Постанова

Іменем України

22 жовтня 2019 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/13678/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

за участю секретаря Ратушного А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 ,

на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва про забезпечення позову

від 03 липня 2019 року

в складі судді Астрахової О.О.

по справі №755/8563/19 Дніпровського районного суду м. Києва

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінмарк»

про забезпечення прозову

у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінмарк»

до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гамаль Ірина Миколаївна,

про визнання договорів дарування недійсними,

В С Т А Н О В И В:

В травні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінмарк» (далі - ТОВ «ФК «Фінмарк», Товариство) звернулося до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 ОСОБА_3 про визнання недійсними, укладених між відповідачами, договорів дарування нерухомого майна, а саме машиномісць АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5

Як на підставу визнання договорів недійсними позивач посилався на те, що оспорювані договори містять ознаки фіктивності, оскільки укладені між відповідачами після відкриття провадження у справі за позовною заявою ТОВ «ФК «Фінмарк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, тобто з метою уникнення відповідача ОСОБА_1 від виконання своїх зобов'язань за кредитним договором.

Одночасно з позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову, в якій позивач просив вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які дії щодо нерухомого майна, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , а саме: гараж, машиномісце АДРЕСА_4 в підземному паркінгу за адресою: АДРЕСА_4, реєстраційний номер майна 35040147 та гараж, машиномісце АДРЕСА_5, реєстраційний номер майна 35040475.

Заяву обґрунтовував тим, що не вжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду про задоволення позову та ефективний захист порушених прав позивача, оскільки договори дарування укладено з метою невиконання ОСОБА_1 грошового зобов`язання, яке виникло в нього за кредитним договором. Відчуження ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 машиномісць за договорами дарування відбулося під час розгляду судом справи про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором, а спірні машиномісця залишилися у фактичному володінні та користуванні ОСОБА_1 .

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03 липня 2019 року заяву позивача задоволено у повному обсязі та забезпечено позов шляхом накладення арешту на машиномісця АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду відповідач ОСОБА_1 , діючи через свого представника ОСОБА_2 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що ухвала суду є необґрунтованою та незаконною, постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції не зазначив в ухвалі, в чому полягає реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а також не взяв до уваги дані про особу ОСОБА_3 , як власника спірного майна.

За вказаних обставин просив скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 03.07.2019 та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Позивач, заперечуючи проти апеляційної скарги, подав відзив, в якому посилаючись на те, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого та мотивованого висновку про наявність правових підстав для забезпечення позову, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу - без змін.

Інші учасники справи своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалися.

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 . в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав з підстав, наведених в ній та просив задовольнити.

Представник позивача ТОВ «ФК «Фінмарк» - Дорошенко Д.П. в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити без задоволення, а ухвалу - без змін.

Відповідач ОСОБА_3 та третя особа ПН КМНО Гамаль І.М., належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання та їхніх представників.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною 1 статтею 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Крім того, за приписами ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

При цьому, співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Також, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками справи.

Звертаючись в травні 2019 року з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування, ТОВ «ФК «Фінмарк» вказував на те, що він є правонаступником ПАТ "Златобанк" за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 та ПАТ "Златобанк". 11 січня 2019 року Товариством до Дніпровського районного суду м. Києва подано позов до ОСОБА_1 про стягнення залишку заборгованості у розмірі 534 376,08 грн. Ухвалою Дніпровського районного суд м. Києва від 23 січня 2019 року відкрито провадження у справі. Після відкриття провадження у справі боржником за кредитним договором ОСОБА_1 укладено правочини про відчуження нерухомого майна, а саме 19.02.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (сестра ОСОБА_1 ) укладено договори дарування машиномісць АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5

Позивач вважав, що укладені між відповідачами договори дарування є фіктивними, оскільки предметом даних договорів є нерухоме майно, яке відчужено боржником ОСОБА_1 за кредитним договором під час розгляду справи про стягнення з нього залишку заборгованості, а відтак відчуження майна направлене на уникнення боржника від виконання рішення суду про стягнення залишку заборгованості за кредитним договором. Також, зазначив, що незважаючи на реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на машиномісця, останні залишилися у фактичному користуванні ОСОБА_1 (дарувальника).

Обгрунтовуючи заяву про забезпечення позову, позивач посилався на те, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про визнання правочинів недійсними, оскільки після відкриття провадження у справі про стягнення з ОСОБА_1 залишку заборгованості за кредитним договором, останнім було відчужено нерухоме майно, яке є предметом оспорюваних правочинів.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, оскільки ОСОБА_3 , як власник нерухомого майна, яке є предметом оспорюваних ТОВ «ФК «Фінмарк»має реальну можливість відчужити спірне нерухоме майно.

У зв`язку з метою забезпечення виконання судового рішення в майбутньому, у разі задоволення позову, судом першої інстанції і вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на машиномісця АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 які є предметом оспорюваних договорів.

Судом першої інстанції також враховано, що предмет позовних вимог та заходи забезпечення позову, який просив вжити позивач, є співмірними..

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає мотивованим та обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на машиномісця АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 , що належать ОСОБА_3 на праві власності.

Доводи апеляційної скарги, що судом в ухвалі не наведено дійсно реальної загрози утруднення чи неможливості виконання рішення суду є необгрунтованими, оскільки судом враховано, що переоформлення права власності на спірні машиномісця відбулося за договорами дарування під час вирішення спору про стягнення з ОСОБА_1 (дарувальника) кредитної заборгованості.

Крім того, ОСОБА_1 , звертаючись до суду з апеляційною скаргою на ухвалу про забезпечення позову, не зазначив яким чином дана ухвала порушує його права, як особи, яка не є власником майна на яке накладено арешт, а ОСОБА_3 , яка є власником майна ухвалу про забезпечення позову не оскаржувала.

Доводи апеляційної, що під час вирішення питання про забезпечення позову суд не взяв до уваги дані про особу власника машиномісць ОСОБА_3 є безпідставними, оскільки як вбачається з мотивувальної частини ухвали судом зазначено дані щодо ОСОБА_3 , а саме вказано, що остання на підставі оспорюваних договорів дарування є власником машиномісць.

Сукупність вищезазначених обставин та положень закону приводить до висновку, що суд першої інстанції у відповідності до вимог, передбачених ст. 153 ЦПК України, мотивував своє судове рішення та дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для забезпечення позову.

Одночасно, слід зазначити, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Зважаючи на викладене, судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції питання щодо забезпечення позову вирішено з дотриманням норм процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення ухвали суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 03 липня 2019 року про забезпечення позову - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 23 жовтня 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай