П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2019 року м. Київ

Справа № 754/14439/16-ц

Провадження: № 22-ц/824/12736/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.,

секретарі Глухенька М.С., Гулієв М.Д.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Васильєвої Олени Володимирівни в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 9 липня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Таран Н.Г., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс», про визнання договору недійсним та припинення застави транспортного засобу,

в с т а н о в и в :

В листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником транспортного засобу КІА SPORTAGE, д.н.з. НОМЕР_1 чорного кольору. Попередній державний номер був НОМЕР_2 . Зазначений транспортний засіб він придбав та поставив на облік. 30.09.2016 року з наміром подальшого продажу автомобіля він звернувся до нотаріуса,щоб отримати Витяг з реєстру обтяжень рухомого майна. Відповідно до Витягу №50429774 від 30.09.2016 року, сформованого приватним нотаріусом Пікаловою В.В., на транспортний засіб накладене приватне обтяження, тип обтяження - застава рухомого майна, що було зареєстроване 08.08.2016 року за №15925901 на підставі договору застави NK00A!9 від 12.06.2014 року. При цьому,обтяження було накладене на транспортний засіб, номер об`єкта НОМЕР_3 з д.н.з. НОМЕР_2 . Проте, відповідно до обтяження, воно накладене на автомобіль ЗАЗ TF69Y0, 2011 року випуску, а позивачу належить автомобіль номер об`єкта НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_2 , але марка і модель інша - КІА SPORTAGE. За таких підстав, він, ОСОБА_2 , звернувсядо ПАТ КБ «ПриватБанк» з приводу з`ясування ситуації та зняття заборони, але ніякої відповіді йому надано не було. В усній відповіді йому повідомили, що помилка дійсно сталась, але лише щодо марки та моделі автомобіля, але транспортний засіб із такими номерами (державним реєстраційним, номером VIN, № кузова) знаходиться в заставі. ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовився знімати заставу, не зважаючи на те, що йому було повідомлено, що у транспортного засобу, який передано в заставу, інший власник. У зв`язку з вищевказаними обставинами просив суд з урахуванням уточнених позовних вимог: визнати недійсним договір застави NK00A!9 від 05.08.2014 року, відповідно до якого накладене приватне обтяження на транспортний засіб, тип обтяження - застава рухомого майна, що зареєстроване 08.08.2016 року за №15925901 на підставі договору застави транспортного засобу, номер кузова НОМЕР_3 , номер державної реєстрації НОМЕР_2 . Припинити обтяження у вигляді застави автомобіля, номер кузова НОМЕР_3 , номер державної реєстрації НОМЕР_2 , 2011 року народження, що встановлена на підставі договору застави NK00A!9від 05.08.2014 року і зареєстрована в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна за №15925901.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 9 липня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним договір застави NK00A! 9 , укладений 05.08.2014 року між ПАТ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_4 .

Припинено обтяження у вигляді застави рухомого майна, про яке було внесено запис від 08.08.2016 року за №115925933 Дніпропетровською філією державного підприємства «Національні інформаційні системи» щодо реєстрації обтяження рухомого майна - автомобіля KIA SPORTAGE, VIN- код НОМЕР_3 .

Не погодившись із таким судовим рішенням, Васильєва О.В . в інтересах ТОВ «Автокредит Плюс» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції не врахував того, що ОСОБА_2 не є власником даного автомобіля. Під час розгляду даного спору, провадження у справі зупинялося до розгляду Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області цивільної справи за позовом ТОВ «Автокредит Плюс» до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, визнання недійсною довіреності, визнання недійсним договору, скасування державної реєстрації, витребування транспортного засобу. У даній справі ухвалено рішення, яким скасовано в Державному реєстрі речових прав реєстраційні записи, які були вчинені після купівлі 22.07.2013 року спірного автомобіля ТОВ «Автокредит Плюс». При цьому, судом першої інстанції було безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про витребування доказів у ГСЦ МВС України щодо питання власності на спірний автомобіль. На момент ухвалення рішення судом першої інстанції запис про поновлення державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 у реєстрі відсутній, окрім того, скасування державної реєстрації права власності на вказаний автомобіль ОСОБА_2 не оскаржено.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 23 серпня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначив, що судове рішення, на яке посилається скаржник, скасоване постановою Дніпровського апеляційного суду від 02.04.2019 року, у задоволенні позовних вимог ТОВ «Автокредит Плюс» відмовлено. Тобто, скасування реєстраційних дій щодо оформлення його права власності на спірний автомобіль, наразі, є незаконним, а тому ним подано заяву до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області про поворот виконання рішення. Також зазначає, що реєстраційні дії є наслідком набуття права власності на оспорюваний автомобіль, і така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі № 522/4689/16-ц.

В судовому засіданні Хитрова Л.В. в інтересах АТ КБ «Приватбанк» підтримала апеляційну скаргу з підстав, наведених у ній.

ОСОБА_2 та його адвокат Шуляк Н.О. заперечували проти апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник ТОВ«Автокредит Плюс» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за йоговідсутності.

Заслухавши пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України).

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. (ст. 12 ЦПК України)

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив із того, що у заставодавця відсутнє право власності на спірне рухоме майно, та дійшов висновку, що зареєстроване обтяженням з забороною відчуження транспортного засобу порушує права ОСОБА_2 як добросовісного набувача на належний йому транспортний засіб. Також, суд виходив із того, що постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.04.2019 року було встановлено недоведеність позовних вимог ТОВ «Автокредит Плюс», оскільки ним не було надано витребуваних судом доказів на підтвердження внесення ОСОБА_7 авансу на транзитний рахунок відповідно до умов заяви про приєднання до публічного договору про надання фінансового лізингу №К300А@.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 10.10.2014 року ОСОБА_9 продав ОСОБА_2 транспортний засіб, а саме: КІА SPORTAGE, 2011 року випуску, тип - універсал-В, № кузова/шасі НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_8 , чорного кольору.

Вказаний транспортний засіб зареєстрований на його, ОСОБА_2 , ім`ята перебуває у його користуванні, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_9 від 08.11.2016 року.

Відповідно до копії витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 30.09.2016 року, сформованого приватним нотаріусом Пікаловою В.В., вбачається, що на транспортний засіб ЗАЗ TF69Y0, 2011 р.в., номер об`єкта НОМЕР_3 , державний номер НОМЕР_2 , накладене приватне обтяження, тип обтяження - застава рухомого майна, що було зареєстроване 08.08.2016 року за №15925901 на підставі договору застави К300А@ від 12.06.2014 року.

У зв`язку з цим ОСОБА_2 17.10.2016 року звернувся із заявою до начальника відділення АТ КБ «ПриватБанк» про зняття з вищевказаного автомобіля обтяження в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.

Окрім того, в провадженні Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області перебувала цивільна справа № 175/1130/17 за позовом ТОВ «Автокредит Плюс» до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, визнання недійсною довіреності, визнання недійсним договору, скасування державної реєстрації та витребування транспортного засобу.

Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26.07.2017 року задоволено позовні вимоги ТОВ «Автокредит плюс».

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ТОВ «Автокредит плюс» заборгованість за Договором фінансового лізингу № К300А! НОМЕР_11 від 17.07.2013 року у розмірі 70722,52 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 на користь ТОВ «Автокредит плюс» заборгованість за Договором фінансового лізингу №К300А! НОМЕР_11 від 17.07.2013 року, за Договором поруки № К300А! від 17.07.2013 року суму боргу у розмірі 1000 грн.

Визнано недійсною довіреність №19 від 19.08.2014 року, видану від імені ТОВ «Автокредит плюс» на ім`я ОСОБА_8 з моменту її вчинення.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки KIA, модель: SPORTAGE, рік випуску: 2011, тип ТЗ: універсал-В, код кольору- 1 чорний, № кузова/шасі НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_8 , оформлений Довідкою-рахунком № НОМЕР_12 від 19.08.2014 року на ім`я ОСОБА_9

Скасовано державну реєстрацію прав власності на вищевказаний автомобіль та визнано недійсним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_13 від 22.08.2014 року, видане сервісним центром МВС України в м. Києві про реєстрацію транспортного засобу - автомобіля марки KIASPORTAGE, д.н.з. НОМЕР_8 видане 22.08. 2014 року на ім`я ОСОБА_9

Скасовано державну реєстрацію прав власності на вищевказаний автомобіль та визнано недійсним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_9 від 08.11.2016 року, видане сервісним центром МВС України в м. Києві про реєстрацію транспортного засобу - автомобіля марки KIASPORTAGE, д.н.з. НОМЕР_8 , на ім`я ОСОБА_2

Витребувано у ОСОБА_2 даний транспортний засіб та передано його представникам ТОВ «Автокредит плюс».

Зареєстровано транспортний засіб, автомобіль марки KIASPORTAGE, рік випуску: 2011, тип ТЗ: універсал-В, код кольору-колір: 1-чорний, № кузова/шасі НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_8 за ТОВ «Автокредит плюс», надавши повноваження представникам ТОВ «Автокредит плюс» в будь-якому сервісному центрі МВС України отримати (відновити) свідоцтво про реєстрацію даного автомобіля марки.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.04.2019 року заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26.07.2017 року скасовано, у задоволенні позову ТОВ «Автокпедит Плюс» відмовлено.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., ратифікованою законом від 17.07.97 №475/97-ВР, зокрема ст.1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправнопозбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст.16 ЦК України).

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Відповідно до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом ( ст. 1 ЗУ «Про заставу).

Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду (ч. 3 ст. 1 ЗУ «Про заставу»).

Застава має похідний характер від забезпеченого зобов`язання (ч. 3 ст. 3 ЗУ «Про заставу»).

Відповідно до ст. 574 ЦК України, застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До застави, яка виникає на підставі закону, застосовуються положення цього Кодексу щодо застави, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Згідноч.3, 4 ст. 577 ЦК України, застава рухомого майна може бути зареєстрована на підставі заяви заставодержателя або заставодавця з внесенням запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель). Заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. Застава права на чужу річ здійснюється за згодою власника цієї речі, якщо для відчуження цього права відповідно до договору або закону потрібна згода власника (ст.583 ЦК України).

Відомості щодо обтяження рухомого майна реєструються в Державному реєстрі в порядку, встановленому ЗакономУкраїни «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (стаття 11 цього Закону).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», взаємні права та обов`язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом.

Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом.

Згідно ст. 43 вказаного Закону, відомості про припинення обтяження реєструються держателем або реєстратором Державного реєстру на підставі рішення суду або заяви обтяжувача.

Частиною 1 статті 125 ЦК Українивизначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі(ст. 203 ЦК України ).

Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків.

Згідно ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ч.2 ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

За змістом статей 215, 216 ЦК України, вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності можуть бути заявлені як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Оспорюваним договором передано в заставу транспортний засіб, який належить позивачу, який він придбав у визначений Законом спосіб, а тому такийдоговір напряму стосується його прав та інтересів.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставодавцем при заставі майна може бути його власник, який має право відчужувати заставлене майно на підставах, передбачених законом, а також особа, якій власник у встановленому порядку передав майно і право застави на це майно.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 22.06.2016 року встановлено, що 25.07.2014 року між ТОВ «Автокредит плюс» та ОСОБА_4 було укладено договір про фінансовий лізинг № NK00A!, згідно якого, 05.08.2014 року відповідач отримав від позивача у розпорядження транспортний засіб типу «KIA Sportage, 2011 р.в., реєстраційний номер: НОМЕР_8 , вартістю 240000,00 грн. та зобов`язався сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення платежів відповідно до договору та згідно із графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів, що становить невід`ємну частину договору.

Тобто, вказаним рішенням суду, яке набрало законної сили,не встановлено факту вибуття спірного транспортного засобу із власності ТОВ "Автокредит плюс".

Укладення договору застави транспортного засобу особою, що не мала права власності на транспортний засіб переданий у заставу, порушує права добросовісного набувача майна, яким є ОСОБА_2 .

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що договір застави NK00A!9від 05.08.2014 року не відповідає вимогам Закону України «Про заставу», оскільки на момент його укладення автомобіль не належав на праві власності АТ КБ «Приватбанк», а заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому наявні підстави для їх задоволення.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Згідно з частиною першою статті 589 ЦК України в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Статтею 27 Закону України «Про заставу» передбачено, що застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи. Застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги.

Наведені правові норми застосовуються з урахуванням положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Згідно з частиною третьою статті 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна.

Частиною першою статті 23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов`язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» взаємні права та обов`язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом.

За таких обставин реалізація майна, що є предметом застави, без припинення обтяжень, не припиняє заставу, тому застава зберігає чинність при переході права власності на предмет застави до іншої особи, отже, на неї може бути звернено стягнення з підстав, передбачених статей 25, 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Тобто, у разі відчуження предмета обтяження боржником без згоди обтяжувача, обтяження рухомого майна, що є предметом обтяження, зберігає свою силу для нового власника (покупця) в разі, якщо воно зареєстроване в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.

Встановлено, що ОСОБА_2 придбав автомобіль 10.10.2014 року.

Як убачається із матеріалів справи оспорюваний договір застави укладений 05.08.2014 року, однак відомості про обтяження внесені до Державного реєстру обтяжень 08.08.2016 року, тобто, на момент купівлі спірного автомобіля ОСОБА_2 дані про його обтяження у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна були відсутні, а тому обтяження транспортного засобу у вигляді застави для ОСОБА_2 , як нового власника, припинилось.

Окрім того, колегія суддів відмічає наступне.

Щодо доводів про те, що рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26.07.2017 року реєстрація оспрюваного танспортного засобу за ОСОБА_2 була скасована. Дане рішення було виконане згідно відповіді ГСЦ МВС України № 31/217 від 12.04.2018 року.

В ході апеляційного перегляду справи на спростування доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 послався на те, що рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26.07.2017 року було скасовано, у зв`язку з чим ним була подана заява про поворот виконання рішення, яка була задоволена, судове рішення щодо повороту виконання рішення Дніпропетровської області від 26.07.2017 року виконано, відновлено реєстрацію транспортного засобу за ним, ОСОБА_2 .

На підтвердження даної обставини ОСОБА_2 надав копію ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 серпня 2019 року та копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_14 від 05.10.2019 року. Дані письмові доказі прийняті судом апеляційної інстанції та приєднані до матеріалів справи відповідно до вимог ст.367 ЦПК України.

Представником банку зазначені обставини не спростовані, будь-яких належних доказів на підтвердження факту належності спірного майна банку на момент укладення договору застави та внесення записів до Державного реєстру обтяжень рухомого майна суду апеляційної інстанції не надано.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться лише до наявності у ОСОБА_2 права власності на спірний автомобіль, і як наслідок права на звернення до суду за захистом своїх порушених прав.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія суддів доходить висновку про те, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведенного,колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Васильєвої Олени Володимирівни в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 9 липня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 25 жовтня 2019 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль