Справа № 464/1253/18 Головуючий у 1 інстанції: Рудаков І.П.
Провадження № 22-ц/811/3095/18 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2019 року Львівський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мікуш Ю.Р.

суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

з участю позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 14 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову Сихівський відділ державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулись в суд із позовом до відповідачів у якому просять: визнати право власності на майно за позивачами по ј частині квартири № АДРЕСА_1; зняти арешт з квартири № АДРЕСА_1, який накладено згідно з постанови Сихівського відділу державної виконавчої служби міського управління юстиції м. Львова від 28 листопада 2017 року, виконавче провадження № 51915386.

В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що постановою державного виконавця у межах вказаного виконавчого провадження накладено арешт на все майно відповідача ОСОБА_6, зокрема на квартиру, яка на праві спільної сумісної власності належить останньому та позивачам. Однак, такий арешт порушує їх майнові права, адже вони не є боржниками у цьому виконавчому провадженні, а тому не повинні відповідати за зобов'язаннями боржника. Попри те, арешт накладено і на їх майно. У відповідності до ст. 41 Конституції України, ст. ст. 387, 391 ЦК України та ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», просять позов задовольнити повністю.

Оскаржуваним рішенням у позові ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Універсал банк», ОСОБА_6 про визнання права власності на майно та знаття з нього арешту - відмовлено повністю.

Судовий збір покладено на позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5.

Рішення оскаржила ОСОБА_2. В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з рішенням. Стверджує, що підставою позову став факт незаконного накладення арешту на майно позивачів Сихівським ОДВС міського управління юстиції в м. Львів по виконавчому провадженню №51915386. Зазначає, що підстави та порядок зняття арешту з майна встановлений ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої особа,яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Отже чинним законодавством передбачено, що звернути стягнення, та накласти арешт можливо лише на майно,яке належить боржнику на праві приватної власності. Зазначає, що суд безпідставно зазначив, що спірна квартира є предметом іпотеки, оскільки зобов'язання відповідача-2 забезпечені земельною ділянкою на суму, що забезпечує повернення боргу, отже відповідачу немає необхідності порушувати права позивача для захисту свого забезпеченого права. Вважає, що з врахуванням роз'яснень наданих у постанові Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» суд мав можливість задовольнити позовні вимоги частково, знявши арешт з ѕ частин квартири, проте з незрозумілих причин відмовив у позові, чим порушив гарантовані конституцією права позивачів. Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено такі обставини.

Позивачам та відповідачу ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1, що підтверджується витягом з реєстру права власності на нерухоме майно від 20.01.2012 № 32929208 (а.с.11).

Постановою старшого державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Карпином В. З. від 28 листопада 2018 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_6 у межах виконавчого провадження № 51915386 розпочатого на підставі виконавчого листа №455/650/15-ц виданого 14.12.2015 року Старосамбірським районним судом Львівської області про стягнення з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Універсал Банк» боргу в сумі 795498,55 грн. (а.с.10).

Звертаючись з позовом, позивачі просять визнати за ними право власності по ј частці на кожного та зняти арешт з майна, оскільки накладення арешту на дану квартиру порушує їх майнові права так як жодних невиконаних зобов'язань вони не мають.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов про визнання права власності відповідно до вимог ч.1 ст.392 Цивільного кодексу України може бути пред'явлений у двох випадках а, саме якщо право власності оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що виділ часток відповідно до вимог ч.2 ст.370, ч.2 ст.372 ЦК України не здійснено, а відтак право спільної сумісної власності не припинено. Крім цього, суд дійшов висновку, що виконавче провадження не закінчено, рішення суду не виконано, а тому підстав для зняття арешту з спірного майна немає.

Такий висновок суду, апеляційний суд вважає правильним та обгрутованим виходячи з таких вимог матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст.368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно з ч.2 ст.369 цього Кодексу розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 370 ЦК передбачено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 372 цього Кодексу у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ч. 1 ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності.

Зважаючи на те, що судом не встановлено обставин того, що право власності позивачів оспорюється чи не визнається будь ким з відповідачів, правильним є висновок суду про відмову у задоволенні позову в частині про визнання права власності по ј частині за кожним позивачем.

Відповідно до ч.1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

З матеріалів справи та пояснень позивачів не встановлено, що останні не визнають права відповідача ОСОБА_3 на частку у квартирі, а тому доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції мав можливість задовольнити позовні вимоги частково та зняти арешт з ѕ частини квартири є безпідставними.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на п.33 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачами не надано належних та допустимих доказів того, що їх право володіння, користування чи розпорядження спірною квартирою порушено та предмет даного спору не стосується усунення перешкод у користуванні власністю.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб'єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб'єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв'язку з позовною вимогою, яка пред'являється до нього.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

В позовах про звільнення майна з-під арешту позивач має довести наявність юридичних фактів, з якими закон пов'язує право власності на арештоване майно чи право володіння ним на підставі закону чи договору з власником; факт порушення його права.

Крім цього, в справах про звільнення майна з-під арешту, яке становить спільну власність подружжя, існує презумпція спільності їх майна, поки не доведено інше.

Вимагаючи звільнити з-під арешту належне йому майно, позивач має довести сам факт проведення арешту; якщо арешту як такого не було, то і позов стає безпредметним. Арешт майна проводиться органом державної влади і відображається в спеціальному документі - акті опису і арешту. Цей акт є єдиним доказом, який підтверджує, що дійсно проведено арешт майна, на якій підставі і ким саме його було проведено.

Як вбачається з матеріалів справи, в таких відсутній акт опису та арешту майна та Витяг з Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна, а відтак позивачі не надали суду належних та допустимих доказів про накладення арешту на майно.

У п.13,15 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз'яснено, що при розгляді справ судам належить звертати увагу на те, чи додержані відповідною службовою особою вимоги закону про опис та арешт майна, зокрема, чи перелічено в акті опису інше майно, у тому числі те, що знаходиться у спільній власності боржника з іншими особами, яке не описувалось, а також чи не описано те майно, на яке стягнення не може бути звернене за виконавчими документами або може бути звернене лише в передбачених законодавством випадках.

У справах про зняття арешту з майна, що становить спільну сумісну власність членів сім'ї, частка боржника визначається відповідно до правил статті 357 ЦК.

Статтею 357 ЦК України передбачено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників (ст.357 ЦК України).

Відтак судом першої інстанції вірно встановлено, що об'єкт нерухомості перебуває у спільній сумісній власності позивачів та відповідача ОСОБА_6 Поділ цього майна не здійснювався, а тому неможливо встановити, в яких саме частках належать позивачам та відповідачу ОСОБА_6 вищезгадана квартира, а вимог про виділ часток позивачі суду не заявляли.

Відповідно до ч.ч.1,3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374 п.1 ч.1, 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 14 листопада 2018 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку визначеному ст.ст.389-391 ЦПК України .

Повний текст постанови складений 02 квітня 2019 року.

Головуючий: Ю.Р. Мікуш

Судді Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк