П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 березня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі МИКУЛЯК Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу судді Перечинського районного суду від 19 грудня 2018 року, повний текст якої складено 19 грудня 2018 року, головуючий суддя Ганько І.І., про відмову у відкритті провадження у цивільній справі № 308/13574/18 за його позовом до Ужгородського міськрайонного суду та Державної казначейської служби України про встановлення фактів та відшкодування майнової і моральної шкоди, -

встановив:

26.11.2018 ОСОБА_2 пред'явив позов до Ужгородського міськрайонного суду та Державної казначейської служби України про встановлення фактів та відшкодування майнової і моральної шкоди. Позивач зазначав, що в рамках кримінального провадження № 0000020 був позбавлений права власності на своє майно, яке було вилучене слідчим Управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Закарпатській області і в подальшому було арештоване слідчим суддею Ужгородського міськрайонного суду. Попри те, що кримінальне провадження було закрито внаслідок відсутності в діянні складу кримінального правопорушення, майно так йому й не було повернуте з надуманих підстав - через відсутність доказів щодо належності йому майна. Права позивача були порушені державою в особі саме Ужгородського міськрайонного суду, який наклав арешт на майно та дозволив його звернення в дохід держави, діяв, при цьому, протиправно, зловживаючи своїми повноваженнями. Діями суду позивачу було завдано й моральної шкоди.

Так, за клопотаннями слідчого про накладення арешту на майно щодо кількох осіб, яке начебто незаконно було ввезене на територію України у квітні 2015 року, слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду постановив 18.07.2016 в одній справі № 308/7224/16-к дві ухвали про накладення арешту на майно: одну про накладення арешту на майно позивача, другу про накладення арешту на майно інших осіб. При цьому, суд:

за одних і тих самих обставин застосував у цих випадках норми кримінально-процесуального права протилежним чином, що в подальшому унеможливило повернення майна позивачу, тоді як іншим особам суд майно повернув;

не встановив предмет злочину, оскільки наклав арешт на невстановлене майно у якості речового доказу в кримінальному провадженні (майно позивача перебувало в шести поліетиленових мішках (тюках) і не було розпаковане, бо було підготовлене для відправки до Одеської області);

не врахував, що наклав арешт у зв'язку з вчиненням невстановленими особами протиправних дій понад рік тому, не співвідніс між собою ці обставини у контексті значення арештованого майна як доказу;

заарештував майно без будь-якої мети;

відмовив позивачу у доступі до правосуддя, позаяк позбавив його можливості взяти участь у процесі.

Таким чином, суд, зловживаючи своїми повноваженнями, протиправно позбавив позивача права власності на майно.

Постановою слідчого ДФС від 16.06.2017 кримінальне провадження № 0000020 закрито на підставі ст. 284 ч. 1 п. 2 КПК України - у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення в діях невідомих осіб, проте, саме в рамках цього провадження у позивача вилучили та арештували майно.

Позивач іще в момент вилучення майна службовими особами правоохоронних органів повідомив їм про те, що майно належить йому, та це не враховувалося, зокрема, судом. Після застосування судом арешту майна позивач вживав заходи з метою повернення майна, у чому суд чинив йому перешкоди. Зокрема, суд тривалий час не видавав позивачу копії судового рішення про накладення арешту на майно, не давав можливості ознайомитися з матеріалами справи тощо. Позивач неодноразово, як до, так і після закриття кримінального провадження ставив перед судом питання про скасування арешту майна, про перегляд судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами, у чому йому Ужгородський міськрайонний суд необґрунтовано, з порушенням процесуального закону, порядку визначення складу суду для вирішення відповідних питань та порядку вирішення відводів відмовляв.

Крім того, у справі № 308/8343/16-к суд безпідставно вмотивував своє рішення від 09.09.2016 про відмову в задоволенні заяви про скасування арешту майна нормами КПК України, які застосовуються до підозрюваного, тоді як позивач не був визнаний підозрюваним і підозру йому ніхто не вручав, хоча в подальшому суд і кваліфікував свої дії як «описку».

Незаконність судових рішень щодо майна позивача, які приймалися судом першої інстанції, знайшла своє підтвердження під час апеляційної перевірки таких рішень. Наприклад, ухвала Ужгородського міськрайонного суду від 20.07.2017 була скасована ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 23.11.2017, в якій апеляційний суд констатував, що слідчий суддя не навів доводів неправомірного набуття ОСОБА_2 права власності на арештоване майно; факт неправомірності набуття права власності підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття, проте, зворотне ні судом, ні органом досудового розслідування не доведено…; у слідчого судді не було законних підстав для задоволення клопотання слідчого щодо вирішення долі речових доказів … які ОСОБА_2 вказав своєю власністю.

Згідно з висновком департаменту податкових та митних експертиз від 08.06.2017 № 102, вартість вилученого у позивача майна (предмети одягу та білизна різних найменувань) становить 643304,30 грн. Позивач мав домовленість, за якою повинен був надіслати торговим агентам в Одеській області ці речі для реалізації до 01.01.2018 через торгівельну мережу. Суд позбавив позивача права вільно розпоряджатися майном, тому домовленість не була реалізована, позивач втратив відповідну вигоду і втратив дохід у сумі 643304,30 грн.

Протиправне позбавлення майна, протиправні дії суду, порушення основоположних прав позивача та його процесуальних прав, необхідність тривалого захисту прав, що призвело також до погіршення стану здоров'я, негативно вплинули на позивача, його психоемоційний стан, завдали позивачу душевних страждань і моральної шкоди. Компенсацію моральної шкоди позивач оцінює у 400000,00 грн.

Посилаючись на ці обставини, на норми національного та міжнародного законодавства про права і свободи людини, про засади та принципи правосуддя, ґрунтуючись на положеннях ЦК України щодо захисту права власності та відшкодування шкоди (зокрема, ст.ст. 328, 1176 ЦК України), позивач ОСОБА_2 просив:

визнати факти зловживання своїми повноваженнями Ужгородським міськрайонним судом, що призвели до винесення незаконних судових актів та позбавили його основоположних прав на мирне володіння його майном;

встановити факти нанесення йому державою матеріальної шкоди в розмірі 643304,30 грн і моральної шкоди в розмірі 400000,00 грн;

стягнути на його користь з держави України шляхом списання з єдиного рахунку Державної казначейської служби України 643304,30 грн матеріальної шкоди та 400000,00 грн моральної шкоди.

Ухвалою судді Перечинського районного суду від 19.12.2018 у відкритті провадження у справі в частині вимог до Ужгородського міськрайонного суду відмовлено. Приймаючи таке процесуальне рішення, суддя суду першої інстанції виходив із того, що на законодавчому рівні встановлений імунітет суду і він не може бути відповідачем у цивільній справі; відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду покладається на державу, а не на суд, належним відповідачем у спорі про відшкодування шкоди, заподіяної судом, може бути лише держава, а не суди; оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв із таким предметом.

ОСОБА_2 ставить у апеляційній скарзі питання про скасування ухвали судді суду першої інстанції щодо відмови у відкритті провадження за вимогами, пред'явленими до Ужгородського міськрайонного суду, як постановленої з порушенням норм процесуального права, та направлення в цій частині справи для продовження розгляду. Посилається на окремі обставини щодо порушення його прав, якими мотивувався позов.

Крім того, зазначає, що йдеться саме про відшкодування шкоди, заподіяної судом, а не про оскарження процесуальних актів, дій чи бездіяльності суду, оскільки у рамках кримінального провадження майно у позивача було арештоване та вилучене в якості речових доказів і попри відсутність правових підстав для кримінального провадження, досі не повернуте позивачу. Доля майна позивачу невідома. Суд безпідставно «примусив» його вступити в процесуальні правовідносини в кримінальному процесі.

Позивач використав усі можливі процесуальні засоби для захисту своїх прав, але безрезультатно. Водночас йому вдавалося на певних етапах домагатися скасування незаконних рішень суду першої інстанції, що вказує на обґрунтованість його позиції щодо порушення прав саме судом. Тому відновити і захистити своє право він може лише в цивільному процесі.

Державним органом, який відповідає за вимогами, є суд, а органом, який здійснює виконання рішення про стягнення коштів, є Державна казначейська служба. Поза тим, питання щодо належних відповідачів у справі повинно вирішуватися судом у рамках підготовчого провадження.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України у відсутність учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, суд приходить до такого.

Як видно зі змісту позовної заяви ОСОБА_2, у вступній частині він зазначив відповідачами Ужгородський міськрайонний суд і Державну казначейську службу України, водночас із наведеного в заяві обґрунтування позову, підстав і мотивів, з яких його було пред'явлено, та з прохальної частини заяви випливає, що позивач ставив питання про порушення його прав державою внаслідок протиправних дій її уповноваженого органу - суду і просив стягнути кошти у рахунок відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої державою і саме з держави України (а.с. 1-26).

Конституцією України встановлено, що:

держава відповідає перед людиною за свою діяльність (ст. 3);

державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (ст. 6);

в Україні визнається і діє принцип верховенства права (ст. 8);

держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності (ст. 13);

органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19);

ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним (ст. 41);

права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб; кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ст. 55);

кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (ст. 56);

Відповідно до положень Розділу VIII Конституції України, ст.ст. 1, 3, 5, 13, 16, 17, 19, 21 та інших норм Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст.ст. 3, 10, 18, 259 та інших норм ЦПК України, судова влада в Україні відповідно до конституційних засад поділу влади здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними законом; суди утворюють єдину систему, в якій за загальним правилом суд є юридичною особою; суди (судді) здійснюючи правосуддя діють від імені держави та ухвалюють відповідні судові рішення іменем України.

За приписами ЦК України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ст. 1 ч. 1); держава України є учасником цивільних відносин (ст. 2 ч. 2); держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (ст. 167 ч. 1); держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст. 170 ч. 1); держава відповідає за своїми зобов'язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (ст. 174 ч. 1). Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (ст. 11 ч. 1, ч. 2 п. 3 ЦК України).

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ст. 1166 ЦК України). Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 статті 1167 ЦК України; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала … в інших випадках, встановлених законом (ст. 1167 ч. 1, ч. 2 п. 3 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст. 1173 ч. 1 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду (окрім тих, що передбачені частинами 1, 5 статті 1176 ЦК України), відшкодовується на загальних підставах (ст. 1176 ч. 6 ЦК України).

Виходячи з наведеного, слід констатувати, що фізична особа не може бути позбавлена гарантованого їй Конституцією і Законами України права вимагати за наявності відповідних підстав відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої державою в особі органу державної влади, через який держава діє у цивільних відносинах. Суд є органом державної (судової) влади, внаслідок дій чи бездіяльності якого особі може бути завдана шкода. За шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом (ст. 49 ч. 11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

ОСОБА_2 обґрунтовував пред'явлені вимоги тим, що за судовим рішенням, постановленим Ужгородським міськрайонним судом, він був позбавлений права власності на майно, доля майна йому невідома, майно йому не повертається, заходи на повернення майна не дали результату. При цьому, відповідне кримінальне провадження було закрито з реабілітуючої підстави, а сам позивач взагалі не був у ньому підозрюваним. Тобто, майно вочевидь було вилучене без належних правових підстав. Такими діями йому була завдана майнова та моральна шкода.

Правова позиція, висловлена неодноразово Верховним Судом України та Верховним Судом (зокрема, постанова Верховного Суду України від 25.06.2016 у справі № 6-440цс16, постанова Верховного Суду України від 22.06.2017 у справі № 638/11853/15-ц (№ 6-501цс17), постанова Верховного Суду від 10.01.2018 у справі № 454/1642/16-ц (№ 61-1091св17), постанова Верховного Суду від 10.01.2018 у справі № 638/6301/14-ц (№ 61-5131св18)), зводиться до того, що за відсутності підстав для застосування частини 1 статті 1176 ЦК України (відшкодування державою шкоди, завданої фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду), в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Обов'язок відшкодувати шкоду потерпілому покладається на державу Україну.

Зважаючи на статус ОСОБА_2 у кримінальному провадженні та інші наведені в заяві обставини, предметом пред'явленого ним позову саме і є відшкодування на загальних підставах державою Україною завданої судом шкоди.

За таких умов, мотивацію оскарженої ухвали наявністю в суду імунітету, а відтак, неможливістю пред'явлення до нього вищевказаного цивільного позову не можна визнати обґрунтованою. Понад те, обґрунтування оскарженого процесуального рішення суперечливе, а висновок судді не враховує змісту позовної заяви та не відповідає дійсному змісту наведених в ухвалі нормативних актів і правових позицій.

Так, за змістом відповідних актів і правових позицій, не допускається оскарження судових рішень поза відповідним процесуальним порядком, що відповідає смислу діяльності суду з відправлення правосуддя, а відповідні міркування та висновки в мотивувальній частині ухвали вірні як такі. Однак, предмет позову за винятком вимоги в частині визнання факту зловживання своїми повноваженнями Ужгородським міськрайонним судом, що призвело до винесення незаконних судових актів, не стосується оскарження, оспорювання, оцінки правомірності судових рішень. Позивач пред'явив вимоги саме про відшкодування шкоди та встановлення в цьому контексті відповідних фактів. Відповідна аргументація в ухвалі не стосується дійсного предмету позову.

В ухвалі правильно констатовано, що відповідальною за порушення прав позивача за відповідних обставин може виступати держава, а не власне суд. Водночас суддя залишив поза увагою формулювання прохальної частини заяви (предмету позову, позовних вимог), де вимоги по суті спору були пред'явлені саме до держави. Для з'ясування дійсного змісту та правової природи позову визначальними є саме його предмет (вимоги) та обґрунтування. З огляду на ці елементи заяви висновок судді про пред'явлення позову до суду, а не до держави, і про те, що такий позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (ст. 189 ч. 1 п. 1 ЦПК України), в усякому разі є передчасним, а щодо позиції судді стосовно підстав позову та його предмету в контексті процесуального питання, яке вирішувалося, обґрунтування в ухвалі немає. Питання щодо недоліків заяви, її руху з огляду на такі, питання щодо складу учасників процесу, уточнення позовних вимог, поглинання певних вимог одні одними тощо вирішуються за правилами, встановленими ст.ст. 185, 187, 189, 197 та іншими нормами ЦПК України, проте, за наявності суперечностей між окремими частинами позовної заяви суддя суду першої інстанції відповідним процесуальним порядком не діяв.

Стосовно посилання в ухвалі на рішення Європейського суду з прав людини від 12.03.2009 у справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» (Заява № 20347/03) апеляційний суд зауважує некоректність його застосування в даній справі на стадії вирішення питання про відкриття провадження за заявою ОСОБА_2 Зазначене рішення ЄСПЛ відображає зовнішньо дещо подібні, але по суті інші обставини порівняно з даною справою: йдеться про події 2001 року; про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності; про вилучення у зв'язку з цим майна та конфіскацію його частини судом; про скасування постанови районного суду головою обласного суду в порядку нагляду та закриття справи за відсутністю в діях складу адмінправопорушення; про подальше повернення майна потерпілому, що виявилося пошкодженим; про пред'явлення потерпілим безпосередньо до обласного суду позову до районного суду та державної податкової інспекції, у прийнятті якого було відмовлено через те, що згідно зі ст. 62 Конституції України, матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі, в разі скасування вироку як неправосудного, а суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у цивільній справі, оскільки відповідно до закону є інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя.

Тобто, зазначене рішення ЄСПЛ об'єктивно не може враховувати зміни в законодавстві щодо відшкодування шкоди державою, що відбулися після подій, які були предметом розгляду, і мають місце на час подій, на які посилався ОСОБА_2 У справі, яку розглядав ЄСПЛ, не пред'являлися вимоги до держави, як це зафіксовано у вимогах ОСОБА_2, а також йдеться про інші підстави і спосіб звернення до суду. Саме за наведених, відмінних від даної справи обставин, ЄСПЛ висловився щодо імунітету суду від позову. Поза тим, і цю обставину в оскарженій ухвалі відображено поза загальним контекстом рішення ЄСПЛ, де йдеться, зокрема, про таке:

Суд повторює, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов'язків цивільного характеру; у такій формі в цьому пункті втілено «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу, тобто право на порушення провадження в суді за цивільним позовом…; однак це право не є абсолютним; воно може підлягати законним обмеженням, таким, наприклад, як передбачені законом строки давності, заходи забезпечення позову, нормативне регулювання такого права стосовно неповнолітніх та психічно хворих осіб; якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з'ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (п. 35);

Суд зазначає, що позов заявників було залишено без розгляду по суті, оскільки відповідачем не міг бути суд, захищений імунітетом від такого позову; Суд нагадує, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї із справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя; Суд також постановив, що, з огляду на обставини тієї справи, таке обмеження було пропорційним (п. 36);

проте у справі, що розглядається, Суд не має необхідності встановлювати, чи було обмеження права заявників на доступ до суду - як наслідок особливого імунітету суддів і судів від юрисдикції щодо зазначеного вище позову - пропорційним у світлі обставин справи, оскільки існують більш очевидні підстави для сумніву в тому, що право заявників на доступ до суду було дотримано; зокрема, Суд занепокоєний тим фактом, що позов заявників було подано не лише проти районного суду, який справді мав імунітет від цивільного позову, але також проти ДПІ, яка такого імунітету не мала; Суд вказує на те, що в позові заявників ДПІ була зазначена як ще один відповідач і стверджувалось, що (i) вони не мали змоги домогтися повернення автомобіля і пшениці з ДПІ після винесення судом рішення в адміністративній справі - тобто, коли вже не було юридичних підстав для подальшого утримування їхнього майна; та (ii) що під час перебування в розпорядженні ДПІ майно суттєво зіпсувалося; ці скарги не мали жодного стосунку до районного суду і явно були адресовані ДПІ; однак національні суди не відреагували на цю частину позову і не пояснили, чому її не можна було розглянути в рамках змагального судового процесу; зокрема, Верховний Суд відхилив касаційну скаргу заявників, не давши яких-небудь пояснень з цього приводу (п. 37);

Суд зазначає, що аргумент Уряду про те, що заявники повинні були подати проти ДПІ окремий позов, є непереконливим; зазначене порушення випливає з того, що національні суди не вирішили в судовому порядку вже поданий позов заявників, а не з відсутності загальної можливості вчинення позову проти ДПІ; Суд також зазначає, що при розгляді позову заявників національні суди не поінформували їх про існування такої можливості; більше того, видається цілком можливим, що рішення судів спонукали заявників до протилежного висновку, а саме - про відсутність у них жодних шансів домогтися судового розгляду будь-якої частини їхнього позову; у будь-якому разі Суд вважає, що вимога подання від заявників окремого позову проти ДПІ після того, як вони раніше вже вчинили законним чином такий позов, покладає на заявників надмірний і безпідставний тягар; тому Суд відхиляє заперечення Уряду щодо невичерпання національних засобів юридичного захисту і визнає, що відмова національних органів вирішити справу стосовно позову заявників проти ДПІ позбавила заявників права на доступ до суду. Отже, було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції (п. 38).

Насамкінець. Ухвалою судді суду першої інстанції відмовлено у відкритті провадження в справі за вимогами, пред'явленими лише до Ужгородського міськрайонного суду, при цьому, вимоги ст. 186 ч. 5 ЦПК України щодо роз'яснення заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи, не виконані. Тож у відкритті провадження за вимогами, пред'явленими до Державної казначейської служби України, суддя не відмовив. Тим часом, Державна казначейська служба України є відповідачем у справі про відшкодування шкоди державою (держава діє в особі цього відповідача), оскільки є розпорядником відповідних державних (бюджетних) коштів і виконує рішення в частині майнових вимог в разі їх задоволення (виконує відповідне зобов'язання перед позивачем, стягувачем). Ця служба не є заподіювачем шкоди, тому в цьому розумінні не є учасником спірних правовідносин по суті відповідного спору. Відповідно, наявність лише цього відповідача за відсутності основного відповідача (в особі якого діє держава), до якого, власне, пред'явлено позов на відшкодування завданої ним шкоди, позбавляє цивільну справу правового і практичного сенсу, по-суті, позбавляє позивача можливості реально захищати, поновлювати порушене право. Міркування про імунітет суду від цього позову фактично виключають можливість захисту порушеного права, що суперечить Конституції та Законам України, праву особи на судовий захист, принципу верховенства права та правилам щодо ефективного способу захисту права.

Відтак, оскаржена ухвала неповною мірою відповідає вимогам цивільного процесуального закону, тому на підставі ст. 379 ч. 1 п. 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити частково, ухвалу в частині відмови у відкритті провадження в справі щодо вимог, пред'явлених до Ужгородського міськрайонного суду, про визнання факту зловживання своїми повноваженнями судом, що призвело до позбавлення позивача основоположних прав на мирне володіння його майном; про встановлення факту нанесення позивачу державою матеріальної і моральної шкоди та про стягнення на користь позивача з держави України коштів у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди скасувати, справу в частині питання про відкриття провадження за цими вимогами направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

У частині відмови у відкритті провадження в справі щодо вимоги, пред'явленої до Ужгородського міськрайонного суду, про визнання факту зловживання своїми повноваженнями судом, що призвело до винесення незаконних судових актів, ухвала постановлена суддею суду першої інстанції з додержанням норм процесуального права. Питання оцінки законності судових актів вирішуються відповідним процесуальним порядком, поза яким фактична ревізія судових рішень недопустима, на що правильно вказано в ухвалі. Крім того, ця вимога не вказує на відповідні судові рішення, а тому неконкретна і по-суті безпредметна. У цій частині на підставі ст. 375 ЦПК України скаргу належить залишити без задоволення, а ухвалу - без змін.

Питання обґрунтованості чи доведеності позову наразі не вирішуються.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п.п. 1, 6, ст. 375, ст. 379 ч. 1 п. 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, ухвалу судді Перечинського районного суду від 19 грудня 2018 року:

в частині відмови у відкритті провадження в справі щодо вимог, пред'явлених до Ужгородського міськрайонного суду, про визнання факту зловживання своїми повноваженнями Ужгородським міськрайонним судом, що призвело до позбавлення позивача основоположних прав на мирне володіння його майном; про встановлення факту нанесення позивачу державою матеріальної шкоди в розмірі 643304,30 грн і моральної шкоди в розмірі 400000,00 грн і про стягнення на користь позивача з держави України шляхом списання з єдиного рахунку Державної казначейської служби України 643304,30 грн матеріальної шкоди та 400000,00 грн моральної шкоди скасувати, справу в частині питання про відкриття провадження за цими вимогами направити до суду першої інстанції для продовження розгляду;

в частині відмови у відкритті провадження в справі щодо вимоги, пред'явленої до Ужгородського міськрайонного суду, про визнання факту зловживання своїми повноваженнями Ужгородським міськрайонним судом, що призвело до винесення незаконних судових актів, залишити без змін, апеляційну скаргу в цій частині залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може в частині відмови в задоволенні апеляційної скарги бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 7 березня 2019 року.

Судді