Провадження № 2/643/1088/19
12.03.2019 р. м. Харків
Московський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді Харченко А.М.
за участю секретаря Горборукової М.О.
представника позивача адвоката ОСОБА_2,
розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Департамент реєстрації Харківської міської ради, про усунення перешкод у користуванні квартирою, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
31.08.2018. позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просить усунути перешкоди в користуванні квартирою позивачу шляхом визнання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування квартирою № 79 в буд. 63 по вулиці Гвардійців-Широнінців в м. Харкові, загальною площею 45,9 кв.м. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що зареєстрована та постійно проживає в двокімнатній ізольовані квартирі АДРЕСА_1, загальною площею 45,9 кв.м, жилою площею 27,8 кв.м. Квартира належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності від 27.06.2000 року, виданим Московською районною радою м. Харкова на підставі рішення виконкому Московської районної ради м. Харкова від 06.06.2000 року № 138/27. На цей час в квартирі зареєстровані та постійно мешкають діти позивача син ОСОБА_4 та дочка ОСОБА_5. Крім того, в квартирі зареєстрований, але не проживає з лютого 2017 року колишній чоловік позивача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Спільне життя у сторін не склалося. 23.12.2011 року шлюб між ним розірваний на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова. Ще до розірвання шлюбу, чоловік позивача зібрав усі свої речі та більше не повертався, його місцезнаходження не відоме. Позивач не перешкоджала відповідачу у мешканні в квартирі, замків не змінювала. Позивач вимушена нести витрати, повязані зі сплатою комунальних послуг, не має можливості оформити субсидію.
В судовому засіданні позивач та її представник адвокат ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги позивача, посилаючись на вищенаведене, та просили позов задовольнити. Крім того, позивач зазначила, що спірна квартира є кооперативною. Вона належала її мамі, пай був виплачений до укладення шлюбу з відповідачем в 1984 році. Квартира оформлена на позивача, є її приватною власністю. Розлучилися в 2011 році, потім знову мешкали разом кілька років. Поділу майна не було, колишній чоловік на квартиру не претендував. В лютому 2017 року відповідач вивіз всі свої речі з квартири. Розповідав, що живе в будинку батьків, то в Краснограді, то в Полтаві. Про усунення перешкод в користуванні квартирою відповідач не звертався.
Третя особа Департамент реєстрації Харківської міської ради направили суду пояснення, в яких просили розглянути справу у відповідності до норм матеріального та процесуального права (а.с. 22-24).
Відповідач про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, в тому числі через судове оголошення, причину своєї неявки не повідомив. Зі згоди позивача та її представника суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини.
Матеріалами справи встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартири АДРЕСА_2, загальною площею 45,9 кв.м, житловою площею 27,8 кв.м, що підтверджується копією Свідоцтва про право власності від 27 червня 2000 року, виданим Московською районною радою м. Харкова на підставі рішення виконавчого комітету Московської районної ради м. Харкова 06 червня 2000 № 138/27 (а.с. 9), Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
Шлюб між сторонами розірваний 23 грудня 2011 року, що підтверджується копією Свідоцтва про розірвання шлюбу від 23 грудня 2011 року, виданим Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції (а.с. 12).
Згідно з копією Довідки, виданою 26.06.18 р. житловим кооперативом «ТЮЛЬПАН», в квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані: ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 (а.с.7).
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показала, що мешкає в АДРЕСА_4. З ОСОБА_1 дружать з дитинства, часто буває в неї вдома. Вона також знала ОСОБА_3, бачила його років зо 2 тому, його речей в квартирі не бачила. Після розірвання шлюбу подруга з чоловіком кілька років жили разом. Перешкод у проживанні в квартирі йому не чинилося.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показала, що мешкає в квартирі АДРЕСА_5. З ОСОБА_1 є сусіди. Її колишнього чоловіка ОСОБА_3 не бачила більше двох років. Іноді свідок буває у сусідки в квартирі. ОСОБА_9 в квартирі не має. Про те, що його вигнали їй не відомо.
Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Частиною другою статті 405 ЦК України передбачено, що член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 Постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» розяснив, що при розгляді справи про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Крім того, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року (справа № 6-57цс11).
Статтею 6 Конституції України визначено право кожного на житло та передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Факту порушення позивачем права ОСОБА_3 на проживання за вказаною адресою судом не встановлено. З зустрічною позовною заявою про поновлення його порушеного права відповідач ОСОБА_3 не звернувся.
На підставі викладеного, суд вважає можливим задовольнити позов ОСОБА_1 та усунути їй перешкоди в користуванні квартирою шляхом визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою № 79 в буд. 63 по вулиці Гвардійців-Широнінців в м. Харкові, загальною площею 45,9 кв.м.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 258, 259, 264-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Усунути перешкоди в користуванні квартирою ОСОБА_1 шляхом визнання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування квартирою № 79 в буд. 63 по вулиці Гвардійців-Широнінців в м. Харкові, загальною площею 45,9 кв.м.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повний текст рішення складений 22 березня 2019 року.

Суддя Харченко А.М.