Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 480/476/19
Провадження № 2/480/499/19
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

Миколаївський районний суд Миколаївської області

в складі: головуючого судді Терентьєва Г.В.

за участю секретаря Куртась К.В.,

розглянувши 29 жовтня 2019 року в місті Миколаєві цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерцій банк Приватбанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

19.03.2019 року АТ КБ Приватбанк звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 12.02.2015 року відповідач з метою отримання банківських послуг, підписав заяву, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 2500,00 грн. Підтвердивши свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Посилаючись на невиконання зобов`язань по договору з боку відповідача позивач просив стягнути з відповідача заборгованість станом на 19.02.2019 року в загальній сумі 28637,80 грн., яка складається із: заборгованість за тілом кредиту 15207,73 грн.; заборгованість за простроченим тілом кредиту 3952,09 грн.; заборгованість за нарахованими відсотками 0,00 грн.; нарахована пеня за прострочене зобов`язання 7238,08 грн.; нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн. - 400,00 грн.

Крім того, позивачем за умовами кредитного договору відповідачу нараховані: штраф (фіксована частина) 500,00 грн.; штраф (процентна складова) 1339,90 грн.

В судове засідання представник позивача не з`явився. Подав письмову заяву про підтримання позову з клопотанням розглянути справу за його відсутності, в т.ч. в заочному порядку.

Відповідач в судове засідання не з`явився натомість подав письмову заяву про розгляд справи без його участі та позов визнає в повному обсязі.

Дослідивши в судовому засіданні надані сторонами письмові докази по справі суд дійшов наступного.

12.02.2015 року відповідач з метою отримання банківських послуг, підписав заяву, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 2500,00 грн.

Отримавши кредитні кошти відповідач належним чином не виконав свої зобов`язання за договором, допустив прострочення визначених платежів, внаслідок чого у нього станом на 19.02.2019 року виникла заборгованість, яка складається із: заборгованість за тілом кредиту 15207,73 грн.; заборгованість за простроченим тілом кредиту 3952,09 грн.; заборгованість за нарахованими відсотками 0,00 грн.; нарахована пеня за прострочене зобов`язання 7238,08 грн.; нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн. - 400,00 грн.

Крім того, позивачем за умовами кредитного договору відповідачу нараховані: штраф (фіксована частина) 500,00 грн.; штраф (процентна складова) 1339,90 грн.

Відповідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно ст. 263 ЦПК України Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ст. 61 Конституції України визначено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Відповідно ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: справедливість, добросовісність та розумність.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах 1,3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч,1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Згідно з п.22 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, слід зазначити, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Враховуючи положення статті 549 ЦК України, згідно з якою штраф і пеня є одним видом цивільно - правової відповідальності, то їх одночасне застосування за одне й те саме порушення порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно - правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 21 жовтня 2015 року № 6 2003цс15, від 11 жовтня 2017 року № 6 1374цс17.

Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду, від 03 липня 2019 року, справа №342/180/17, що з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Також в даній постанові Велика Палата Верховного Суду вказує, що АТ КБ ПриватБанк вправі вимагати захисту своїх прав через суд- шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Також зазначив, що стягнення в примусовому порядку з боржника підлягає сума непогашеного тіла кредиту.

Суд зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 12.02.2015 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Як вбачається з матеріалів цивільної справи та розрахунку заборгованості за договором від 12.02.2015 року, наданого позивачем, заборгованість за тілом кредиту становить 15207,73 грн.

За таких обставин вимоги позивача підлягають частковому задоволенню і з відповідача слід стягнути заборгованість за тілом кредиту в розмірі 15207,73 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, враховуючи вище викладене суд вважає, що з ОСОБА_1 слід стягнути непогашену заборгованість за тілом кредиту в розмірі 15207,73 грн., та судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 3, 12, 13, 19, 89, 141, 258,259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд, -

В и р і ш и в :

Позов акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 на користь акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк (ЄДРПОУ 14360570, МФО 305299, рах.№ НОМЕР_2 м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, пошт.інд. 49094) заборгованість тілом кредиту за кредитним договором № б/н від 12.02.2015 р. в сумі 15207,73 грн.(яка станом на 19.02.2019 р. складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 15207,73 грн.., та судовий збір 1020,05грн., а всього 16227 грн. 78 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до апеляційного суду Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Г. В. Терентьєв

29.10.2019