КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 381/2296/18 Головуючий 1 інстанція -Ковалевська Л.М.
Провадження № 22-ц/824/9043/2019 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

24 червня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулікової С.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу про визнання договору дарування недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.

Свої вимоги мотивувала тим, що 15 квітня 2016 року між відповідачкою ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_3 було укладено договір дарування 1/3 частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 , апелянт-позивач вважає, що такими діями відповідчки її позбавлено можливості звернути стягнення на предмет договору дарування, а саме: спірний будинок.

Позивач вважає, що ОСОБА_2 , достеменно знаючи про наявність боргу, передбачала для себе негативні наслідки у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно, тому вчинений нею договір дарування перед усім був направлений на ухилення від виконання зобов`язання та примусового стягнення боргу.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу про визнання договору дарування недійсним залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим і незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з неповним з`ясуванням судом обставин справи, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, позивач посилається на те, що оспорюванний договір дарування є фіктивним, оскільки дії сторін під час його укладення були направленні не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на фіктивний перехід права власності на спірне домоволодіння від ОСОБА_2 до її доньки ОСОБА_3 з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок грошових зобов`язань, шляхом звернення стягнення на це майно.

Тому, просить рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 квітня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (третя особа), укладено договір дарування 1/3 частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Вищезазначений договір дарування, посвідчений 15 квітня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 1171, (а.с.71-72 т.1)

Як вбачається з матеріалів, які стали підставою для посвідчення оспорюваного договору, з 05.11.2010 року ОСОБА_2 була власником 1/3 частини будинку по АДРЕСА_1 (право власності зареєстровано на підставі рішення Фастівського міськрайонного суду від 17.09.2010 року).

Відповідно до довідки № 832 від 14.04.2016 року, ОСОБА_2 має у власності частину будинку по АДРЕСА_1 , в якому зареєстровано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Малолітніх та інших осіб, які б мали право на реєстрацію в цьому будинку не має (а.с.77-78).

Згідно звіту про незалежну оцінку майна, вартість 1/3 частки зазначеного будинку становить 33 747 гривень, ринкова -101 241 гривень (а.с.80).

Як вбачається з копії паспорта відповідача ОСОБА_2 , остання зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 з 30.08.2012 року (а.с.71).

Згідно витягу з Державного земельного кадастру, станом на 11.02.2016 року земельна ділянка площею 0,0925 га, за адресою по АДРЕСА_1 , цільове призначення обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд з кадастровим номером НОМЕР_1 знаходиться у комунальній власності.(а.с.101).

Як вбачається з копії паспорта відповідача ОСОБА_3 , остання зареєстрована за адресою по АДРЕСА_1 з 15.07.1996 року (а.с.112).

Відповідачем ОСОБА_3 долучено до відзиву копії матеріалів, а саме -довідку про склад сім`ї та зареєстрованих осіб, що видана Борівською селищною радою станом на квітень 2017 року (а.с.134), в якій зазначено, що до складу членів сім`ї ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 входить та проживає разом її син - ОСОБА_6 (без реєстрації).

Також, судом першої інстанції звернуто увагу на те, що ОСОБА_3 , отримавши згідно оспорюваного договору у власність 1/3 частину будинку по АДРЕСА_1 , 18.10.2016 року зареєструвала своє право власності і на земельну ділянку площею 0,0925 га, за вищезазначеною адресою з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд з кадастровим номером НОМЕР_1 , що знаходилась у комунальній власності (підтверджується інформацією з держреєстра а.с.135-136).

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_3 також є власником 1/3 частини зазначеного будинку, яку їй подаровано бувшим власником , її дядьком - ОСОБА_7 та є власником ще 1/3 частини зазначеного будинку в порядку спадкування після її тітки - ОСОБА_8 . А отже, після укладання оспорюваного договору стала власником усього будинку.

Ухвалюючи рішення про залишення позову без задоволення, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено в ході судового розгляду відсутність в учасників правочину - відповідачів по справі, наміру створити юридичні наслідки, що обумовлені договором дарування.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

За вимогами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною 1 статті 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною 2 статті 719 ЦК України обумовлено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним, необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, колегія суддів, погоджуючись з судом першої інстанції приходить до переконливого висновку, що в діях відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однозначно вбачаються намагання досягти правового результату, які обумовлювались договором дарування, а всі послідуючі кроки відповідача ОСОБА_3 свідчать про його виконання в натурі.

Крім цього, відповідач ОСОБА_2 , даруючи 1/3 частину належного їй на праві власності нерухомого майна своїй дочці, дійсно знала, що має борг перед позивачем, проте рішення суду, яке б набрало чинності на момент укладання оспорюваного договору дарування, не існувало, а тому твердження позивача про обізнаність ОСОБА_2 про судове рішення про стягнення з неї заборгованості на користь позивачки (позивач мала на увазі рішення, які скасовані ВССУ), що свідчить про можливість передбачити негативні наслідки для себе, у випадку виконання судового рішення ( яке скасовано) шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно є її особистим припущенням .

А, тому колегія суддів, враховуючи дані правовідносини, що склалися між сторонами, не бере до уваги посилання апелянта ОСОБА_1 про те, що оспорюваний договір є фіктивним, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а укладений відповідачем ОСОБА_2 , з метою ухилення від сплати боргу.

Таким чином, колегією суддів достовірно встановлено, що позивачем не доведено в ході судового розгляду відсутність в учасників правочину, наміру створити юридичні наслідки, що обумовлені договором дарування. Крім того позивачем - апелянтом не вчинено жодних активних дій щодо виконання рішення про стягнення з ОСОБА_2 боргу за рішенням суду, яке набрало чинності 17.01.2017 року та не контролює хід виконавчого провадження, яке відкрито 04.04.2017 року (строк пред`явлення виконавчого листа до виконання -17.01.2020 року) (а.с.44-45 т.1), що може свідчити про її незацікавленість у поверненні боргу в натурі, тобто в грошовому виразі.

Окрім зазначеного, колегія суддів відмовляючи у задоволені апеляційної скарги, бере також до уваги, що між укладанням оспорюваного договору дарування та стягненням боргу на користь апелянта відсутній причинно-наслідковий зв`язок.

Отже, суд першої інстанції, вірно встановив фактичні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про залишення позову без задоволення.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких, суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Тому, викладені в апеляційній скарзі, доводи, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які правильно застосовані.

Керуючись ст. 7, 328, 355, 356, 369,375, 381, 382 ЦПК України,колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: Н.В. Ігнатченко

С.В. Кулікова