КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/824/3659/2019 Головуючий у 1-й інстанції: Кошель Б.І.
357/5724/18 Доповідач-Чобіток А.О.
П О С Т А Н О В А
Іменем України
22 березня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Чобіток А.О.
суддів Немировської О.В., Ящук Т.І.
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 жовтня 2018 року в справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
у с т а н о в и в:
У травні2018 рокупозивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючисьна те, щоміж ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 було укладено договір № б/н від 12.11.2010 року, відповідно до якого останнійотримав кредит у розмірі 1 200 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Однак, позичальник умови договору не виконав, загальна сума заборгованості відповідача перед банком з нарахуванням процентів, пені станом на 30.04.2018 року становить 30 903 грн. 95 коп..Оскільки боржник ОСОБА_1 не виконав свої зобовязання за договором, не дивлячись на неодноразові нагадування банку, то позивач просив суд стягнути з відповідача вказану вище суму заборгованості за кредитним договором та судові витрати по справі.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 жовтня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача 30 903 грн. 95 коп. заборгованості за кредитом та 1762,00 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким стягнути з нього на користь позивача 2 276,14 грн.. Зазначає, що в даній справі судом не взято до уваги обставини вказані ним у відзиві на позовну заяву, який міститься в матеріалах справи. Так у відзиві зазначено, що Верховною Радою України 06.05.2014 року прийнято за основу проект Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації" (реєстр. № 4785), відповідно до якого Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" доповнюється нормами щодо не нарахування штрафних санкцій та пені за невиконання зобов`язань перед банками військовослужбовцями з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду. Національним банком України надані пропозиції до проекту Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації" для здійснення реструктуризації кредитних зобов`язань та добровільного повного або часткового прощення боргу позичальникам, які є військовозобов`язаними та яких призвано на військову службу до Збройних Сил України. Відповідно до посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 від 03.12.2015 року він підпадає під дію Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Крім того зазначає, що під час проходження ним військової служби в період із 01.01.2015 року по 23.06.2015 року, заробітну плату він отримував на картковий рахунок № НОМЕР_2 , оформлений ПАТ КБ «Приватбанк». У процесі обслуговування його карткового рахунку № НОМЕР_2 ПАТ «Приватбанк» неодноразово (протягом вказаного періоду) здійснювало списання грошових коштів в рахунок погашення заборгованості за договором №Б/Н SAMDN4051 від 12.11.2010 року, про що він отримував СМС-повідомлення на номер . Дані обставини в сукупності із наданими ним письмовими доказами, як мінімум, ставлять під сумнів достовірність поданої позивачем інформації.
Крім того вважає, що судом залишено поза увагою його посилання на ту обставину, що кредитний договір припиняє свою дію з дати направлення боржнику вимоги про дострокове погашення всієї суми боргу, а тому вимоги про стягнення процентів після цієї дати задоволенню не підлягають (ВС/КЦС від 14.02.2018р., №564/2199/15-ц). Верховний Суд підкреслив, що згідно із ст. 611 ЦК України після того, як кредитор направив вимогу про дострокове погашення кредиту, він змінив терміни повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором. Тобто, визначений термін повернення кредиту частинами за договором № б/н 8АМВК4051 від 12.11.2010 року був правомірно змінений кредитором на повернення всією сумою у розмірі 2 276.14 (станом 14.09.2011 року) з моменту отримання вимоги.

Водночас сам кредитний договір припинив свою дію з дати вручення вимоги про дострокове погашення кредиту. Оскільки кредитний договір № б/н SAMDN4051 від 12.11.2010 року, укладений між ним та позивачем припинив свою дію, то у кредитора (позивача) відсутні підстави для стягнення відсотків після дати направлення вимоги про дострокове припинення кредиту.

Саме з указаних підстав відповідач уважає, що така позиція суду першої інстанції є помилковою та такою, що суперечить положенням глави 5 (ст.ст. 76-80) ЦПК України, якою визначено поняття доказів (письмових доказів), належності доказів, допустимості доказів, обов`язку доказування і подання доказів, тощо.

Позивач у письмових поясненнях на апеляційну скаргу зазначив, що відповідно до укладеного договору № б/н від 12.11.2010 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 1200.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При укладанні Договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. Стосовно нарахування відсотків, то згідно з ч.1,4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторін від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору і як видно з розрахунку заборгованості, порушення умов договору з повернення кредитних коштів, сплати відсотків стороною, мало місце ще до настання дати останніх щомісячних платежів.

У пунктах 3.2.2, 3.2.3, 3.2.9 Умов надання банківських послуг, до яких приєднався відповідач підписуючи Договір (заява), визначено обов`язок позичальника здійснювати погашення кредиту в порядку і строки відповідно до заяви, сплатити відсотки за користування кредитом відповідно з Заявою та п.п.4.1, 4.2 цих Умов та Тарифів. Повністю повернути кредит до дати, зазначеної в Заяві.
Згідно з п.п. 4.1, 4.7 Умов, за користування кредитом в період з дати укладення договору до дати погашення кредиту позичальник щомісяця в період сплати платить відсотки в розмірі, зазначеному в Заяві. При не погашенні кредиту в строки, встановлені у Заяві та п.3.2.2 Умов, заборгованість в частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості по простроченій сумі кредиту нарахування відсотків здійснюється згідно з п. 4.2 Умов з дати виникнення простроченої заборгованості.
Отримані відповідачем кредитні кошти до теперішнього часу банку не повернені, тим самим, враховуючи що Договір (Заява) не є розірваним або припиненим згідно правових підстав визначених ст. ст. 599, 651, 654 ЦК України, відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування відсотків на суму простроченої заборгованості по кредиту, як плату за весь час фактичного користування кредитними коштами.

Щодо заперечення Відповідача - військовослужбовця відносно нарахування пені та штрафів, то за час дії особливого періоду Банком здійснено перерахунок заборгованості та повернено нараховані відсотки,штрафні санкції та пеню.
Для підтвердження Банком до суду було надано виписку з карткового рахунку, у якій зазначені операції з повернення нарахованих процентів, пені та штрафних санкцій на час дії особливого періоду.
Повернення нарахованих процентів, пені та штрафних санкцій врахована в розрахунку заборгованості, решта заборгованості нарахована правомірно та підлягає сплаті, адже особливий період під час її нарахування не діяв
Щодо посилання Позивача на обставину, що кредитний договір припиняє свою дію з дати направлення вимоги, то дані обставини позивач уважає необґрунтованими, адже незрозуміло про яку письмову вимогу говорить відповідач, незрозуміло яким чином відповідачем була визначена дата 14.09.2011 рік, як дата повернення кредиту.

При розгляді даної справи судом першої інстанції установлено, що 12.11.2010 року між сторонами було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 1 200 грн. 00 коп., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою ОСОБА_1 щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого Банком.
Відповідно до п. 2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою» банк нараховує відсотки за користування кредитом у розмірі, встановленому «Тарифами Банку», з розрахунку 360 календарних днів на рік.
Одночасно п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни тарифів та інших невідємних частин Договору. Таким чином, розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись Банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п. 1.1.3.1.9 Умов та правил надання банківських послуг. Відповідно до п. 1.1.2.3 до обовязків позичальника відноситься отримання виписки про стан карткового рахунку та про здійсненні операції по картковим рахункам.
Позивач в повному обємі виконав свої зобовязання за вказаним кредитним договором та надав ОСОБА_1 кредит в сумі 1 200 грн. 00 коп..
Разом із тим, відповідач не повернув у повному обсязі отриманий кредит у встановлений договором термін та не сплатив нараховані відсотки та комісію.
Так, відповідно до наданого позивачем розрахунку станом на 30.04.2018 року відповідач має заборгованість за вказаним кредитним договором в сумі 30 903 грн. 95 коп., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 1 199 грн. 00 коп.; заборгованість по процентам за користування кредитом 24 757 грн. 14 коп., заборгованість за пенею та комісією 3 000 грн. 00 коп., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) 500 грн. 00 коп.; штраф (процентна складова) 1 447 грн. 81 коп..
Відповідач перебував на військовій службі у військовій частині НОМЕР_3 Збройних Сил України, що підтверджується довідкою №1010/377 від 23.03.2015 року, виданою т.в.о. командира в/ч НОМЕР_3 .
Згідно з Законом України від 15.01.2015 року №113-VIII «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності 20.01.2015 року, тривалість особливого періоду відповідно до Указу Президента України від 14.01.2015 року №15 становила 210 діб: з 20.01.2015 року по 22 серпня 2015 року.
Таким чином, станом на момент виникнення права на не нарахування штрафних санкцій, пені за невиконання зобовязань перед банком, а також процентів за користування кредитом, ОСОБА_1 був військовослужбовцем, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим 03.12.2015 року і мав таке право, що передбачене п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Разом з тим, як вбачається з наданої позивачем виписки з карткового рахунку, останнім здійснено перерахунок заборгованості та повернено нараховані відсотки, штрафні санкції та пеня на час дії особливого періоду.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що відповідач з умовами кредитного договору від 12.11.2010 року був ознайомлений при його укладенні, підписав вказаний договір і отримав кредит в обумовленій кредитним договором сумі, але вищевказані умови кредитного договору порушив. Відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, суд прийшов до висновку про те, що у порушення умов кредитного договору та положень ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач свої зобовязання за вказаним договором не виконав.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, суд апеляційної інстанції уважає, що рішення суду не можна визнати законним та обґрунтованим.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є зокрема неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права ( ч. 1 ст. 376 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції у повному обсязі з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Звернувшись з даним позовом до суду першої інстанції та посилаючись на обставини зазначені вище, до позову ПАТ КБ «ПриватБанк» додав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, підписану ОСОБА_1 , Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а також розрахунки заборгованості за договором в сумі 30 903 грн. 95 коп., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 1 199 грн. 00 коп.; заборгованість по процентам за користування кредитом 24 757 грн. 14 коп., заборгованість за пенею та комісією 3 000 грн. 00 коп., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) 500 грн. 00 коп.; штраф (процентна складова) 1 447 грн. 81 коп..

При цьому, як убачається із розрахунку заборгованості, наданого позивачем, то 27.02.2015 року здійснено погашення на суму 501,64 грн., 26.05.2015 року 724,85 грн., 09.06.2015 року 54,55 грн.,15.06.2015 року 2384,57 грн., що разом складає 3665,61 грн. (а.с. 5-6, 114-116).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідач у відзиві на позовта в апеляційній скарзі визнав борг у розмірі 2 276,14 грн., строк позовної давності застосувати не просив, зазначав, що відповідно до посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 від 03.12.2015 року він підпадає під дію Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Під час проходження ним військової служби в період із 01.01.2015 року по 23.06.2015 року, заробітну плату він отримував на картковий рахунок № НОМЕР_2 , оформлений ПАТ КБ «Приватбанк». У процесі обслуговування його карткового рахунку № НОМЕР_2 ПАТ «Приватбанк» неодноразово (протягом вказаного періоду) здійснювало списання грошових коштів в рахунок погашення заборгованості за договором №Б/Н SAMDN4051 від 12.11.2010 року, про що він отримував СМС-повідомлення на номер . Дані обставини в сукупності із наданими ним письмовими доказами, як мінімум, ставлять під сумнів достовірність поданої позивачем інформації. Крім того, кредитний договір припиняє свою дію з дати направлення боржнику вимоги про дострокове погашення всієї суми боргу, а тому вимоги про стягнення процентів після цієї дати задоволенню не підлягають (ВС/КЦС від 14.02.2018р., №564/2199/15-ц). Верховний Суд підкреслив, що згідно із ст. 611 ЦК України після того, як кредитор направив вимогу про дострокове погашення кредиту, він змінив терміни повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором. Тобто, визначений термін повернення кредиту частинами за договором № б/н SAMDN4051 від 12.11.2010 року був правомірно змінений кредитором на повернення всією сумою у розмірі 2 276.14 (станом 14.09.2011 року) з моменту отримання вимоги.

Водночас сам кредитний договір припинив свою дію з дати вручення вимоги про дострокове погашення кредиту. Оскільки кредитний договір № б/н SAMDN4051 від 12.11.2010 року, укладений між ним та позивачем припинив свою дію, то у кредитора (позивача) відсутні підстави для стягнення відсотків після дати направлення вимоги про дострокове припинення кредиту.

До вказаного відзиву ОСОБА_1 додано вимогу № від 14.09.2011 року, якою ПАТ КБ «ПриватБанк», пропонував відповідачу на підставі ст.. 1050 ЦК України та умов договору якнайшвидше виконати зобов`язання перед банком за договором № б/н SAMDN4051 від 12.11.2010 року, сумарна заборгованість за яким станом на 14.09.2011 року складала 2 276,14 грн., а також проект судового рішення, за яким начебто кредитор 14.09.2011 року звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 2 276,14 грн. заборгованості станом на 14.09.2011 року ( а.с. 72-74).

Згідно з ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п.п. 1.1.7.12 Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, які містяться у матеріалах справи, Договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на той же строк.

З матеріалів справи вбачається, що Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, підписана ОСОБА_1 12.11.2010 року, унаслідок чого відповідно до п.п. 1.1.7.12 Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, строк дії Договору був до 12.11.2011 року.

14.09.2011 року позивач надіслав ОСОБА_1 вимогу № від 14.09.2011 року, якою ПАТ КБ «ПриватБанк», пропонував відповідачу на підставі ст. 1050 ЦК України та умов договору якнайшвидше виконати зобов`язання перед банком за договором № б/н SAMDN4051 від 12.11.2010 року, сумарна заборгованість за яким станом на 14.09.2011 року складала 2 276,14 грн., а також проект судового рішення, за яким начебто кредитор 14.09.2011 року звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 2 276,14 грн. заборгованості станом на 14.09.2011 року ( а.с. 72-74).
При цьому у вказаній вимозі позивач визначив загальну суму заборгованості за кредитом у розмірі 2276,14 грн., тобто тіло кредиту, проценти за користування ним, пеня та штрафні санкції.

Верховний Суд у своїй постанові від 14.02.2018 р. № 564/2199/15-ц зазначив, що згідно зі ст. 611 ЦК України після того, як кредитор направив боржнику вимогу про дострокове погашення кредиту, він змінив терміни повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором. Водночас сам кредитний договір припинив свою дію з дати направлення вимоги про дострокове погашення кредиту. Оскільки кредитний договір припинив свою дію, то у кредитора відсутні підстави для стягнення після дати направлення вимоги про дострокове повернення кредиту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) передбачено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналізуючи наданий відповідачем доказ у сукупності з Умовамита Правилами надання банківських послуг у ПриватБанку, наявними в матеріалах справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що направивши відповідачу вимогу № від 14.09.2011 року, позивач припинив дію Договору, укладеного між сторонами 12.11.2010 року, а тому після 14.09.2011 року не мав права нараховувати проценти за користування кредитом, пеню та штрафні санкції, а позовні вимоги щодо застосування наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання не заявляв.

Надані відповідачем докази позивачем не спростовані.

Проте, розглянувши дану справу, суд першої інстанції на вказане увагу не звернув, що призвело до неправильного вирішення справи.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до ст. 549 ЦК штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення (постанова ВСУ від 21.10.2015 №6-2003цс15, №347/1910/15 від 11.10.2017 року).

Зважуючи на викладене, рішення суду першої інстанції неможна визнати законним та обґрунтованим, унаслідок чого воно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

При ухваленні нового судового рішення суд апеляційної інстанції, ретельно дослідивши розрахунок, наданий позивачем, приходить до висновку, що сума заборгованості, яку визнає відповідач у розмірі 2276,14 грн. також стягненню не підлягає, оскільки з рахунку відповідача, відкритого ПАТ КБ «ПриватБанк», останнім автоматично списувались кошти 27.02.2015 - 501,64 грн., 26.05.2015 року 724,85 грн., 09.06.2015 року 54,55 грн.,15.06.2015 року 2384,57 грн., що разом складає 3665,61 грн. (а.с. 5-6, 114-116).

Тобто, заборгованість за отриманим ОСОБА_1 кредитом у розмірі 2276,14 грн. , останнім сплачена ще в 2015 році.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про незаконність та необґрунтованість рішення ухваленого по даній справі, унаслідок чого воно підлягає скасуванню з ухваленням нового про залишення позову без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на підставі ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий: А. О. Чобіток

Судді: О. В. Немировська

Т. І. Ящук