Номер провадження: 22-ц/813/5241/19
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Кравець Ю. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.09.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Маслова Р.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

треті особи: ОСОБА_3 , Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м.Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.02.2019 року, ухваленого суддею Домусчі Л.В.,

встановив:

07.07.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовами до ОСОБА_2 , які були ухвалою суду від 25.09.2017 року об`єднані в одне провадження, та просив: визнати недійсним Договір довічного утримання (догляду) №1133 від 12.06.2017 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М., згідно з яким ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 у власність нежитлове приміщення магазину у будинку АДРЕСА_1 , повернути сторони за Договором довічного утримання (догляду) №1133 від 12.06.2017 року у попередній стан шляхом визнання за ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення магазину у будинку АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір №1135 від 12.06.2017 року, який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М., щодо дарування двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 ; визнати недійсним договір від 12.06.2017 року, який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М., щодо дарування автомобілю «Мерседес», державний номер НОМЕР_1 .

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його донька ОСОБА_4 , яка за життя була одружена з ОСОБА_2 Наступного дня після смерті ОСОБА_4 , тобто 12.06.2017 року, ОСОБА_2 шляхом погрози того, що не поховає її належним чином, а також скориставшись його важким психологічним станом після смерті доньки, похилим віком, станом здоров`я, примусив його оформити у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М. договір довічного утримання (догляду) №1133 від 12.06.2017 року, згідно з яким він, як відчужувач, передав, а ОСОБА_2 , як набувач, отримав у власність нежитлове приміщення магазину у будинку АДРЕСА_1 загальною площею 25,8 кв.м. Аналогічним чином ОСОБА_2 примусив підписати даний договір дружину позивача - ОСОБА_3 . За умовами договору ОСОБА_2 зобов`язувався забезпечувати його та дружину утриманням та доглядом довічно. Наступного дня після підписання договору, тобто 13.06.2017 року, ОСОБА_2 організував поховання доньки ОСОБА_4 Додатковим доводом про визнання угоди недійсною позивач навів те, що нежитлове приміщення (магазин) у будинку АДРЕСА_1 був придбаний ним в період шлюбу з ОСОБА_3 і вказаний об`єкт нерухомості є спільною сумісною власністю подружжя. Перед укладенням договору довічного утримання (догляду) визначення частки цього співвласника у спільному майні або визначення між співвласниками порядку користування цим майном не проводилося, в зв`язку з чим має місце порушення законодавства при укладенні договору. Аналогічним чином ОСОБА_2 12.06.2017 року шляхом погрози примусив підписати ОСОБА_3 договір № 1135 від 12.06.2017 року про дарування двокімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 та договір дарування автомобілю «Мерседес». Правовими підставами визнання договорів недійсними позивач зазначив порушення вимог Цивільного кодексу України, а саме з підстав ст..ч.1 та 3 ст.203,215, ч.1 ст.231, ч.1 ст.233 ЦК України та інших актів цивільного законодавства, невідповідність змісту правочину моральним засадам суспільства та невідповідність волевиявлення учасника правочину його внутрішній волі. При цьому в позові щодо визнання недійним договору дарування квартири позивач зазначав, що він і ОСОБА_3 знаходиться в шлюбі з 1961 року, а тому також вважає що ця квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27.02.2019 рокупозовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним Договір довічного утримання (догляду) № 1133 від 12.06.2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М., згідно з яким ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 у власність нежитлове приміщення магазину у будинку АДРЕСА_1 . Повернуто сторони за Договором довічного утримання (догляду) №1133 від 12.06.2017 року у попередній стан шляхом визнання за ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення магазину у будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 25,8 кв.м. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин , що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та не правильне застосування матеріального права, просить рішення скасувати в частині задоволення позовних вимог про визнання договору довічного утримання недійсним та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що пояснення ОСОБА_1 в судовому засіданні, про те, що ОСОБА_2 застосовував до нього психологічний тиск, не заслуговують на увагу, так як він є зацікавленою особою, тому суд повинен був віднестись до його пояснень критично. Крім того в матеріалах справи відсутні належні докази погроз з боку ОСОБА_2 . Також апелянт зазначає, що пояснення ОСОБА_1 , які суд взяв до уваги, про те, що тільки після підписання договору довічного утримання ОСОБА_2 організував поховання дружини 13.06.2017 року не відповідає дійсності та спростовуються наявними у справі письмовими доказами та показаннями свідків. ОСОБА_2 вважає, що єдиною підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з позовом є плив на позивача зацікавлених осіб, які виступають свідками по справі. Крім того апелянт стверджує, що твердження ОСОБА_1 , що погрози з боку ОСОБА_2 мали місце саме у нотаріуса, спростовується наявним у справі листом нотаріуса, згідно якого сумнівів у намірах, волевиявленні та обсязі дієздатності у нотаріуса не виникло, про що свідчить власноручний підпис під документами та обставина, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали різні правочини, а саме договір довічного утримання та договір дарування свідчить про те, що вони дійсно розуміли справжню юридичну природу кожного укладеного правочину. Крім того невірним є висновок суду, про те, що ОСОБА_2 скористався пригніченістю батьків дружини, тому правочини були укладені на наступний день після її смерті, а саме 12.06.2017 року, оскільки це спростовується тим, що документи для переоформлення майна почали готуватися після погіршення стану здоров`я доньки позивача, за її бажанням, що також підтверджується показами свідків. Також ОСОБА_2 вважає недостовірними та такими, що спростовуються матеріалами справи покази свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . Таким чином апелянт звертає увагу на те, що суд послався в обґрунтування рішення на недопустимі та на недостовірні покази вказаних свідків, але безпідставно проігнорував письмові пояснення нотаріуса. Також ОСОБА_2 зазначає, що суд першої інстанції порушив вимоги ст.376 ЦПК України, розглянувши справу за його відсутності, не повідомивши належним чином про дату, час засідання суду та, задовольнивши його клопотання про допит свідків, суд розглянув справу в відсутності відповідача та не допитавши свідків.

Вважаючи апеляційну скаргу безпідставною, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_8 звернувся до суду апеляційної інстанції з відзивом на неї, у якому зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги - такими, що не можуть прийматись до уваги.

Оскільки рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування ні ким не оскаржено, апеляційний суд не перевіряє його у цій частині.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам судове рішення районного суду в повній мірі не відповідає.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що договір довічного утримання було вчинено відчужувачем, який є людиною похилого віку - позивачем - на слідуючий день після смерті своєї доньки та напередодні її поховання проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього психологічного тиску з боку набувача - відповідача, а тому вважає що цей договір є недійсним.

Проте, апеляційний суд з такими висновками суду першої інстанції погодитись не може з огляду на таке.

Суд першої інстанції правильно встановив, що 11.06.2017 року в лікарні померла донька позивача та яка також є дружиною відповідача - ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 29.06.2017 року (повторно), свідоцтвом про її народження , свідоцтвом про шлюб з ОСОБА_2 , який укладено 14.09.2002 року.

12.06.2017 року між відчужувачем ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (подружжя) та ОСОБА_2 як набувачем укладено і нотаріально посвідчено Договір довічного утримання (догляду), який зареєстровано в реєстрі за №1133, за яким відчужував передав, а набувач отримав у власність нежитлові приміщення магазину у будинку АДРЕСА_1 , заг. площею 25,8 кв.м., та взамін чого зобов`язується забезпечувати подружжя утриманням та доглядом довічно на умовах цього договору. Цей договір укладено за згодою дружини відчужувача, яка викладена у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М. 12.06.2017 року за реєстром №1132.

Вказані нежитлові приміщення належать ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 22.12.2011 року та зареєстровані в КП «ОМБТІ та РОН». Також судом встановлено що ОСОБА_1 був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності з 25.05.1998 року.

Згідно п.2.1. зазначеного Договору матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке щомісячно має надаватися набувачем подружжю, оцінюється сторонами у сумі 1500 грн. За рахунок суми матеріального забезпечення та в межах його вартості набувач зобов`язаний здійснювати оплату комунальних послуг відносно житла, у якому мешкає подружжя. Згідно п.3.2.1. набувач не рідше одного разу на тиждень зобов`язаний відвідувати подружжя. У разі смерті подружжя поховати його біля їх доньки ОСОБА_4 (п.3.2.3.). При цьому п.4.1. договору вказано що сторони підписали цей договір і він не носить характер фіктивного та удаваного правочину, тобто не є таким, що передбачено ст.ст. 234, 235 ЦК України і зміст правочину роз`яснено.

Згідно з довідкою КП «Спеціалізоване підприємство комунально-побутового обслуговування» Одеської міської ради № 302 від 21.07.2017 року, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та похована 13.06.2017 року.

Таким чином оспорюванні договори були укладені на слідуючий день після смерті ОСОБА_4 та за день до її поховання.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції залишив поза увагою та не надав належної правової оцінки наступному.

Відповідно до письмових пояснень приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М., які містяться в матеріалах справи, та які суд необгрунтовано не взяв до уваги, зазначено, що перед вчиненням нотаріальної дії нотаріус особисто спілкувалася із подружжям ОСОБА_1 для виявлення їх дійсних намірів, волевиявлення та обсягу дієздатності. Ніяких сумнівів у їх намірах, волевиявленні та обсязі дієздатності у нотаріуса не виникло, про що свідчить їх власноручний підпис під документами.

Письмові пояснення нотаріуса, спростовують твердження позивача, які суд взяв до уваги, але не надав їм належної правової оцінки , що психічний тиск з боку відповідача на укладання договору довічного утримання відбувався саме у нотаріуса.

В судових засіданнях позивач поясняв, що відповідачем не виконуються умови договору довічного утримання, що йому не потрібен такий опікун, що підтверджує факт визнання позивачем дійсності договору, та факт його укладання в відповідності справжньої волі позивача та спростовує його посилання на застосування до нього психічного тиску з боку відповідача.

Такі особисті умови договору, як, обов`язок відповідача у разі смерті подружжя поховати їх біля їх доньки ОСОБА_4 , здійснювати оплату комунальних послуг відносно житла в якому проживає подружжя, не рідше одного разу на тиждень відвідувати подружжя, відображають саме інтереси позивача та свідчать про його справжнє волевиявлення при укладенні договору довічного утримання, після смерті єдиної доньки.

Із матеріалів справи вбачається, що 12.06.2017 року подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено два договори (договір довічного утримання та договір дарування квартири), що підтверджує наявність справжнього волевиявлення подружжя, в тому числі і позивача, на укладення двух різних за змістом правочинів, та настання різних юридичних наслідків по кожному договору.

Відсутність психічного тиску з боку відповідача та волевиявлення позивача на укладення договору довічного утримання 12.06.2017 року підтверджується показами свідка ОСОБА_10 , яка була найближчою подругою померлої, згідно яких спірне приміщення магазину фактично було придбано померлою ОСОБА_4 у її першого чоловіка, але покупцем було зазначено її батька, позивача, якого формально зареєстрували як суб`єкта підприємницької діяльності , в зв`язку з тим, що на той час він був пенсіонер та інвалід другої групи, та для уникнення ризиків підприємницької діяльності, яку фактично здійснювали відповідач та померла ОСОБА_4 Позивач фактично ніколи не був підприємцем, до придбання магазину ніякого відношення не має, та ніколи ним не користувався. Свідок підтвердила гарні стосунки подружжя та позивача і його дружини з відповідачем та підтвердила, що позивач ще за життя доньки ОСОБА_4 , неодноразово погоджувався на укладання договору довічного утримання з відповідачем, для передачі йому приміщення магазину. Документи для переоформлення майна почали готуватися в зв`язку з погіршенням стану здоров`я ОСОБА_4 , за її іниціативою, та за бажанням та згодою позивача та ОСОБА_3 . Зазначені обставини в суді апеляційної інстанції визнав позивач. Померла донька позивача бажала щоб належне їй особисте майно, приміщення магазину, було передано у власність її чоловіку- відповідачу за договором дарування, як її єдиному спадкоємцю, бо дітей у подружжя не було, а батьки вже були похилого віку. Також свідок підтвердила ту обставину що 09.06.2017 року позивач з дружиною та відповідачем їздили до нотаріуса для укладання договорів дарування квартири в АДРЕСА_2 , яка була придбана у шлюбі подружжям ОСОБА_2 та де вони проживали, та яка оформлена на мати померлої ОСОБА_3 , та договору довічного утримання, але не встигли їх укласти у цей день, у зв`єязку з чим їх укладення було перенесено саме на 12.06.2017 року. 12.06.2017 року, на наступний день після смерті ОСОБА_4 , позивач, особисто повідомив її, що був з дружиною на Таїровському кладовищі, бачив вже викопану могилу для поховання доньки та місьця для їх з дружиною поховання, та буде у нотаріуса укладати договор довічного утримання та договір дарування з відповідачем. Покази свідка ОСОБА_10 були визнані позивачем в судовому засіданні в повному обсязі, що повністю спростовує твердження позивача щодо психологичного вплину на нього відповідача щодо поховання доньки.

Вказані обставини підтвердили і свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які показали, що ще за життя ОСОБА_4 була воля позивача та його дружини на укладання договору довічного утримання, що була домовленість та згода позивача на укладання договору саме 12.06.2017 року та заперечували факт здійснення психічного тиску на позивача з боку відповідача.

Свідок ОСОБА_14 , який є священником, пояснив, що приміщення магазину в АДРЕСА_1 , фактично належало померлої ОСОБА_4 , яка з відповідачем здійснювала підприємницьку діяльність, та її бажання передати все її та майно подружжя, яке було оформлено на її батьків, зокрема і приміщення магазину її чоловіку - відповідачу, підтвердив гарні стосунки подружжя ОСОБА_2 . Зазначив, що відповідач в день смерті дружини запросив його на її відпівання за православними канонами перед похованням її у землю, що також спростовує твердження позивача щодо психологичного вплину на нього відповідача щодо поховання доньки. Свідок ОСОБА_14 пояснив, що відповідач одразу після смерті дружини 11.06.2017 року запросив його здійснити її відпівання за православними канонами на кладовищі, що виключало її поховання шляхом кремації, як неприпустиме для віруючих людей, якіми були відповідач та його дружина. Крім того ОСОБА_14 , який є священнослужителем, пояснив, що знає відповідача давно, він є христянином та, на його думку, не здатен психологично впливати на позивача загрозою здійснити поховання його доньки не за христианськими канонами.

Колегія суддів вважає, що та обставина, що позивач вже 12.06.2017 року бачив на кладовищі викопану яму для поховання доньки за православними канонами, спростовує його твердження про те, що відповідач примусив його під погрозою не поховання ОСОБА_4 у землю, укласти договір у нотаріуса ввечері 12.06.2017 року.

Районним судом безпідставно не враховано та не надано належної правової оцінки характеристикам на відповідача настоятелів Свято - Успенського чоловічого монастиря м. Одеси, Храма в честь преподобного Агапіта Печерського в м.Одесі, Храма в честь святітеля Лукі Войно-Ясенецького та мучениці Валентини в м. Одесі, в яких зазначено, що відповідач чесна, скромна, виконавча, почтительна, сдержана людина, що подружжя ОСОБА_2 були глибоко віруючую подружньою парою. Наявні в справі характеристики спростовують твердження позивача про погрози відповідача не поховати дружину та його доньку не по православним канонам у землю та про реальность сприйняття цієї погрози позивачем.

Крім того, та обставина, що померла ОСОБА_4 , ще за своє життя обрала спосіб свого поховання, за православними канонами, надавши кошти свідку ОСОБА_7 для придбання їй місця для поховання на закритому Таїровському кладовищі в м. Одесі, що підтвердили свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , крім того, свідок ОСОБА_7 зазначила, що вона дійсно допомогла відповідачу придбати місце для поховання дружини у землю вздовж Центральної алеї Таїровського кладовища м. Одеси, і рядом зарезервувати місця для відповідача та позивача з дружиною, що виключало можливість відповідача здійснити поховання дружини іншим способом, крім як за православними канонами, та виключало реальність сприйняття погроз з його боку позивачем кремувати дружину. Суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення не врахував, що для визнання правочину недійсним на підставі ст.231 ЦК України, погроза має бути реальною.

Посилання позивача на те, що відповідач скористався пригніченістю позивача та його дружини, тому правочини були укладені на наступний день після смерті ОСОБА_4 , та тільки наступного дня після підписання договору, тобто 13.06.2017 року відповідач організував її поховання на Таїровському кладовищі м. Одеси, спростовують зазначені вище покази вказаних свідків та письмові докази, наявні в матеріалах справи, які суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги. А саме, договір замовлення на організацію поховання від 12.06.2017 року, вартість якого складала 60000 грн., та який вже частково був оплачений відповідачем саме 12.06.2017 року та договір замовлення від 12.06.2017 року, яким підтверджується оплата копки могили відповідачем саме 12.06.2017 року та які підтверджують ту обставину, що відповідачем була здійснена організація поховання дружини у землю вже 12.06.2017 року. Письмові докази: оцінка майна від 06.06.2017 року, довідка про реєстрацію від 06.06.2017 року, договір довічного утримання, де зазначено що оцінка майна - магазина, була здійснена 30.03.2017 року, свідчить про ту обставину, що вказані правочини готувались ще за життя доньки позивача, та спростовують його твердження, що відповідач скористався саме смертю доньки позивача та примусив його та його дружину укласти договір довічного утримання.

Апеляційний суд врахувує те, що свідки характеризують позивача як вольову людину з твердими життєвими поглядами, яку неможливо примусити до здійснення дій проти його волі, що дозволяє суду зробити висновок про неможливість впливу на нього відповідача, принудити його зробити те, що не відповідає його внутрішній волі. Виниклий між сторонами після укладання договору довічного утримання конфлікт, в результаті якого позивач застосував до відповідача фізичну силу, свідчить про неможливість впливу відповідача на позивача.

Суд критично ставиться до твердження позивача про те, що відповідач не виконує умови договору довічного утримання, оскільки це спростовується наявними в матеріалах справи квитанціями про надання грошових коштів за умовами договору. Крім того, невиконання умов договору не є підставою для визнання його недійсним.

Посилання позивача на те, що відповідач відмововся поховати його біля доньки, на думку колегії суддів підтверджують дійсність договору, волю позивача на його укладення та очікування виконання його умов відповідачем.

Також коллегія суддів враховує те, що позивач вказує на різні підстави визнання договору недійсним: під час апеляційного розгляду зазначав, що договір укладено шляхом обману та шахрайством, а в позові - що під психічним тиском.

Крім того, суд бере до уваги, що в справі відсутні належні докази погроз з боку відповідача, а саме, відсутність своєчасного звернення позивача до органів поліції з відповідною заявою про застосування до нього погроз з боку відповідача. Суд бере до уваги ту обставину, що витрати на поховання ОСОБА_4 , які міг би понести позивач, менші ніж вартість майна, яке передано відповідачу за договором довічного утримання.

Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог, про те позивачем не надано жодного належного доказу для доведення своїх вимог.

Апеляційний суд критично поставивися до показів свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , які безпідставно взяв до уваги суд першої інстанції та спотворив їх в оскаржуваному рішені, з огляду на наступне.

Свідки ОСОБА_19 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_18 свідчили, що їм відомо про погрози позивачу з боку відповідача не поховати дружину у землю за православними канонами та про змушення позивача до укладення договору довічного утримання, тільки зі слів позивача, а свідок ОСОБА_18 взагалі свідчив зі слів своєї дружини - ОСОБА_5 тільки про те, що їй зі слів ОСОБА_1 відомо про психічний тиск з боку відповідача, самі вказані свідки не були очевидцями вказаних обставин, їх покази не доведжені іншими доказами. Свідок ОСОБА_17 , є троюрідною племінецею ОСОБА_3 , матері померлої ОСОБА_4 , підтвердила, що про правочини їй стало відомо лише на 40 день після смерті ОСОБА_4 , зі слів позивача.

Згідно ч.2 ст.90 ЦПК України, якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджуються іншими доказами, визнаними допустимими згідно з привилами цього Кодексу.

Згідно ст. 92 ЦПК сторони, за їхньої згодою, в тому числі за власною ініціативою, якщо інше не встановлено цим кодексом, можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи.

На підставі того, що позивач, не був допитаний як свідок, покази свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_18 визнаються судом не допустимими доказами по справі.

Крім того, покази свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_18 . спростовуються матеріалами справи та показами свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , суперечливі, недостовірні, на підставі яких не можливо встановити дійсні обставини справи.

Крім того, апеляційний суд дійшов до висновку, дослідивши їх покази, що суд першої інстанції посилаючись в рішені на свідчення вказаних свідків про певні обставини, не відобразив в рішенні їх справжні свідчення, частково не вірно тлумачив їх.

Вказані свідки підтвердили неприязненні стосунки з відповідачем, з урахуванням і цієї обставини, крім зазначених, суд критично ставиться до їх показів.

А саме, вони свідчили що відповідач погрожував задушити вмираючу від онкології дружину якщо вона не переоформе на нього майно, між тим, свідчили що ОСОБА_4 була засмучена, коли батько відмовився передати відповідачу фактично належний їй магазин за договором дарування.

Свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_10 підтвердили що свідки, сім`я ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_18 не були близькими друзями померлої ОСОБА_4 , вони появились тільки в лікарні та не відвідували ОСОБА_4 кожного дня, як вказані свідки та є зацікавленими особами.

Суд першої інстанції не вірно тлумачив покази свідка ОСОБА_7 в оскаржуваному рішені.

Свідок ОСОБА_7 показала, що їй взагалі нічого не відомо про укладання будь яких правочинів щодо майна позивача та його дружини, померлої ОСОБА_4 після її смерті, що підтверджується технічним записом судвого засідання від 01.11.2018 року.

Апеляційний суд бере до уваги покази свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 які давали послідовні не суперечливі покази стосовно саме обставин укладання договору довічного утримання, та підтвердили волю позивача на його укладення, відсутність психічного тиску з боку відповідача, та про інши обставин які мають значення для розгляду справи. Вказані свідки не є зацікавленими в розгляді справи. Їх покази узгоджуються між собою, та підтверджуються матеріалами справи.

Згідно пояснень відповідача, позивач та його дружина за своєю справжньою волею уклали з ним договір довічного утримання, 12.06.2017 року, після смерті єдиної доньки, дружини відповідача, вони бажали щоб він їх доглядав, при укладені договору він не чинив на них психічний тиск, не погрожував спалити дружину, не поховати її у землю, якщо вони не укладуть з ним договор довічного утримання. Апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції спотворив пояснення відповідача, вказавши в оскаржуваному рішені, що відповідач підтвердив, що позивач ще за життя дружини був проти її волі на переоформлення майна. Посилання суду на цю обставину не відповідає дійсності, оскільки в судовому засіданні відповідач, пояснив що з часу погіршення стану здоров`я дружини, на її прохання оформити магазин, який було придбано саме нею особисто, на відповідача, позивач відразу погодився та бажав оформити приміщення магазину на нього, тільки не договором дарування, як бажала померла, а договором довічного утримання. Зазначенне підтверджується технічним записом судового засідання від 22.05.2018 року.

Коллегія суддів вважає, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні безпідставно дійшов до висновку, що належних доказів щодо справжнього і вільного волевиявлення ОСОБА_1 12.06.2017 року при укладанні договорів відповідачем не надано та судом не встановлено, відсутність доказів щодо завчасного погодження укладання таких угод у нотаріуса на 12.06.2017 року за згодою обох сторін правочину не відповідає дійсності та спростовуються матеріалами справи.

Та обставина, що договір довічного утримання був укладено на наступний день після смерті дружини відповідача не доказує той факт що він був укладено позивачем та його дружиною проти їх справжньої волі внаслідок застосування з боку відповідача психічного тиску.

Коллегія суддів вважає помилковим посилання районного суду на те, що доводи позивача щодо погроз і психологічного тиску є переконливими, належним чином відповідачем не спростовані, є безпідставним та не відповідає встановленому в судовому засіданні.

Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог, про те позивач ніяких належних доказів не представив, а суд не надав належної оцінки відсутності доказів поданих позивачем на підтвердження його позовних вимог, що призвело до ухвалення незаконного та необгрунтованного рішення.

Відповідно до ст.629 ЦК України, підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ст.3 ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди).

Згідно ст.744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Підставою недійсності правочину, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до п.7, п. 21 Постанови №9 від 06.11.2009 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях.

Для визнання судом правочину недійсним на підставі ст. 231 ЦК України необхідні певні умови, а саме, перш за все судом повинна бути встановлена протизаконність погроз, також необхідно враховувати наскільки небезпечним є насильство за своїм характером, не звичайний страх, а він повинен становити таку небезпеку, яка здатна підірвати волю потерпілого, реальна можливість виконати загрозу, ступінь ймовірності реалізації погрози з врахуванням характеру особи і можливостей того хто погрожує. Необхідною умовою є ґрунтовність страху і те, що погроза буде здійснена повинна існувати ймовірність приведення її до виконання.

З огляду на зазначені вимоги, у суда першої інстанції не було правових підстав визнавати оспорюваний договір недійсним.

Крім того, згідно ст.2 закону України «Про поховання та похоронну справу», місце поховання - кладовище, крематорій, колумбарій, або інша будівля чи споруда, призначена для організації поховання померлих. Згідно ч.1 ст.6 вказанного закону, волевиявлення про належне ставлення до тіла після смерті може бути виражене у побажанні бути похованим у певному місці, за певними звичаями чи бути підданим кремації.

Таким чином, якщо б і мала місце загроза з боку ОСОБА_2 не поховати у землю, а спалити, її неможна вважати з юридичної точки зору незаконною в відповідності зі ст.ст. 2, 6 Закону України «Про поховання та похоронну справу», де законним є місце поховання як на кладовище так і у крематорії. Тому суд, безпідставно визнав правочин-договір довічного утримання недійсним при відсутності наявності протизаконної загрози.

Надавши належну оцінку обставинам і доводам, на які посилається позивач на підтвердженя обставин вчинення спірного правочину проти справжньої волі внаслідок застосування до нього психічного тиску, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність вказаних обставин належними і допустимим доказами.

Позивач не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (ст 204 ЦК України), не виконав встановленого процесуальним законодавством обов`язку доведення обставин, на які він посилався як на підставу позову, зокрема, належними и допустимими доказами, не довів факту застосування до нього психічного тиску з боку відповідача, вчинення правочину проти його справжньої волі.

Враховуючи вказані обставини та норми права, апеляційний суд дійшов висновку що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Суд виходить з того, що позивач добровільно уклав договор, такі дії відповідали його волевиявленню, що позивачем не надано доказів застосування щодо нього психічного тиску з боку відповідача під час його укладання.

Крім того, суд звертає увагу на наступне.

Договір довічного утримання був укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 з одного боку та з ОСОБА_2 з другого боку однак, з позовом про визнання недійсним договору довічного утримання звернувся тільки ОСОБА_1 ОСОБА_3 не ставила питання про визнання договору довічного утримання недійсним, будучі стороною вказаного договору. Про те, суд незаконно визнав договір довічного утримання недійсним повністю. В судовому засіданні ОСОБА_3 , як третя особа, взагалі не висловлювалась стосовно визнання недійсності договору.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення по суті позовних вимог є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи, що неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування матеріального права призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволеня позовних вимог про визнання недійсним договору довічного утримання підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення.

На підставі досліджених доказів, які містяться у матеріалах справи, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що укладення договору довічного утримання 12.06.2017 року відповідало справжньому волевиявленню позивача ОСОБА_1 , третьої особи ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , позивачем не доведено, що відповідач по справі застосовув до нього та його дружини ОСОБА_3 психічний тиск на вчинення цього правочину, тому відсутні правові підстав для визнання його недійсним.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла до висновку, що рішення у відповідності п. 3, 4 ч.1, ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволені позову.

Враховуючи задоволення апеляційної скарги, відповідно до ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з позивача на користь відповідача понесенні останнім та документально підтверджені судові витрати у виді судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 255, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.02.2019 рокув частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - ОСОБА_3 та приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М. про визнання недійним договору довічного утримання- скасувати та постановити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволені цих позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги у розмірі 1152,60 грн.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У зв`язку з перебуванням судді Комлевої О.С. у відрядженні та на лікарняному, повне судове рішення складено 25.10.2019 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева