О К Р Е М А Д У М К А
щодо постанови Чернігівського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року задоволено частково апеляційну скаргу АТ КБ «ПРИВАТБАНК»; рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 січня 2019 року скасовано; позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 4252 грн 11 коп. заборгованості за користування кредитом та судові витрати за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій в сумі 1215 грн 88 коп.
Вважаю за необхідне викласти окрему думку у даній справі в порядку ч. 3 ст. 35 ЦПК України.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 січня 2019 року в задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, керуючись приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, виходив з того, що позовні вимоги не підтверджені належними та допустимими доказами.

Вважаю зазначений висновок районного суду таким, що ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства, зважаючи на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 05.07.2012 ОСОБА_1 підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, у тексті якої остання у графі «Ознайомившись із Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами ПриватБанку», виявила бажання оформити на своє ім'я» проставила позначку «ідентифікація з паспортом». У зазначеній заяві наміру або бажання оформити на свої ім'я кредитну картку або будь-яку іншу картку відповідачка шляхом проставлення позначки не виявила (а.с. 7).

Позов про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, банк обґрунтовував тим, що відповідачка отримала кредит у розмірі 2300 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зобов'язання за яким не виконала, у зв'язку із чим виникла заборгованість.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Згідно вимог чинного законодавства України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобов'язанні строк (термін) його виконання (ст.ст.526, 527, 530 ЦК України).

За змістом ст. ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов'язковим до його виконання.

Як передбачено ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За нормами частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовий формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінювалися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовий формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Доказами є будь-яки фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Зважаючи на викладене, кожна сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов'язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивач та відповідач). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та із принципом незалежності суду. Він зневільовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За положеннями ст. 89 ЦПК Украни суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює докази належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності.

Анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанк від 05.07.2012, надана АТ КБ «ПриватБанк» на підтвердження своїх вимог до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості не підтверджує наміру відповідачки про отримання кредитної картки, про що свідчить відсутність необхідної відмітки у графі «Платіжна картка КРЕДИТКА «Універсальна» та суми бажаного кредитного ліміту за платіжною карткою КРЕДИТКА «Універсальна».

Наданий позивачем витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» не містить підпису відповідачки, як то передбачено анкетою-заявою.

Хоча анкета-заява містить запис про те, що відповідачка ознайомлена і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, проте, зазначене, на мою думку, не свідчить про автоматичне виникнення кредитних зобов'язань у ОСОБА_1 перед банком. Крім того, Умови та Правила надання банківських послуг визначають та регулюють не лише умови надання кредитів. Належних доказів, що ОСОБА_1 ознайомилась та мала намір приєднатись до цих Умов та Правил саме в частині отримання кредиту у розмірі 2300 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку позивачем суду не надано.

Належних доказів того, що 05.07.2012 відповідачці була видана саме кредитна картка матеріали справи не містять. Посилання колегії апеляційного суду на довідку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с. 57) про те, що ОСОБА_1 отримала кредитні картки тричі 25.03.2013, 03.08.2015, 11.02.2016 не свідчить про існування між сторонами кредитних правовідносин, що виникли із анкети-заяви від 05.07.2012. Крім того, витяги з технічного програмного комплексу банку з фотокарткою відповідачки із карткою в руках, а також довідка банку з інформацією щодо номерів отриманих карток із зазначенням дати відкриття та терміну дії карток, не можуть вважатись належними та достовірними доказами в розумінні ст. 77, 79 ЦПК України щодо існування між сторонами кредитного договору від 05.07.2012.

Вказівка апеляційного суду у постанові на те, що матеріали справи не містять заперечень відповідачки щодо факту укладення між сторонами кредитного договору не може бути підставою для задоволення позовних вимог банку, оскільки обов'язок доведення наявності кредитних правовідносин між сторонами покладається на позивача.

Посилання апеляційного суду на активне користування відповідачкою кредитними коштами, що підтверджується випискою по особовому рахунку клієнта ОСОБА_1, вважаю взагалі неприйнятними, оскільки виписка дана за період з 01.01.1999 по 04.02.2019, тобто задовго до виникнення спірних правовідносин. Із виписки вбачається, що ОСОБА_1 мала у користування декілька карток. Вказана виписка не свідчить про наявність між сторонами кредитних правовідносин за відсутності доказів укладення саме кредитного договору, а сам факт користування ОСОБА_1 кредитною лінією та часткове погашення коштів не свідчить про достеменну обізнаність відповідачки, як це передбачено вимогами законодавства, про суму кредитного ліміту, умови зміни розміру такого ліміту, порядку та розміру нарахування відсотків. Отже, сам по собі факт користування такими коштами не породжує виникнення між сторонами кредитного зобов'язання, а має іншу правову природу.

Рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних відносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Враховуючи вищевикладене, вважаю, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні даного позову у зв'язку з недоведеністю та необґрунтованістю заявлених позовних вимог, оскільки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не доведено факту укладання між сторонами цивільно-правової угоди саме 05.07.2012, яка б породжувала для ОСОБА_1 правові наслідки у вигляді зобов'язань сплатити визначену банком суму коштів на тих правових підставах, які зазначені у позові. У зв'язку з зазначеним у апеляційного суду були відсутні підстави для скасування рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 січня 2019 року та ухвалення постанови про часткове задоволення позову.

Суддя Чернігівського

апеляційного суду Мамонова О.Є.