Ухвала

04 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 161/7583/19

провадження № 61-19342ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Курило В. П. розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 липня 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 23 вересня 2019 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору

№ б/н від 27 липня 2011 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі

4 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http//privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між нею та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві.

АТ КБ «ПриватБанк» виконало свої зобов`язання за договором та угодою в повному обсязі, а саме надало відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Однак, відповідач належним чином зобов`язання за кредитним договором не виконує, в результаті чого виникла прострочена заборгованість, яка станом на 28 лютого 2019 року складає 11 392,22 грн.

АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість у розмірі 11 392,22 грн за кредитним договором № б/н від

27 липня 2011 року та судові витрати у розмірі 1 921,00 грн.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від

23 липня 2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 27 липня 2011 року за простроченим тілом кредиту в розмірі 2 824,13 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 476,22 грн судового збору.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи, на підставі яких банк просить стягнути з відповідача проценти, пеню та штраф, відповідачкою не підписані. Доказів того, що саме ці Умови та Правила були надані відповідачці на ознайомлення при підписанні анкети-заяви, позивачем суду не надано. Тому стягненню з ОСОБА_1 на користь позивача підлягає лише заборгованість за тілом кредиту. Така позиція узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (касаційне провадження № 14-131цс19).

Постановою Волинського апеляційного суду від 23 вересня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 липня

2019 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк», апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

24 жовтня 2019 року через засоби поштового зв`язку АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 липня 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 23 вересня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення процентів та неустойки та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи касаційної скарги зводяться до того, що сторонами при укладенні кредитного договору було досягнуто усі істотні умови договору. договір є чинним, в установленому законом порядку недійсним не визнано.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішенні у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на

01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» з 01 січня 2019 році встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу у розмірі 1 921,00 грн.

Предметом позову у справі № 161/7583/19 є: стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» кредитної заборгованості в розмірі

11 392,22 грн.

Таким чином ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 192 100,00 грн (1 921,00 грн х 100).

У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що судові рішення у даній справі підлягають касаційному оскарженню відповідно до підпункту «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, а саме: справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

На обґрунтування вказаних доводів, заявник вказує на те, що необхідність сплати боржником процентів кредитору передбачає стаття 169 Кодексу європейського договірного права - акта міжнародної приватно-правової уніфікації, одного з основних європейських кодексів цивільного права.

Проте вказані заявником аргументи, як підстава для відкриття провадження у справі за підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не можуть бути взяти судом до уваги, оскільки заявник фактично не згоден з сумою стягнутої заборгованості за кредитним договором та вказує на не дослідження судами попередніх інстанцій доказів по справі.

Крім того, правила щодо застосування матеріальних норм права у спірних правовідносинах, було висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (касаційне провадження № 14-131цс19) у аналогічній справі. Вказаний правовий висновок було враховано судами попередніх інстанцій.

Відповідно до частини другої статті 389 ПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Наведені заявником в касаційній скарзі аргументи, фактично зводяться до переоцінки доказів.

Малозначна справа є такою в силу вимог закону, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN,

№ 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Верховний Суд наголошує на тому, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність підстав чи відсутність таких підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Оскільки доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскаржені судові рішення прийняті у малозначній справі, ціна позову в якій не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 липня 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 23 вересня

2019 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. П. Курило