Житомирський апеляційний суд
Справа №296/9858/18 Головуючий у 1-й інст. Зубчук І. В.
Категорія 27 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Талько О.Б., Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання: Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу № 296/9858/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 05 квітня 2019 року, яке ухвалено суддеюЗубчук І.В. в м.Житомирі

в с т а н о в и в:

В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму боргу в розмірі 155200,00 грн., яка складається із суми позики в розмірі 30000 грн, процентів від суми позики в розмірі 115200 грн., а також інфляційних втрат в сумі 10050 грн.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 02.04.2015 року він позичив ОСОБА_2 30000 грн, які остання зобов`язалася повернути до 01 жовтня 2015 року. В зв`язку з тим, що відповідач в обумовлений договором термін борг не повернула, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 05 квітня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в сумі 30000 грн., з урахуванням індексу інфляції в сумі 9120 грн. та відсотки від суми позики в розмірі 2322,58 грн., а всього 41442,58 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ,посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення - яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за спливом позовної давності. Ухвалюючи оскаржуване рішення судом першої інстанції не було взято до уваги, що відповідач взяла на себе зобов`язання повернути позику до 01.10.2015 року, а тому строк позовної давності для звернення до суду розпочався саме 01.10.2015 р. та закінчився 30.09.2018 р. В свою чергу, позивач звернувся до суду з позовом 02.10.2018 р., тобто за межами строку позовної давності, а тому висновок суду про відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності є помилковим.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу позивач не скористався.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити.

Позивач в судове засідання не з`явився, з невідомих суду причин. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за його відсутності.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02.04.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно якого остання отримала грошові кошти в сумі 30000 грн., які зобов`язувалася повернути в термін до 01.10.2015 р., за що також зобов`язувалася сплачувати 8% від суми позики (2400 грн.) щомісячно (а.с.9).

В добровільному порядку відповідач позику не повернула, чим порушила умови Договору.

Згідно пункту 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін), то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1046, ч.2 ст. ст.1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 625 ЦК України, встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів вважає, що покладені в основу рішення правові висновки щодо стягнення суми позики, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, відсотків узгоджуються з нормами чинного законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, відповідають фактичним обставинам справи та доказам.

Факт отримання позичальником в борг коштів оформлено розпискою. Зі змісту даної розписки вбачається, що у нійзазначено: сторони зобов`язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, особистий підпис позичальника ОСОБА_2 та обов`язок позичальника повернути їх позикодавцю.

Таким чином, встановивши під час розгляду справи, що між сторонами виникли правовідносини з приводу виконання умов договору позики, а саме невиконання позичальником свого зобов`язання щодо повернення грошових коштів, врахувавши ту обставину, що укладений між сторонами договір позики містить всі істотні умови, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , зазначивши відповідні мотиви.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності звернення до суду з відповідним позовом є помилковими виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч.5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебігу позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Під час розгляду справи було встановлено, що відповідач повинна була повернути позику до 01.10.2015 р. Отже, саме з 01.10.2015 р. позивач міг довіватися про порушення відповідачкою його права на повернення коштів за договором позики від 02.04.2015р.

Стаття 253 ЦК України передбачає, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

З вказаного слідує, що першим днем перебігу строку позовної давності є 02.10.2015 р.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.

Отже, трирічний строк позовної давності спливає 02.10.2018 р, а не 30.09.2018 р, як зазначено відповідачем в апеляційній скарзі.

Таким чином, оскільки позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом саме 02.10.2018 р., тобто в останній день спливу позовної давності, висновок суду першої інстанції щодо відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності є вірним.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 05 квітня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 червня 2019 року.

Головуючий: Судді: