Номер провадження: 22-ц/813/3006/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Журавльов О. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Павлючук Ю.В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2014 року у складі судді Донцова Д.Ю.,

встановив:

У вересні 2014 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та набуття у власність.

Позов обґрунтовано тим, що 14.08.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 24757,00 дол. США, а позичальник взяв на себе зобовязання прийняти, належним чином використовувати та повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит в повному обсязі в строк до 14.08.2017 року, відповідно до додаткової угоді від 05.02.2009 року або достроково зі сплатою 13,90% річних за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання грошових зобовязань за вказаним кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір від 14.08.2008 року, предметом якого є нерухоме майно, а саме квартира, яка розташована за адресою м. Одеса, вул. Маршала Говорова, буд. 11, корп. Д, кв. 903, зальною площею 52,6 кв.м., житловою площею 34,7 кв.м.

Укладений сторонами іпотечний договір 14.08.2008 року було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстровано в реєстрі за №3953.

Обтяження нерухомого майна іпотекою було зареєстровано банком у порядку, передбаченому законом у Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна та у Державному реєстрі іпотек.

05.02.2009 року між банком та позичальником було укладено додаткову угоду №1 до договору про надання споживчого кредиту, згідно якої номер договору змінено на №1 та було подовжено кінцевий термін повернення кредиту 14.08.2027 року.

На підставі рішення загальних зборів акціонерів від 27.10.2009 року АКІБ «УкрСиббанк» змінило назву на ПАТ «УкрСиббанк», яке є правонаступником усіх прав та зобовязань АКІБ «Укрсиббанк».

Згідно договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року, ПАТ «УкрСиббанк» передав своє право вимоги ПАТ «ОСОБА_1 банк».

Через неналежне виконання умов вказаного договору за відповідачем утворилась заборгованість за кредитом у розмірі 39397,22 дол. США, що еквівалентно 314901,98 грн. яка складається з: заборгованості за кредитом в сумі 23963,90 дол. США, що еквівалентно 191543,45 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 15433,32 дол. США, що еквівалентно 123358,53 грн., заборгованості за комісією за користування в сумі 0,00 дол. США.

У звязку з чим, ПАТ «Дельта Банк» просило суд звернути стягнення на предмет іпотеки, визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на предмет іпотеки, а саме на квартиру, яка розташована за адресою м. Одеса, вул. Маршала Говорова. буд.11, корп. Д, кв. 903, загальною площею 52,6 кв.м., житловою площею 34,7 кв.м.; припинити право власності іпотекодавця, ОСОБА_2, в тому числі право володіння, користування та розпорядження зазначеною квартирою; виселити з зазначеної квартири відповідача та усіх інших мешканців, які проживають і зареєстровані за вказаною адресою; витребувати від ОСОБА_2 та передати ПАТ «Дельта Банк» технічний паспорт, правовстановлюючі документи на квартиру та вирішити питання судових витрат.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2014 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Вказане рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ПАТ «Дельта Банк» через представника ОСОБА_3

В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що правових підстав для відмови у задоволенні позову у суду першої інстанції не було, оскільки, застосувавши Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд першої інстанції не застосував норми Закону України «Про іпотеку», яким передбачено можливість задоволення вимог банку шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

В порядку ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи Одеського апеляційного суду визначено 03.01.2019.

Згідно до ч. 5 ст. 31 ЦПК України у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

В порядку автоматизованого розподілу судової справи після створення нового суду суддею доповідачем визначено суддю Журавльова О.Г. в складі суддів Комлевої О.С., Кравця Ю.І.

ПАТ «Дельта Банк» в судове засідання не зявилося. Про дату, час і місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлялося належним чином (а.с.181-186).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, колегія суддів зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

З цих підстав колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності ПАТ «Дельта Банк», повідомленого належним чином про дату, час і місце розгляду справи.

При цьому колегія суддів також виходить із того, що у своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінки компетентних органів влади.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне зясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином при вирішенні справи суд повинен був визначити зміст позовних вимог, предмет позову та його підставу з метою зясування наявності та характеру спірних правовідносин між сторонами, виявлення заінтересованих осіб у справі, правильного застосування матеріальної форми права до цих правовідносин та застосування необхідного способу захисту порушеного права, а також для визначення й дослідження кола питань і заходів, необхідних для ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Вказаним нормам закону судове рішення не відповідає.

Встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 14.08.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 24757,00 дол. США, а позичальник взяв на себе зобовязання прийняти, належним чином використовувати та повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит в повному обсязі в строк до 14.08.2017 року, відповідно до додаткової угоді від 05.02.2009 року або достроково зі сплатою 13,90% річних за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання грошових зобовязань за вказаним кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір від 14.08.2008 року, предметом якого є нерухоме майно, а саме квартира, яка розташована за адресою м. Одеса, вул. Маршала Говорова, буд. 11, корп. Д, кв. 903, зальною площею 52,6 кв.м., житловою площею 34,7 кв.м.

Укладений сторонами іпотечний договір 14.08.2008 року було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстровано в реєстрі за №3953.

Обтяження нерухомого майна іпотекою було зареєстровано банком у порядку, передбаченому законом у Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна та у Державному реєстрі іпотек.

05.02.2009 року між банком та позичальником було укладено додаткову угоду №1 до договору про надання споживчого кредиту, згідно якої номер договору змінено на №1 та було подовжено кінцевий термін повернення кредиту 14.08.2027 року.

На підставі рішення загальних зборів акціонерів від 27.10.2009 року АКІБ «УкрСиббанк» змінило назву на ПАТ «УкрСиббанк», яке є правонаступником усіх прав та зобовязань АКІБ «Укрсиббанк».

Згідно договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року, ПАТ «УкрСиббанк» передав своє право вимоги ПАТ «ОСОБА_1 банк».

Через неналежне виконання умов вказаного договору за відповідачем утворилась заборгованість за кредитом у розмірі 39397,22 дол. США, що еквівалентно 314901,98 грн. яка складається з: заборгованості за кредитом в сумі 23963,90 дол. США, що еквівалентно 191543,45 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 15433,32 дол. США, що еквівалентно 123358,53 грн., заборгованості за комісією за користування в сумі 0,00 дол. США.

У звязку з чим, ПАТ «Дельта Банк» просило суд звернути стягнення на предмет іпотеки, визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на предмет іпотеки, а саме на квартиру, яка розташована за адресою м. Одеса, вул. Маршала Говорова. буд.11, корп. Д, кв. 903, загальною площею 52,6 кв.м., житловою площею 34,7 кв.м.; припинити право власності іпотекодавця, ОСОБА_2, в тому числі право володіння, користування та розпорядження зазначеною квартирою; виселити з зазначеної квартири відповідача та усіх інших мешканців, які проживають і зареєстровані за вказаною адресою; витребувати від ОСОБА_2 та передати ПАТ «Дельта Банк» технічний паспорт, правовстановлюючі документи на квартиру та вирішити питання судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірне нерухоме майно не може бути примусове стягнуто, оскільки на відповідача розповсюджується дія ст. 1 ч. 1 п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Проте погодитись з такими висновками районного суду колегія суддів не може, оскільки суд внаслідок порушення норм матеріального та процесуального права дійшов цього висновку без всебічного, повного й обґрунтованого з'ясування дійсних обставин справи, а надані докази по справі оцінені судом першої інстанції односторонньо.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

При цьому рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Зазначена правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-58цс15, 09 вересня 2015 року у справі № 6-483цс15.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що з набуттям чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» неможливо звернути стягнення на предмет іпотеки. Чинність цього Закону на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права.

Разом з тим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з інших підстав, виходячи з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2015 року у справі№6-1851цс15.

Згідно умов п. 4.2 договору іпотеки від 14 серпня 2008 року укладеного між ОСОБА_2 та АІКБ «УкрСиббанк», звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку», з інших передбачених законодавством України, підстав (а.с.35).

Проте, позивачем не доведено та матеріали справи не містять наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, що передбачено умовами договору іпотеки як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя.

За таких обставин звернення до суду ПАТ «Дельта Банк» з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності є передчасним.

Стосовно позовних вимог та правових підстав ПАТ «Дельта Банк» для виселення відповідача з квартири, що є предметом іпотеки колегія суду дійшла до наступного висновку.

Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений, або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Частиною другою статті 109 ЖК УРСР встановлено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Зазначеною нормою запроваджено загальне правило про неможливість виселення осіб без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

З аналізу наведених норм можна зробити висновок, що особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність іншого постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року по справі №444/539/14, постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справах №6-1449цс15, №6-2947цс15, 25 листопада 2015 року у справі №6-1061цс15, 16 грудня 2015 року у справі №6-1469цс15 та 10 лютого 2016 року у справі №6-2830цс15, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Відповідно до пункту 1.1 іпотечного договору між позивачем та ОСОБА_2, предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності (серія САА №436368) виданого 03 лютого 2005 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради, що також підтверджується і самим договором копія якого міститься на а.с. 33-36.

Таким чином, квартира була придбана відповідачем до укладення кредитного договору, а відтак не є такою, що придбана за рахунок кредитних коштів, повернення яких забезпечено іпотекою цієї квартири. Крім того, ЦПК не передбачено вирішення позову та задоволення позовних вимог щодо невизначеного коло осіб. Тому вимоги банку про виселення, витребування технічного паспорту, правовстановлюючих документів на квартиру також задоволенню не підлягають.

Проте, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та ухвалив судове рішення без повного всебічного та обєктивного розгляду справи.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхневого вирішення спору.

Згідно статей 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оскільки, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та висновки районного суду не відповідають фактичним обставинам справи, тому рішення суду першої інстанції на підставі ст. 376 ч. 1 п. 3, 4 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, про відмову у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» у повному обсязі з інших підстав.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2014 року скасувати, ухвалити нову постанову.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2про звернення стягнення на предмет іпотеки та набуття у власність відмовити у повному обсязі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст Постанови складено 28 березня 2019 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

ОСОБА_5