ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/283/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 351000000 Демчик Р. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2019 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: :

Головуючого Нерушак Л.В. ( судя - доповідач)

Суддів Бородійчука В.Г., Єльцова В. О.

за участю секретаря Торопенко Н.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу - відповідач ОСОБА_2 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 липня 2019 року, постановлене під головуванням судді Демчика Р. В. у залі Придніпровського районного суду м. Черкаси 15.07. 2019 року о 11 год. 30 хв., повний текст ршіення складений 25 липня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и в :

17 січня 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів.

Позивач в обґрунтування позовних вимог вказує, що 11 квітня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали угоду, за якою вона позичила ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 30 000 доларів США строком до 11 липня 2018 року з відсотковою ставкою 12% (включає 3% річних) для купівлі квартири АДРЕСА_1 . Кошти були передані в присутності свідка ОСОБА_4 . Позивач посилається, що відповідач ОСОБА_2 власноручно надав розписку у отриманні грошей. Відповідач ОСОБА_2 на час укладання угоди перебував у шлюбі з ОСОБА_3

ОСОБА_1 вказує, що ОСОБА_2 зобов`язувався продати їй квартиру за адресою АДРЕСА_2 з доплатою позивача за квартиру. Вартість вказаної квартири при розрахунку становить 38000 доларів США при виконанні умов угоди та строків передачі житла. Умовами угоди було передбачено, що залишок від покупки квартири та гаражу ОСОБА_2 остається у нього і зараховується до суми покупки позивача квартири АДРЕСА_3 .

Позивач зазначає, що частиною 4 угоди передбачено, що за порушення умов угоди сторони несуть відповідальність згідно із законодавством України. Позичальник повертає гроші з процентами у сумі 34500 доларів США, або розраховується своїм майном, а саме автомобілем «Renault duster (залишок від суми боргу надається позичальнику) , квартирою АДРЕСА_4 гаражем площею 17 м2 по АДРЕСА_5 .

ОСОБА_1 вказує, що на даний час вона не купила квартиру кв. АДРЕСА_3 , через спір відповідачів щодо поділу спільного майна подружжя. Оформити самостійно продаж квартири ОСОБА_2 без згоди колишньої дружини ОСОБА_3 не може, а відповідач ОСОБА_5 навідріз відмовляється від позики грошей, ухиляється від зустрічей із позивачем, тому позивач не може вирішити питання ні придбання квартири, ні повернення коштів.

ОСОБА_1 вказує, що за час перебування у шлюбі, відповідачі ОСОБА_7 за її кошти набули нерухоме майно : квартиру АДРЕСА_4 гараж площею 17м2 по АДРЕСА_5 . Оскільки відповідачі не передали їй квартиру АДРЕСА_3 , не повернули боргових грошей, то позивач вважає, що відповідачі повинні повернути їй позику в сумі 30000 доларів США та сплатити відсотки в сумі 6312 доларів США, що станом на 11січня 2019 року (день складання позову) становить 1022183 грн.

Позивач вважає, що судовий спір між сторонами, може бути врегульовано лише за умови оформлення на її ім`я права власності на квартиру АДРЕСА_4 та гаражу площею 17м2 , які придбані за її кошти з одночасною виплатою процентів або повернення займаних коштів з процентами за період з 11 квітня 2017 року по 11 січня 2019 року. За вказаних обставин, позивач ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у рівних частинах на її користь суму боргу у розмірі 30 000 доларів США або еквівалент у гривнях в сумі 844500 грн. та проценти у розмірі 6312 доларів або еквівалент у гривнях в сумі 177683 грн.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 липня 2019 року позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання, АДРЕСА_6 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання, АДРЕСА_7 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання, АДРЕСА_7 ) про стягнення грошових коштів задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання, АДРЕСА_7 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання, АДРЕСА_6 ) заборгованість за договором позики від 11 квітня 2017 року в сумі 30000 доларів США.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржив рішення в апеляційному порядку, подавши 13 серпня 2019 року апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 вказує, що з даним рішенням не згоден, вважає рішення необґрунтованим, винесеним із порушенням норм матеріального та процесуального права, без з`ясування обставин справи, на які сторони посилаються. Скаржник вважає, що суддя односторонньо розглянув справу. Суд не взяв до уваги доказів , наданих відповідачем в процесі розгляду справи, не задовольняв клопотання про витребування доказів для встановлення фактичних обставин справи. ОСОБА_2 вказує. що дійсно отримав кошти в борг від позивача на покупку квартири та гаража по АДРЕСА_5 у сумі 30000 доларів, оскільки позивач мала намір придбати його квартиру. В даний час через відповідача ОСОБА_3 продати квартиру позивачу він не може, а повернути кошти теж не має можливості. Скаржник посилається, що відповідач ОСОБА_3 не визнає даний борг, але не зверталась в суд з позовом про скасування угоди від 11.04. 2017 року та скасування договору купівлі квартири та гаража за адресою АДРЕСА_5 . ОСОБА_2 вважає, суд не визначив джерело доходів відповідачів та те, що укладення відповідачем ОСОБА_2 договору позики від 11 квітня 2017 року було здійснено в інтересах сім`ї , так як саме за позичені гроші були внесені 18.04. 2017 року пайові внески у новобудови. Технічний паспорт відповідачем отриманий 05.02. 2018 року, акт прийому передачі 21.03. 2018 року. Скаржник вказує, що відповідач ОСОБА_3 знала про укладення договору позики, тому вони як подружжя повинні бути солідарними боржниками по справі та стягнення коштів повинно проводитися із них двох, а не лише з нього. Отже, він не погоджується із висновками суду та рішенням про стягнення боргу лише з скаржника.

ОСОБА_2 просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 липня 2019 року у даній справі повністю, змінити рішення, яким стягнути солідарно із відповідачів на користь позивача заборгованість за договором позики від 11 квітня 2017 року в сумі 30 000 ( тридцять тисяч) доларів США рівних частинах по 15 000 ( п`ятнадцять тисяч доларів) США.

03 вересня 2019 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_5 - адвоката Драченка В. В. вх. 1279/19 Вх.

У відзиві адвокат Драченко В. В. вказує, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим. Предметом спору у даному провадженні є стягнення грошових коштів за договором позики та обізнаність другого з подружжя про такий правочин. Представник відповідача вважає, що сам факт перебування відповідачів у шлюбі під час укладення одним із подружжя правочину договору позики, за умови відсутності доказів використання отриманих коштів в інтересах сім`ї, не є безумовною підставою для солідарної відповідальності іншого подружжя. Він посилається, що чинним законодавством не передбачено отримання згоди на укладення договору позики одним із подружжя, проте, відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Дружина /чоловік має право на звернення до суду із позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її /його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Вважає, що договір про отримання коштів в розмірі 30 000 доларів під 12 відсотків річних, не є дрібним побутовим правочином, а отже, на отримання вказаної позики необхідна була згода ОСОБА_3 . Крім того, звертає увагу представник відповідача, що зі змісту оскаржуваного договору позики вбачається, що за його умовами передбачена застава нерухомого майна, яка у відповідності до ст. 577 ЦК України підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню. Проте, письмових доказів того, що зазначена у договорі позики застава була належним чином нотаріально посвідчена, та зареєстрована у передбаченому законом порядку, відсутня. За таких обставин, вважає, що оскільки угода № 1 від 11. 04. 2017 року не пройшла обов`язкову державну реєстрацію, то вона є нікчемною, а нікчемний правочин не породжує жодних правових наслідків. На думку адвоката Драченка В.В. , позивач та відповідач ОСОБА_6 не довели належними та допустимими доказами факт передачі грошових коштів на виконання угоди № 1 від 11. 04. 2017 року. Тому представник відповідача вважає, що підстав для солідарного стягнення грошових коштів з подружжя ОСОБА_7 судом не встановлено, а підтвердженням даної позиції є Постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 308/10873/15 ( провадження № 61-213 св18) від 18 липня 2018 року.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Драченко В. В. просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення , а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 липня 2019 року - без змін.

27 серпня 2019 року на адресу апеляційного суду надійшла заява від позивача ОСОБА_1 вх. 877/19 Вх., в якій вона просить апеляційну скаргу розглядати без її участі, оскільки з поважної причини не може з`явитися в суд, так як доглядає за хворою матір`ю.

Позивачем ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржується, апеляційна скарга подана відповідачем ОСОБА_2 , який не згоден із рішенням суду в частині щодо відмови у задоволенні позовних вимог до відповідача ОСОБА_3 .

