Справа № 211/4573/18
Провадження № 2/211/293/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
28 березня 2019 року Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді - Сарат Н.О.,
при секретарі - Зоріній С.М.,
у відсутність сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛЮЧОВЕ РІШЕННЯ", третя особа Акціонерне товариство Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" про визнання договору фінансового лізингу дійсним та визнання права власності на житловий будинок, придбаний на умовах договору про надання нерухомості на умовах фінансового лізингу,-
Таким чином, позивач зазначає, що сторони вищезазначеного договору лізингу домовилися щодо усіх істотних його умов та відбулося повне виконання умов договору, але на теперішній час ТОВ «Ключове рішення» ухиляється від нотаріального посвідчення договору, посилаючись на те, що знаходиться в стані припинення з 17.11.2017 року, що унеможливлює складання правочинів, що в свою чергу позбавляє її зареєструвати право власності на житловий будинок. У зв'язку з чим позивач змушений звернутись до суду з позовом та просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В судове засідання сторони та третя особа не з`явилися про місце, день та час розгляду справи були повідомлені.
Представник позивача адвокат Голуб С.О. до суду надав заяву про розгляд справи у відсутність позивача та у його відсутність, на позовних вимогах наполягає, не заперечує проти заочного розгляду справи.
Представник відповідача ТОВ «Ключове рішення» відзив на позов не подав, в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового засідання був повідомлений належним чином.
Зважаючи на неявку в судове засідання представника відповідача, належним чином повідомленого, суд, у відповідності до ст. 280 ЦПК України, з погодження представника позивача, провів заочний розгляд справи.
На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.
Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.
Судом встановлені наступні обставини, які ніким не спростовані, а саме.
Суд вважає за необхідне зауважити наступне. З матеріалів справи вбачається, що позивачем раніше вживалися дії щодо оформлення за нею права власності на придбаний житловий будинок, у зв'язку з чим остання зверталася до суду з клопотання про часткове скасування арешту майна, про що свідчить надана до суду копія ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва (а.с.38).
Відповідачем також не оспорювалося право позивача на придбаний ним житловий будинок.
Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань юридична особа - ТОВ «Ключове рішення» з 17.11.2017 року знаходиться в стані припинення.
До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми права, а саме.
Відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
А згідно вимог ст. 82 ЦПК України - обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.
Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з'ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.
При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов'язків. Відповідно до них цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об'єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
Рішенням Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення докористування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що згідно зі ст. 19 ЦПК України загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Правовідносини, що виникли між сторонами, в зв'язку з укладенням договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Згідно із ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу нерухомого майна, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Отже, з урахуванням того, що на договір фінансового лізингу розповсюджуються норми Цивільного кодексу, які регулюють відносини з приводу купівлі-продажу, то у відповідності до ст.203 ЦК України такий договір укладається у письмовій формі, а у випадку участі в ньому фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Зміст правочину не може суперечити нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Статтею 215 ЦК України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (статті 219, 220, 224 ЦК України тощо), та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статті 222, 223, 225 ЦК України тощо).

Отже, нікчемним є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Як зазначено вище Договір нотаріально не посвідчувався.

Таким чином, договір фінансового лізингу предметом якого є нерухоме майно, а сторонами договору фізична і юридична особа, всупереч положень ст.203 ЦК не було укладено в нотаріальній формі, а тому він в силу положень ст.220 цього ж Кодексу є нікчемним.

Між тим, стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

П.3 ч.1 ст.3 ЦК України визначає однією з загальних засад цивільного законодавства - свободу договору.

Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (ч.ч.1-3 ст.6 ЦК України).

Ч.1 ст.14 ЦК України визначає, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Ст.628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами № 15 від 15 травня 1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу.

У відповідності до ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

В даному випадку, матеріали справи свідчать, що Лізингоодержувач повністю виконала умови договору лізингу № KRH0GX від 13.02.2015 року, сплатив за придбане майно грошові кошти, фактично володіє об'єктом нерухомості, договір не визнавався недійсним, позивач набув право власності на спірний об'єкт нерухомості і правомірно володіє ним. Передбачених законом підстав для визнання недійсним неоспореного договору лізингу, предметом якого є житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, у суду немає.

Таким чином, суд вважає, що сторони домовилися про усі істотні умови договору лізингу № KRH0GX від 13.02.2015 року, виконання договору відбулося.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 328 ЦК України, встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як видно із матеріалів справи, позивач набув право власності на житловий будинок у спосіб та на підставах не заборонених законом, у відповідності до вимог чинного законодавства, однак не здійснив державну реєстрацію права власності через ухилення однієї сторони правочину від нотаріального посвідчення договору.

Системний аналіз положень чинного цивільного законодавства дає можливість суду підстави дійти до висновку про те, що за позивачем повинно бути визнано право власності на будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню в межах заявлених вимог, суду не подано жодного доказу, що позивач може бути обмежений у реалізації свого права власності іншими особами.

Керуючись ст.ст. 4,12, 76, 81, 89, 141, 263, 265, 280 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛЮЧОВЕ РІШЕННЯ", третя особа Акціонерне товариство Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" про визнання договору фінансового лізингу дійсним та визнання права власності на житловий будинок, придбаний на умовах договору про надання нерухомості на умовах фінансового лізингу - задовольнити.

Визнати дійсним, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «КЛЮЧОВЕ РІШЕННЯ» ( ідентифікаційний код юридичної особи 34410967) договір фінансового лізингу за № KRH0GX від 13.02.2015 року, предметом якого було придбання приватного житлового будинку з господарськими спорудами, загальною площею 44,3 кв.м., житловою площею 24,00 кв.м., опис: житловий будинок А-1 з господарчими спорудами: літня кухня «Б», гараж «В», сарай «Д», вбиральня «Г», паркан № 1-2, І - водоколонка, ІІ - вимощення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер 10.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право власності на нерухоме майно, а саме: житловий будинок А-1 загальною площею 44,3 кв.м., житловою площею 24,00 кв.м., з господарчими спорудами: літня кухня «Б», гараж «В», сарай «Д», вбиральня «Г», паркан № 1-2, І - водоколонка, ІІ - вимощення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер 10, придбаного у Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛЮЧОВЕ РІШЕННЯ" на підставі договору фінансово лізингу № KRH0GX від 13.02.2015 року.

Стягнути з Товариством з обмеженою відповідальністю «КЛЮЧОВЕ РІШЕННЯ» ( ідентифікаційний код юридичної особи 34410967) на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1594 (одну тисячу п'ятсот дев'яносто чотири) гривні 80 коп.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 03.04.2019 рік.

Суддя Сарат Н. О.