Ухвала

02 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 282/31/18

провадження № 61-5356ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Стрільчука В. А., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Любарського районного суду Житомирської області від 01 жовтня 2018 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Житомиргаз», Товариства з обмеженою відповідальністю «Житомиргаз збут» про визнання незаконним відключення від газопостачання та зобов'язання поновити газопостачання,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати дії Товариства з обмеженою відповідальністю «Житомиргаз збут» протиправними стосовно нарахування простроченої заборгованості за послуги з газопостачання та зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Житомир газ збут» повернути незаконно стягнуті кошти за газопостачання в сумі 3 812,50 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що згідно з договором про надання послуг з газопостачання від 15 лютого 2005 року він є споживачем таких послуг. 29 березня 2017 року близько 15 години відповідач направив бригаду працівників Публічного акціонерного товариства «Житомиргаз» (далі - ПАТ «Житомиргаз») за місцем його проживання, які без жодного попередження припинили газопостачання його будинку, без його дозволу та за його відсутності проникли на територію домогосподарства, зламали запірний пристрій та зігнули дверцята на газовому стояку, пошкодивши газовий кран. При цьому вказані працівники штучно створили витік газу з крану та відключили будинок від газопостачання. Акт про припинення газопостачання працівниками ПАТ «Житомиргаз» не складався та копії йому не вручалося. 31 березня 2017 року біля 11 години працівники ПАТ «Житомиргаз» всупереч його волі повторно від'єднали будинок від газопостачання і знову ж таки будь-якого акта не склали. Він як інвалід війни має 100 % знижку на оплату комунальних послуг, однак відповідач штучно створив йому заборгованість за послуги з газопостачання, у зв'язку з чим він вимушений був сплатити 3 812,50 грн.

Рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 01 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Любарського районного суду Житомирської області від 01 жовтня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким визнано дії Товариства з обмеженою відповідальністю «Житомиргаз збут» щодо нарахування простроченої заборгованості за послуги з газопостачання в сумі 78,74 грн незаконними. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Житомиргаз збут» на користь ОСОБА_1 78,74 грн. В решті позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

12 березня 2019 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв'язку касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Любарського районного суду Житомирської області від 01 жовтня 2018 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб обчислюється станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» передбачено, що у 2019 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2019 року (на час подання касаційної скарги) - 1 921 грн.

Предметом спору у даній справі є стягнення коштів за газопостачання в розмірі 3 812,50 грн, що станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн х 100 = 192 100 грн).

Тобто в указаній частині справа № 282/31/18 є малозначною в силу вимог закону.

Також предметом позову в цій справі є вимоги про визнання дій Товариства з обмеженою відповідальністю «Житомиргаз збут» в особі Любарської дільниці Чуднівського територіального відділу реалізації протиправними стосовно нарахування простроченої заборгованості за послуги з газопостачання.

Справа в цій частині вимог є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалено після набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», тобто після 15 грудня 2017 року.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Зазначення у постанові Житомирського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов'язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Верховним Судом також взято до уваги, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктами 1, 2 частини шостої, частиною дев'ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Любарського районного суду Житомирської області від 01 жовтня 2018 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Житомиргаз», Товариства з обмеженою відповідальністю «Житомиргаз збут» про визнання незаконним відключення від газопостачання та зобов'язання поновити газопостачання.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. А. Стрільчук