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення відповідачів та представника відповідача, які з`явилися в судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення грошових коштів, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог лише до відповідача ОСОБА_2 , оскільки підстав для стягнення коштів в рівних частках з обох відповідачів суд не вбачав, посилаючись, що договір позики від 11 квітня 2017 року укладено ОСОБА_2 не в інтересах сім`ї, за відсутності письмової згоди його дружини ОСОБА_3 , тому суд дійшов переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з відповідача ОСОБА_3 задоволенню не підлягають. Суд першої інстанції вказав, що обставина реєстрації права власності на квартиру на ім`я відповідача ОСОБА_2 не дає підстави для висновку, що укладення договору позики від 11 квітня 2017 року було в інтересах сім 'ї ,та що саме ці кошти були витрачені на придбання квартири. А застереження в угоді № 1 від 11 квітня 2017 року про призначення позики на придбання квартири та гаража не свідчить про обізнаність дружини позичальника щодо існування такого застереження та її волевиявлення на це.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, оскільки вважає, що висновки суду є обґрунтованими та відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч. 3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції згідно даних угоди № 1 від 11 квітня 2017 року, укладеної у м. Миргород Полтавської області між ОСОБА_2 , як позичальником та ОСОБА_1 , як позикодавцем, позикодавець позичає гроші позичальнику у сумі 30000 доларів США для купівлі квартири та гаража за адресою АДРЕСА_8 . Позичальник зобов`язується отримані від кредитора гроші сплатити протягом одного місяця з дати укладення цієї угоди, грошові кошти у сумі 30000 доларів ОК «Житлово будівельний кооператив Дніпро 17 » для купівлі квартир площею 51,2 кв. м за адресою АДРЕСА_8 гаражу АДРЕСА_5 площею 17 кв. м.

Залишок від покупок остається у позичальника і зараховується до суми за оплату позикодавцем з квартиру за адресою АДРЕСА_2 . Загальна сума доплати позикодавцем від придбання позичальником квартири площею 51,2 м2 за адресою АДРЕСА_8 гаражу АДРЕСА_5 - площею 17 м2. Позика зараховується у суму на придбання квартири позикодавцем за адресою АДРЕСА_2 . Загальна сума даної квартири при розрахунку становить 38 (тридцять вісім) тисяч доларів при виконанні умов та строків передачі житла.

Процентна ставка від надання кредиту 12% на строк до 11 липня 2018 року (з урахуванням 3% річних). Сума за користування коштами в сумі 30000 доларів за період з 11 квітня 2017 року по 11 грудня 2018 рік складає 3600 доларів.

Розрахунок процентів за користування коштами в сумі 30 (тридцять) тисяч доларів за період 11 квітня 2017 року по 11 липня 2018 рік: 30000 доларів х 12 %/100% х 456/365 = 4497,54 = 4500 доларів, де: 39000 доларів - сума позики; 456- кількість днів користування коштами періоду з 11 квітня 2017 року по 11 липня 2018 рік.

Угода набуває чинності з дня укладення цієї Угоди, та діє до виконання позичальником його зобов`язання за цією угодою строком до 11 липня 2018 року. При виконанні умов угоди дана угода повертається позичальнику. За порушення умов угоди сторони несуть відповідальність згідно з законодавством України. Позичальник повертає гроші з процентами у сумі 34500 доларів, або розраховується своїм майном, а саме автомобілем Renault duster 2015 року (залишок від суми боргу надається позичальнику), квартирою АДРЕСА_4 гаражем площею 17м2 по АДРЕСА_5 . ( а. с. 4).

Згідно розписки від 11 квітня 2017 року ОСОБА_2 підтверджує те, що взяв у ОСОБА_1 в борг суму в розмірі 30000 доларів США, який зобов`язався повернути до 11 липня 2018 року або виконати угоду від 11 квітня 2017 року. Розписка написана власноручно ОСОБА_2 . При передачі грошей був присутній свідок ОСОБА_4 ( а. с. 5).

11 листопада 2018 року позивач ОСОБА_1 передала лист відповідачу ОСОБА_2 з вимогою про повернення грошових коштів до 10 грудня 2018 року, але відповідач не виконав її вимоги, посилаючись, що знаходиться у лікарні, та не займається вирішенням даного питання.

14 грудня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до відповідачів ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 із повторним листом - вимогою у письмовому вигляді про повернення суми боргу у розмірі 36320 доларів США, що складає суму позики 30000 доларів з нарахованими відсотками від 11.04. 2017 року по 11.01.2019 року у сумі 6320 доларів до 10.01. 2019 року, та вказала, що у разі несвоєчасного повернення грошей змушена буде звертатися до суду ( а. с. 6). Проте відповідач знаходився у лікарні, а відповідач ОСОБА_3 відмовлялася зустрітися, та висловлювала образи і погрози позивачу, як вказує позивач у позовній заяві.

Судом встановлено, що відповідачі 21.12. 2017 року розірвали шлюб, тому в судовому порядку вирішується питання щодо розподілу майна подружжя ОСОБА_7 , судовий процес триває про поділ спільного майна подружжя.

Відповідач ОСОБА_2 в суді не заперечує факту отримання коштів в суму, вказаній у розписці в розмірі 30000 доларів США від позивача ОСОБА_1 та взятим на себе зобов`язанням про повернення коштів, але вважає, що на вказані кошти було придбано майно, а саме квартира та гараж в період шлюбу, яке підлягає розподілу між подружжям, тому з відповідача ОСОБА_5 також підлягають стягненню кошти в розмірі половини суми боргу 15000 доларів США.

У відповідності до вимог статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом частин 1, 2 ст. 207 та частини 2 статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у разі, якщо на підтвердження укладення договору позики представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг ( тобто із зобов`язанням повернення коштів ), так і дати її отримання.

Таким чином, розписка про отримання в борг грошових коштів є за своєю суттю документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи факт укладення договору, зміст його умов, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт складення особисто розписки відповідачем ОСОБА_2 та зазначеної в ній суми отриманої позики відповідачами не оспорений, а відповідачем ОСОБА_6 визнаний у суді.

Отже, між сторонами у справі виникли зобов`язальні правовідносини, які виникають із договору позики.

Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Статтею 533 ЦК України визначено, що грошове зобов`язання має бути виконано у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях , визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно - правовим актом.

Суд першої інстанції послався на правову позицію, висловлену у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також, засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із судом першої інстанції, що угода та розписка містять найменування сторін зобов`язання (позикодавця та позичальника), грошову суму, яка підлягає поверненню та особистий підпис позичальника. Тобто між сторонами зобов`язання досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору позики й доведено факт передачі позичальнику грошей, що свідчить про укладення ними договору позики відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України.

Як вбачається із матеріалів справи відповідач ОСОБА_2 отримав кошти у борг від позивача ОСОБА_1 в розмірі 30000 доларів США, але їх не повернув, свої зобов`язання за договором позики не виконав у визначеному розмірі та у строк, вказаний у вимогах позивачем, оскільки такі докази в матеріалах справи відсутні.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову та стягнення із відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 боргу у розмірі 30000 доларів США, оскільки вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Вимоги позивача та вимоги апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 щодо стягнення боргу в рівних частинах із обох відповідачів не підлягають задоволенню, тому апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції, що за наявних у матеріалах справи доказів, відсутні підстави для стягнення боргу із колишньої дружини відповідача, яка не визнає позовні вимоги та заперечує, що кошти були використані відповідачем і інтересам сім`ї на придбання квартири та гаража.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач ОСОБА_1 посилалася на те, що під час перебування в шлюбі, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 саме за отримані в борг кошти набули нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_4 та гараж площею 17 м2 по АДРЕСА_5 , у зв`язку з чим суму боргу в розмірі 30000 доларів США або еквівалент у гривнях в сумі 844500 грн. слід стягнути з відповідачів на її користь у рівних частинах.

Згідно до вимог ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

З урахуванням наведених положень матеріального закону, слід дійти висновку, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є і предмети, і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого подружжя при тому, що його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї.

Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, і одержане за договором використано на її потреби.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте, із матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 належними та допустимими доказами не підтвердив, що договір позики був укладений ним в інтересах сім`ї , а тому створює обов`язки для колишньої дружини - відповідача ОСОБА_3 .

Колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи не міститься доказів надання відповідачем ОСОБА_3 згоди на укладення ОСОБА_2 договору позики з позивачем ОСОБА_1 від 11 квітня 2017 року, а також на підтвердження того, що відповідач використав ці кошти в інтересах сім`ї, тому суд першої інстанції і дійшов висновку, що за вказаних обставин вимоги про стягнення половини суми боргу із відповідача ОСОБА_3 не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог щодо стягнення коштів із обох відповідачів, оскільки є необґрунтованими і не відповідають вимогам закону, тому не приймаються до уваги апеляційним судом, отже, не підлягають задоволенню.

Як вбачається з даних Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 22 березня 2019 року, квартира АДРЕСА_4 з 21 березня 2018 року зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_2 ( а. с. 63-66).

Згідно угоди від 11 квітня 2017 року вбачається, що ОСОБА_2 отримав грошові кошти в розмірі 30000 доларів США строком до 11 липня 2018 року з відсотковою ставкою 12% (включає 3% річних) для купівлі квартири АДРЕСА_9 та АДРЕСА_8 .

Суд першої інстанції дійшов висновку, що обставина реєстрації права власності на квартиру на ім`я ОСОБА_2 , не дає підстави для висновку на укладення ОСОБА_2 договору позики від 11 квітня 2017 року в інтересах сім`ї, а також, що саме ці грошові кошти витрачені на придбання квартири, оскільки належними доказами не підтверджено вказані обставини. Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки перевіривши матеріали справи, не встановлено судом, що є підстави для задоволення доводів апеляційної скарги.

Підставою виникнення права власності на квартиру є договір про сплату пайових внесків від 18 квітня 2017 року, акт прийому-передачі квартири від 21 березня 2018 року, технічний паспорт від 5 лютого 2018 року.

Застереження в угоді № 1 від 11 квітня 2017 року про призначення позики на придбання квартири та гаража за адресою АДРЕСА_8 не свідчить про обізнаність дружини позичальника ОСОБА_5 щодо існування такого застереження та її волевиявлення на це, на що вказав суд першої інстанції, і не спростовано доводами наданими сторонами.

Суд першої інстанції вказав, що в угоді від 11 квітня 2017 року зазначено, що позичальник зобов`язується отримані від кредитора гроші у сумі 30000 доларів сплатити протягом одного місяця з дати укладення цієї угоди, в ОК «ЖБК Дніпро 17» для купівлі квартир площею 51,2 м2 за адресою АДРЕСА_8 гаражу АДРЕСА_5 площею 17 м2. Проте, доказів, які б свідчили, що кошти в розмірі 30000 доларів США, які були отриманні у ОСОБА_1 сплачені в ОК «ЖБК Дніпро 17» для придбання квартири, ні позивачем, ні відповідачем ОСОБА_2 , який визнав позов частково, суду не надано.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно послався на висновок, викладений у Постанові Великої Палати Верхового Суду від 16 січня 2019 року ( справа № 464/3790/16-ц ), яким вказано, що гривня як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Отже, суд дійшов правильного висновку, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому, з огляду на положення частини 1 статті 1046 ЦК України, а також частини 1 статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості, незаконності рішення суду, ухвалення рішення без встановлення дійсних обставин справи, з порушенням норм процесуального та матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки є безпідставними та не доведеними.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів апеляційного суду, погоджується з судом першої інстанції, який прийшов до вірного, обґрунтованого висновку щодо часткового задоволення позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до переоцінки доказів та непогодження із судом першої інстанції щодо вирішення питання заяв та клопотань відповідача.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегією суддів не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення, допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, та залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи.

Отже, доводи апеляційної скарги є необгрунтованими, були предметом розгляду суду першої інстанції, яким дана належна оцінка, не спростовують висновків суду, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що ухвалене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, зводяться до переоцінки доказів і правильності висновків суду не спростовують, а тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення .

Судові витрати, понесені сторонами, підлягають залишенню за сторонами, оскільки рішення суду першої інстанції залишено без змін, тому відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України питання судових витрат не переглядається апеляційним судом.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374,375,381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів -залишити без змін.

Судові витрати, понесені сторонами, залишити за сторонами.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законом.

Головуючий Нерушак Л.В.

Судді Бородійчук В.Г.

Єльцов В. О.