ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

01 липня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/481/19

Головуючий у першій інстанції - Ільченко О. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/867/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Лакізи Г.П.,

суддів: Скрипки А.А., Харечко Л.К.,

секретар: Поклад Д.В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - територіальна громада с. Удайці Прилуцького району Чернігівської області в особі Удайцівської сільської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області у складі судді Ільченка О.І. від 02 травня 2019 року (повний текст рішення складений 02 травня 2019 року) в справі за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади с. Удайці Прилуцького району Чернігівської області в особі Удайцівської сільської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

У С Т А Н О В И В:

06.02.2019 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на земельну частку (пай) площею 4,43 га, що розташована на території Удайцівської сільської ради, в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказала, що відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 , який видавався на підставі рішення №334 Прилуцької районної державної адміністрації від 15.08.1996 року, її матері за життя належало право на земельну частку (пай) площею 4,43 га в умовних кадастрових гектарах, що у колективній власності КСП «Удайцівський», яке знаходиться на території с.Удайці Прилуцького району Чернігівської області. Однак нотаріус відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на належну матері земельну ділянку через те, що правовстановлюючий документ на неї був виданий вже після смерті спадкодавця.

В уточнених позовних вимогах ОСОБА_1 зазначала, що до дня смерті її мати, ОСОБА_2 , перебувала в списках осіб, які мають право на земельну частку (пай), будучи включеною до списків як працівник та член КСП, у зв`язку з чим на її ім`я бу виготовлений сертифікат на земельну частку (пай), однак отримати його вона не встигла у зв`язку зі смертю. Незважаючи на вказане, у спадкодавця виникло право на земельну частку (пай) відповідно до п.2 Указу Президента України №720 від 08.08.1995 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (а.с.27). Остаточно ОСОБА_1 просила визнати за нею право на земельну частку (пай)в порядку спадкування за законом, яка розміщена на території Удайцівської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області площею 4,43 га, виданий 26.07.2000 року Прилуцькою районною державною адміністрацією, після смерті її матері, ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.27).

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 02 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що мати позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а а сертифікат про право на земельну частку (пай) на її ім`я було видано 26.07.2000, тобто вже після смерті спадкодавця. Вказаний сертифікат було видано на підставі рішення Прилуцької районної державної адміністрації від 15.08.1996 року, тобто вказане рішення також приймалося вже після смерті ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 02 травня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги.

Згідно з доводами апеляційної скарги, судом першої інстанції взагалі не згадується про наявність уточненої позовної заяви, та з доводів самого рішення вбачається, що причиною відмови є припинення правоздатності померлого спадкодавця, що не узгоджується з нормами ст..1218 ЦК України. Згідно з п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику с правах про спадкування», на який міститься посилання в рішенні суду, при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). В даному випадку такий сертифікат мається у сторони позивача, але він виданий вже після смерті спадкодавця, що і стало причиною звернення до суду.

В судове засідання належним чином повідомлені учасники справи не з`явилися, а тому апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності учасників справи, відповідно до приписів ч.1 ст. 223 та ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відповідно до приписів ч.5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - змінити у мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови, а в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін, зважаючи на таке.

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого виконкомом Ладанської селищної Ради Прилуцького району Чернігівської області 07.12.1995 (а.с.6).

ОСОБА_1 є спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 і є її рідною дочкою, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 08.02.1050 та свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_4 від 17.01.1970 (а.с.4).

Спадкова справи після смерті ОСОБА_2 не заводилась, спадкоємці із заявами пр. прийняття спадщини та про видачу свідоцтв про право на спадщину не звертались, що підтверджується листом в.о. завідувача Прилуцької районної державної нотаріальної контори та інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (а.с.20-21).

Факт прийняття позивачем спадщини після смерті матері підтверджується рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 07.12.2018 (а.с.8-9).

На підставі рішення Прилуцької районної державної адміністрації від 15 серпня 1996 р. № 334 ОСОБА_2 , яка проживає в с. Полонки Прилуцького району Чернігівської області, 26.07.2000 був виданий сертифікат на право на земельну частку (пай) на підтвердження того, що їй належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Удайцівський» розміром 4,43 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) (а.с.5).

Відповідно до повідомлення начальника міськрайонного управління у Прилуцькому районі та м.Прилуках ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області (а.с.12) вартість земельної частки (паю) по колишньому КСП «Удайцівський» площею 4,43 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі на місцевості становить 127875,40 грн.

Факт належності вказаного вище сертифікату ОСОБА_2 встановлено рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 07.12.2018 (а.с.8-9).

Державний нотаріус Прилуцької районної державної нотаріальної контори Охріменко Н.С. відмовила у видачі позивачці свідоцтва про право на спадщину на право на земельну частку (пай), яке належало її матері ОСОБА_2 , оскільки остання померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а сертифікат на її ім`я на підставі рішення Прилуцької районної державної адміністрації від 15.08.1996 року було видано 26.07.2000, тобто після смерті спадкодавці, що суперечить п.4 ст.25 Цивільного кодексу України, так як цивільна правоздатність фізичної особи припиняється в момент її смерті (а.с.10)

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Зі статті 1218 ЦК України вбачається, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Тож, умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права в установленому законодавством України порядку.

Судами встановлено, що мати позивачки ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Тож, відповідно до частини 4 статті 25 ЦК України та частини 2 статті 9 ЦК УРСР, який був чинним на момент смерті ОСОБА_2 , її правоздатність припинилася в момент її смерті.

Рішення Прилуцької районної державної адміністрації № 334, на підставі якого ОСОБА_2 26.07.2000 був виданий сертифікат на підтвердження того, що їй належить право на земельну частку (пай), приймалося 15 серпня 1996 р., тобто вже після смерті ОСОБА_2 .

Доказів про отримання за життя ОСОБА_2 сертифікату на земельну частку (пай) матеріали справи не містять.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, позивачем не доведено належності спадкодавиці ОСОБА_2 права на земельну частку (пай).

Проте такі висновки суду першої інстанції постановлено внаслідок неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильного застосування норм матеріального права, що є підставою для зміни рішення.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 Закону України від 05 червня 2003 року № 899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Згідно з пунктом 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

За змістом статей 22, 23 Земельного кодексу України (в редакції 1990 року) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом колективного сільськогосподарського підприємства на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Згідно з пунктами 4, 5, 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції від 16 січня 2003 року, ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Правовідносини, що є предметом розгляду у цій справі, виникли до набрання чинності ЦК України, отже для вирішення даної справи підлягають застосуванню норми ЦК Української РСР.

Відповідно до положень статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

У статті 527 ЦК Української РСР зазначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Згідно статті 529 ЦК Української РСР діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого при спадкоємстві за законом є спадкоємцями першої черги в рівних частках.

Стаття 548 ЦК Української РСР визначає, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до положень статті 549 ЦК Української РСР спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

За правилами статті 71 ЦК Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до положень статті 74 ЦК Української РСР вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності.

Згідно статті 75 ЦК Української РСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Відповідно до положень статті 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Статтею 80 ЦК Української РСР передбачено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності на звернення до суду із цим позовом.

Апеляційним судом встановлено, що на підставі рішення Удайцівської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області від 18 жовтня 1995 року про початок паювання КСП «Удайцівський» с. Удайці було видано Державний акт на право колективної власності на землю 17 листопада 1995 року. До вказаного державного акту долучено додаток із списками осіб, які мають право на земельну частку (пай) в КСП «Удайцівський», до даного списку була включена мати позивача - ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті матері позивач, прийнявши спадщину, мала об`єктивну можливість дізнатися про порушення своїх прав, оскільки могла звернутися до відповідних органів влади чи інших підприємств та установ за отриманням інформації щодо включення спадкодавця до списку пайовиків КСП «Удайцівський», у зв`язку з чим апеляційний суд дійшов висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, передбаченого статтями 71, 76 ЦК Української РСР, що є підставою для відмови в позові на підставі статті 80 ЦК Української РСР.

Позивач не ставила питання про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності, не зазначила обставин, які на протязі більше двадцяти років перешкоджали їй звернутись до суду за захистом своїх прав, а тому апеляційний суд дійшов висновку, що порушене право не підлягає захистові за встановлених обставин в межах заявлених позовних вимог, у зв`язку із застосуванням наслідків спливу позовної давності.

Отже, апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить задовольнити лише частково, рішення суду першої інстанції - змінити у мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови, а в іншій частині (щодо відмови у задоволенні позовних вимог) рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п. 1,4, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 02 травня 2019 року змінити у мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови, а в іншій частині рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 02 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови (крім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України).

Повний текст постанови складений 01 липня 2019 року.

Головуючий: Судді: