Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 303/571/16-ц

провадження № 61-21405св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 12 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Кондора Р. Ю., Куштана Б. П., Ігнатюка Б. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

В обгрунтування позову посилалося на те, що Закрите акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», 18 січня 2006 року за правилами договору приєднання уклало із відповідачем договір, за яким надало відповідачу кредит у розмірі 15 000,00 грн у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування коштами 36 % річних. Пунктом 9.12. Умов і правил надання банківських послуг, які є невід`ємною частиною договору, встановлено, що договір діє 12 місяців з дня підписання із автоматичною пролонгацією на такий самий строк, якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору.

Відповідач порушив свої зобов`язання, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 31 грудня 2015 року складає 26 186,10 грн, з яких: 14 734,53 грн - заборгованість за кредитом, 8 978,42 грн - заборгованість за процентами, 750,00 грн - заборгованість за пенею та комісією, а також 500,00 грн фіксованої частини штрафу і 1 223,15 грн процентної складової штрафу. Таким чином, банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 26 186,10 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 лютого 2016 року позов задоволено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 18 січня 2006 у розмірі 26 186,10 грн, у тому числі 14 734,53 грн основного боргу, 8 978,42 грн боргу за відсотками, 750,00 грн пені та комісії, а також 500,00 грн фіксованої частини штрафу і 1 223,15 грн процентної складової штрафу; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач неналежно виконував взяті на себе зобов`язання перед банком, тому станом на 31 грудня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 26 186,10 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості, доданим позивачем до позовної заяви. Оскільки зобов`язання має виконуватися належним чином і в установлений строк, тому з відповідача підлягає стягненню вказана сума заборгованості.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 12 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено; заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції про задоволення позову не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону, оскільки позивачем не доведено факту укладення між сторонами кредитного договору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ), ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов безпідставних висновків про недоведеність факту укладення кредитного договору.

Заперечення (відзив) на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надходили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою ВССУ від 03 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

03 травня 2018 року справу № 303/571/16-ц та матеріали касаційного провадження ВССУ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року справу № 303/571/16-ц призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Установлено, що 13 січня 2006 року ОСОБА_1 заповнила у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» бланк заяви про надання банківських послуг, на підставі якої їй видано платіжну картку № НОМЕР_1 зі встановленим кредитним лімітом у розмірі 2 000,00 грн, та процентною ставкою у розмірі 3 % на місяць, датою відкриття рахунку вказано 18 січня 2006 року. Строк дії картки встановлено до січня 2008 року, строк дії кредитного ліміту відповідає терміну дії картки. Установлено порядок погашення заборгованості: щомісячними платежами у розмірі 7 % від суми заборгованості. Погашення заборгованості по кредитному ліміту може проводитися як шляхом внесення коштів на карту клієнта, так і списанням банком коштів з дебетної карти.

Відповідно до змісту заяви та пунктів 1.1., 2., 3.5. Умов і Правил надання банківських послуг (далі - Умови і Правила), у разі оформлення та видачі платіжної картки за кредитною схемою оформлюється також і Пам`ятка клієнта, яка є невід`ємною частиною договору, а заява разом з Умовами і Правилами, Пам`яткою клієнта і Тарифами складають договір між ОСОБА_1 і банком про надання банківських послуг.

З банківської виписки по рахунку за кредитною карткою № НОМЕР_1 , яка не надавалася позивачем суду першої інстанції, убачається і не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 користувалася платіжною карткою, одержаною на підставі заяви від 18 січня 2006 року, здійснювала відповідні операції, тощо. У справі міститься розрахунок боргу ОСОБА_1 станом на 31 грудня 2015 року, який банк визначив за договором від 18 січня 2006 року у розмірі 26 186,10 грн, з яких заборгованість за кредитом становить 14 734,53 грн, за процентами - 8 978,42 грн, за пенею та комісією - 750,00 грн, а також 500,00 грн фіксованої частини штрафу і 1 223,15 грн процентної складової штрафу.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Звертаючись до суду банк до позовної заяви додав лише заяву про надання банківських послуг, заповнену ОСОБА_1 18 січня 2006 року та Умови і Правила. Пам`ятка клієнта і Тарифи банку, які є обов`язковими складовими кредитного договору не були додані до позовної заяви.

В апеляційному суді банк подав «Справку об условиях кредитования с использованием кредитки «Универсальная, 30 дней льготного периода» (далі - «Справка»), яка, як пояснила сторона, і є Пам`яткою клієнта.

Однак указана «Справка» не містить дати її складення, вихідних реквізитів, підписів як позичальника, так і службової особи банку уповноваженої на складення, видачу таких документів, у той же час, містить пункти, що визначають умови кредитного договору, які відрізняються від тих, що зазначені в заяві або відсутні в ній. Отже, докази оформлення Пам`ятки клієнта під час оформлення інших документів, які повинні складати кредитний договір, про ознайомлення з якою позичальник розписується, у матеріалах справи відсутні. Надана апеляційному суду «Справка» (а фактично - лише її фрагмент (перший аркуш)) не відповідає встановленим статтями 57-59, 64 ЦПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) вимогам щодо належності та допустимості письмового доказу.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

В заяві позичальника від 18 січня 2006 року зазначено кредитний ліміт у розмірі 2 000,00 грн та базова процентна ставка у розмірі 3 % на місяць з розрахунку 360 днів у році. Проте, у вказаній заяві сторони не визначили відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та не визначили її розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту у розмірі 14 734,53 грн (однак у заяві від 18 січня 2006 року визначена сума за тілом кредиту у розмірі 2 000,00 грн), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за процентами, пенею, комісією та штрафи.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги по заборгованості, її розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг як невід`ємні частини кредитного договору та довідку про умови кредитування «Справку», які не були підписані відповідачем.

Так, банк зазначав, що у пункті 4.6 Умов та правил надання банківських послуг сторони погодили, що клієнт доручає банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, в межах суми які підлягають сплаті банку за цим договором, при настанні строків платежів, а також списання грошових коштів з картрахунку у разі настання строків платежів за іншими договорами клієнта в межах, встановлених цими договорами (договірне списання), в межах ліміту картрахунку.

У пункті 9.12 Умов та правил надання банківських послуг зазначено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не поіформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично продовжується га той самий строк.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна застосовувати щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Однак, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з Тарифів і Умов кредитування і «Справки» розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву про надання банківських послуг.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Так, зі змісту позовної заяви вбачається, що крім заборгованості за тілом кредиту та відсотками, банк пред`явив вимогу про стягнення простроченої заборгованості за пенею, комісією та штрафами. Крім того, вирішуючи позов в частині заборгованості по тілу кредиту та відсотками апеляційний суд не врахував, що позичальником підписано заяву 18 січня 2006 року, в якій визначено кредитний ліміт у розмірі 2 000,00 грн та базова процентна ставка у розмірі 3 % на місяць з розрахунку 360 днів у році, в той час як банк просив стягнути заборгованість за тілом кредиту у розмірі 14 734,53 грн.

Отже, апеляційний суд належним чином розмір заборгованості, яка підлягає стягненню з боржника за кредитним договором від 18 січня 2006 року, не перевірив.

Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутності у заяві домовленості сторін про сплату комісії, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною четвертою статті 60 ЦПК України 2004 року доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що «Справка» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи, не визнаються відповідачем та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 січня 2006 року шляхом підписання заяви про надання банківських послуг, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату комісії, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту.

Оскільки судом апеляційної інстанції неповністю з`ясовано обставини, що мають значення для справи, зокрема, не встановлено дійсний розмір заборгованості, виходячи із наявної в матеріалах справи заяви від 18 січня 2006 року з передбаченим у ній лімітом кредиту та процентної ставки за користування кредитом, тому рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин, рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалено з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду справи апеляційному суду необхідно встановити дійсний розмір заборгованості відповідача, з урахуванням наявної у матеріалах справи заяви позичальника від 18 січня 2006 року, в якій визначений кредитний ліміт та відсотки за користування кредитом. Розглянути справу з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховний Суд в частині направляє справу на новий апеляційний розгляд та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 12 грудня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов

Судді: В. С. Жданова

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов