Постанова

Іменем України

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 264/5023/16-ц

провадження № 61-28143св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - приватне акціонерне товариство «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча»,

представники відповідача: Біляк Віталій Володимирович, Щербакова Наталія Владиславівна,

треті особи: Первинна профспілкова організація № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна Солідарність», Первинна організація профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча»,

представники Первинної профспілкової організації № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна Солідарність»: Пазій Оксана Ігорівна, Трошина МаринаБорисівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 травня

2017 року в складі судді ІванченкоА. М. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 11 липня 2017 року в складі колегії суддів: Пономарьової О. М., Гаврилової Г. Л., Зайцевої С. А.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча» (далі - ПрАТ «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча»), треті особи: Первинна профспілкова організація № 141-2 Всеукраїнської профспілки «Народна Солідарність» (далі - ППО № 141-2 ВП «Народна Солідарність»), Первинна організація профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України (далі - ПОПТМГП України) ПАТ «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча», про визнання незаконним та скасування наказу про припинення трудової угоди, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що з листопада 1982 року він перебував у трудових відносинах з ПАТ «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча». 08 серпня 2016 року звільнений на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Вважав своє звільнення незаконним, оскільки ліквідація структурного підрозділу не передбачала скорочення штату працівників підприємства, оскільки фактично замість одного підрозділу (відділу контролю якості) створений інший відділ, який виконує ті ж самі функції. Він виявляв своє бажання на перевід на інші вакантні посади, однак відповідачем йому було роз'яснено, що він не може бути переведений, оскільки не має відповідної освіти та кваліфікації.

З 04 серпня 2016 року він є членом виборного органу ППО «Народна солідарність», яка не давала згоди на його звільнення, також не було отримано згоду вищого органу профспілкової організації, так як він обраний членом виборного органу. Згода, надана іншою профспілкою - ПОПТМГП України

ПАТ «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча», не може братись до уваги, оскільки позивачем 04 серпня 2016 року подано заяву про вихід із указаної профспілки.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_4 просив суд: визнати незаконним та скасувати наказ від 08 серпня 2016 року № 831 про припинення трудової угоди; поновити його з 08 серпня 2016 року на посаді майстра контрольної ділянки МПЦ-3000; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області

від 29 травня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 11 липня 2017 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що при звільненні позивача відповідач дотримався усіх умов трудового законодавства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Аргументи учасників справ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неповно з'ясовано обставини справи, що мають значення для справи, а висновки не відповідають дійсним обставинам справи. Крім того, судами неправильно застосовано норми матеріального права до спірних правовідносин та не надано оцінку усім наданим доказам.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У вересні 2017 року ПАТ «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча» подало заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що ОСОБА_4 з 17 листопада 1982 року перебував у трудових відносинах з відповідачем та 08 серпня 2016 року звільнений з займаної посади, на підставі частини першої статті 40 КЗпП України відповідно до наказу № 831.

Відповідно до статуту ПАТ «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча» до компетенції наглядової ради товариства входить затвердження організаційної структури товариства (в тому числі прийняття рішень щодо утворення, реорганізації та ліквідації філій, представництв, відділень, інших відокремлених підрозділів товариства тощо).

13 січня 2015 року наглядовою радою ПАТ «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча» прийнято рішення № 97 про зміну організаційної структури, відповідно до якого прийнято наказ від 20 березня 2015 року № 167 про створення структурного підрозділу - управління контролю якості.

Наказом генерального директора ПАТ «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча» від 14 липня 2015 року № 525 вирішено ліквідувати структурний підрозділ - відділ технічного контролю та здійснити звільнення працівників зазначеного підрозділу, які не надали згоди на перевід на іншу роботу, за частиною першою статті 40 КЗпП України.

10 серпня 2015 року ОСОБА_4 попереджено про наступне звільнення з займаної посади у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці.

Встановлено, що позивачу неодноразово 10 серпня 2015 року, 23 вересня

2015 року, 25 вересня 2015 року, 25 грудня 2015 року, 04 серпня 2016 року,

05 серпня 2016 року та 08 серпня 2016 року в межах існуючого штатного розпису пропонувався перевід на інші посади в структурних підрозділах відповідача, які були вільні. Зі списком вакансій ОСОБА_4 ознайомлено під його власноручний підпис. Від запропонованих вакансій позивач відмовився, про що неодноразово складались акти та протоколи про його відмову від запропонованих вакансій.

02 серпня 2016 року відповідач звернувся з поданням до профспілкового комітету на звільнення ОСОБА_4 та 04 серпня 2016 року отримав згоду на його звільнення, яке відбулося 08 серпня 2016 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада

1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи був попереджений він за два місяці про наступне вивільнення.

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-491цс15.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, враховуючи указані норми матеріального права, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (стаття 212 ЦПК України 2004 року), встановивши, що відповідач як роботодавець виконав свої обов'язки, покладені статтею 49-2 КЗпП України, запропонував усі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам (професії чи спеціальності позивача, іншу роботу), які існують у

ПАТ «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча», проте ОСОБА_4 не скористався та не реалізував своє право на перевід, дійшов правильного висновку про те, що звільнення позивача згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України здійснено відповідачем із дотриманням вимог трудового законодавства і без порушення трудових прав ОСОБА_4

З урахуванням того, що доводи касаційної скарги, є ідентичними доводам апеляційної скарги, яким суд надав належну оцінку, вони є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області

від 29 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області

від 11 липня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П.Курило

М. Є.Червинська