її як особистості і виникли внаслідок лікарської помилки, що призвела до невиліковної хвороби дитинства - дитячого церебрального паралічу, подвійної геміплегії С80, які викликали та підтримують в ОСОБА_6 прояви інтенсивних переживань морально-етичного змісту та руйнівного (такого, що спричиняє страждання) характеру. Це ушкоджує її особистість, тобто завдає їй моральної шкоди. Страждання (моральна шкода) ОСОБА_6 мають причинно-наслідковий зв`язок з невиліковною хворобою дитинства - дитячим церебральним паралічем, подвійною геміплегією С80. Можливий розмір грошової компенсації за завдані їй страждання може становити від 576 до 1152 мінімальних заробітних плат, прийнятих на момент винесення рішення суду.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції посилався на те, що вину відповідача та причинно-наслідковий зв`язок між тяжким захворюванням дитини ОСОБА_6 та діями/бездіяльністю лікарів відповідача доведено належними та допустимими доказами, а тому враховуючи завданий дитині фізичний біль та страждання, яких вона зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я, її душевні страждання, характер та обсяг таких фізичних, душевних та психічних страждань, яких зазнала дитина, характер немайнових втрат, які тривають все життя дитини, а тому прийшов до висновку, що необхідним та достатнім за вказаних обставин розміром грошового відшкодування моральної шкоди є 4807296 грн. (4173 (мінімальна заробітна плата установлена на 2019 рік)*1152) гривень.

В своїй апеляційній скарзі АТ "Українська залізниця"посилається на те, що позивач не долучив до своєї позовної заяви жодних письмових доказів, які можуть підтвердити факт, що внаслідок неправомірних дій відповідача, які призвели до невиліковної хвороби дитини ОСОБА_6 , ускладнилось її фізичне становище, а також докази, які зможуть надати можливість встановити ступінь емоційного стану дитини, індивідуально-психологічних проявів, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню її як особистості. Крім того, апелянт не погоджується з висновками експертизи № 292/16 від 02 грудня 2016 року та № 778/17-25 від 14.12.2018 року, вважає їх недопустимими та недостовірними доказами. Також, апелянт вважає, що встановлений експертом розмір грошової компенсації є необґрунтований, оскільки не можливо зрозуміти на який саме кількісний еквівалент необхідно звернути увагу суду. Крім цього, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції неправомірно визначений розмір судових витрат.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За положеннями ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Тобто, серед джерел доказів, відповідно до ст. 76 ЦПК України, крім іншого, є висновок експерта.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі, зокрема для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.

Відповідно до ч. 5 ст. 103 ЦПК України учасники справи мають право запропонувати суду питання, роз`яснення яких, на їхню думку, потребує висновку експерта. У разі відхилення або зміни питань, запропонованих учасниками справи, суд зобов`язаний мотивувати таке відхилення або зміну.

АТ "Українська залізниця" під час розгляду справи в суді першої інстанції не позбавлений був права, в разі наміру поставити свої питання для судово-медичної чи судово-психологічної експертизи чи незгоди із висновком експерта, заявити вмотивоване клопотання про проведення додаткової або повторної експертизи, відповідно до приписів ст. 103 ЦПК України, але своїм процесуальним правом не скористався.

Крім того, АТ "Українська залізниця", під час розгляду справи в суді першої інстанції, оскаржував ухвали суду першої інстанції, якими були призначені як судово-медична так і судово-психологічна експертизи. Доводами апеляційних скарг АТ "Українська залізниця" на ухвали суду першої інстанції про призначення експертизи є аналогічними доводам апеляційної скарги відповідача на оскаржуване рішення суду. Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2018 року ухвала Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 липня 2016 року про призначення експертизи залишена без змін. Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2018 року ухвала Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2018 року про призначення експертизи у справі залишена без змін.

Інших належних доказів, згідно ст. 81 ЦПК України, на спростування висновків експертизи № 292/16 від 02 грудня 2016 року та № 778/17-25 від 14.12.2018 року апелянт ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не надав.

Крім того, колегія суддів не приймає до уваги твердження АТ "Українська залізниця" щодо неправомірного визначення розміру судових витрат, оскільки доводи апелянта в цій частині є власним його тлумаченням законодавства України, а тому не може бути підставою для скасування законного рішення суду.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо судових витрат, вірно посилався на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі 761/11472/15-ц, згідно якої позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є майновою вимогою, а також на вимоги ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI (у редакції станом на час подання позову до суду - 11 серпня 2014 року), згідно якої за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 не погоджується з розміром компенсації моральної шкоди, що спричинило не повний захист порушеного права внаслідок заподіяної відповідачем моральної шкоди. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував обсяг та тривалість моральних страждань дитини.

Однак, колегія суддів не може погодитися з такими доводами апелянта, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що внаслідок дії/бездіяльності лікарів АТ "Українська залізниця", дитині ОСОБА_15 завдано фізичний біль, психологічні страждання та моральні переживання, яких вона зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я, та які тривають все життя дитини, а також, враховуючи принцип розумності і співмірності, висновків, викладених в судово-психологічній експертизі №778/17-25 від 14.12.2018 року, правильно стягнув своїм рішенням з відповідача на користь позивача 4807296 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Присуджений розмір моральної шкоди судом першої інстанції належним чином вмотивований з урахуванням усіх обставин, що визнані судом істотними, відповідно до засад цивільного законодавства та ст. 1167 ЦК України.

А тому, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційних скаргах доводи апелянтів не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтами норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційних скарг є необґрунтованими, а рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01 квітня 2019 року та додаткове рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 24 квітня 2019 рокувідповідають вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 та Акціонерного товариства "Українська залізниця" - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01 квітня 2019 року та додаткове рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 24 квітня 2019 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова