РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року м. Волноваха

Волноваський районний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Безрук Т.В.

за участю секретаря судового засідання Чемезової Г.О.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2О

представника відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Волноваха, у порядку загального позовного провадження, цивільну справу 221/248/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Волноваського нотаріального округу ОСОБА_7, про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності на спільне майно подружжя,,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить визнати недійсним та розірвати договір дарування від 07.07.1998 року, згідно якого ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_6 житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по вулиці Каневського, № 3 у м.Волноваха Донецької області; визнати зазначений будинок обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 П, визнавши за ним, позивачем, та відповідачем ОСОБА_5 право власності за кожним на Ѕ частку будинку.

В обґрунтування позову посилається на наступне.

З 14.09.1985 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_5 Відповідач ОСОБА_6 є сином останньої . Рішенням Волноваського районного суду від 01.10.2007 року шлюб між ним та ОСОБА_5 розірвано, про що він дізнався лише у січні 2018 року, коли отримав рішення суду.

В період спільного проживання з відповідачем ОСОБА_5 та за спільні грошові кошти в сумі 5000 рублів у 1985 році вони купили будинок № 3 по вулиці Каневського у м.Волноваха Донецької області. Договір купівлі-продажу будинку оформили на мати відповідача ОСОБА_5ОСОБА_8 з причини того, що він на той час перебував на обліку на отримання житла, а в разі покупки нерухомого майна його могли зняти з черги та він не отримав квартиру. Відразу після покупки будинку він та відповідач ОСОБА_5 знесли будинок та на його місці побудували новий будинок. Будівництво самого будинку тривало біля 5 років, будівництво надвірних споруд біля 3 років.

21.04.1993 року ОСОБА_8 подарувала спірний будинок відповідачу ОСОБА_5, яка 07.07.1998 року подарувала будинок відповідачу ОСОБА_6

Оскільки під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_5 вони побудували новий будинок та надвірні споруди, з посиланням на норми статей 62 та 70 Сімейного кодексу України, вважає, що майно дружини за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя, що це є підставою для визнання спірного будинку обєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання за кожним з них права на його Ѕ частку.

У звязку з зверненням відповідача ОСОБА_6 до суду з позовом про його виселення без надання іншого житла, 27.12.2017 року він дізнався про шахрайські дії відносно спірного будинку, які вчинили ОСОБА_8 та відповідач ОСОБА_5, а саме, що 21.04.1993 року ОСОБА_8 подарувала відповідачу ОСОБА_5 спірний будинок. 07.07.1998 року відповідач ОСОБА_5 подарувала відповідачу ОСОБА_6 зазначений будинок, тому просить визнати договір дарування від 07.07.1998 року недійсним та розірвати.

В якості доказів на підтвердження заявлених вимог позивач зазначив, що на час оформлення спірного договору дарування він та відповідачі були прописані та проживали у ІНФОРМАЦІЯ_1, яку він отримав за місцем своєї роботи у 1989 році. Квартира була приватизована ними та продана в 2002 році. На час оформлення договору дарування від 07.07.1998 року відповідачу ОСОБА_6 виповнилось 21 рік, він ніколи не був зареєстрований та не проживав у ІНФОРМАЦІЯ_2, навчався в інституті, грошей для будівництва не мав.

08.06.1989 року було виготовлено план газопроводу, у якому ОСОБА_8 зазначено власником спірного будинку. З проекту газопостачання від 02.2007 року вбачається, що замовником проекту щодо газопостачання до спірного будинку вказано відповідача ОСОБА_5, тоді як замовником повинен бути власник будинку за договором дарування від 07.07.1998 року, а саме відповідач ОСОБА_6 Відповідно до плану газопроводу від 08.06.1989 року, загальна площа спірного будинку, яка отоплюється газом, становить 62 кв.м., а загальна площа взагалі становить 81.2 кв.м., тоді як у договорі дарування від 07.07.1998 року житлова площа складає 46,70 кв.м., що не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки дійсна житлова площа будинку складала 81,2 кв.м. Тобто на час укладання договору дарування 07.07.1998 року спірного будинку між відповідачами житлова площа становила інший розмір загальної житлової площі. У договору дарування від 07.07.1998 року нотаріус не зазначив, на підставі якого документу він встановив житлову площу будинку. Вважає, що договір дарування від 07.07.1998 року вчинений з порушенням його законних прав та інтересів, так як він перебував з відповідачем ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі, за період спільного проживання та за спільні грошові кошти вони знесли будинок та побудували новий з надвірними спорудами для його обслуговування, відповідач ОСОБА_6 ніякого відношення до цього будинку, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, не має. Нотаріус під час посвідчення договору дарування від 07.07.1998 року повинен був взяти від нього заяву про дозвіл/ненадання дозволу на вчинення правочину, але цього не зробив. Крім тому, у порушення своїх службових обовязків, нотаріус не витребував з БТІ довідку про розмір житлового будинку та вартість будинку. Він будь-якого дозволу на посвідчення договору дарування від 07.07.1998 року відповідачу ОСОБА_5 не давав, про що свідчить відсутність відповідної його заяви у нотаріальній справі. Оскільки відповідач ОСОБА_6 ніколи не проживав у спірного будинку та його не будував, будинок у дар не прийняв, вважає, що відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вчинили фіктивний правочин, без наміру створення правових наслідків. ОСОБА_8, на яку оформили покупку спірного будинку, також ніколи не проживала у будинку та ним не користувалась, ніколи не була зареєстрована за цією адресою. Про вчинення відповідачами 07.07.1998 року договору дарування він дізнався лише 27.12.2017 року, коли отримав позовну заяву відповідача ОСОБА_6 про його виселення, тому вважає, що відсутні підстави застосування вимог ст.728 ЦК України щодо позовної давності. З посиленням на приписи статей 60, 62, 67, 70 Сімейного кодексу України щодо визнання майна обєктом права спільної сумісної власності подружжя, яке за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат чи витрат другого з подружжя, статей 202, 234, 236, 717, 722, 728 ЦК України вважає, що договір дарування є недійсним, а тому підлягає розірванню.

У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_5 позовні вимоги не визнала , просила відмовити у їх задоволенні з наступних підстав.

Вважає безпідставними посилання позивача на фіктивність договору дарування житлового будинку від 07.07.1998 року з підстав не проживання в ньому обдарованого та не реєстрації у ньому. На її думку вказаний договір є укладеним відповідно до положень ст. 722 ЦК України, згідно з якою право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмету договору, або символів речі( ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка відповідно до ч. 4 ст. 722 ЦК України. З договору вбачається, що обдарований ОСОБА_6 прийняв зазначений будинок у дар, оскільки після укладення договору отримав оригінал примірника договору, технічний паспорт, зареєстрував будинок у Волноваському БТІ на своє імя та тримав ключі від будинку.

Відсутність реєстрації відповідача в спірному будинку, на що посилається позивач як на підставу фіктивності договору, ніяким чином не свідчить про відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. В даному випадку на виконання договору дарування був переданий будинок, тому цей правочин не може бути визнаний як фіктивний.

Вимоги позивача про розірвання договору дарування будинку за його ініціативою взагалі не ґрунтуються на законі і в позовній заяві не зазначено жодної статті ЦК України, на підставі якої він вважає можливим це зробити.

Посилання позивача на ст. 728 ЦК України, якою передбачена позовна давність, що застосовується до вимог про розірвання договору дарування, не дає жодної підстави для розірвання договору дарування.

Посилання позивача на те, що в договорі дарування зазначена житлова площа 46,7 кв.м не відповідає дійсності, так як фактично загальна площа будинку складає 81,2 кв.м, вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки належним документом, в якому зазначається площа будинку, є саме правовстановчий документ, яким в даному випадку є договір дарування від 07.07.1998 року та попередній договір дарування від 21.04.1993 року, в якому також житлова площа будинку зазначена 46, 7 кв.м. Крім того, в плані газопроводу жилого будинку, на який посилається позивач, відображена не житлова, а загальна площа 81, 2 кв.м, яка в договорах дарування взагалі не зазначалась.

Позивач вважає спірний будинок спільною сумісною власністю подружжя, оскільки він побудований в період сумісного життя на спільні кошти, але згоду на вчинення договору дарування він не надавав.

Це посилання спростовується самим позивачем, який вказує, що спочатку будинок належав ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 15.04.1988 року, який остання згодом подарувала їй, ОСОБА_5, про що позивачу було достовірно відомо. А тому цей будинок, який отриманий на підставі договору дарування, є її, відповідача, особистою приватною власністю, тому на його відчуження, а саме дарування сину, законом не вимагається згода чоловіка. Отже ніяких порушень закону через відсутність заву-дозволу ОСОБА_1 при оформленні договору дарування допущено не було.

Крім того вважає, що позивач не надав ніяких доказів на підтвердження своїх доводів про будівництво ним будинку та вимог визнання його обєктом права спільної сумісною власності подружжя, визнання за кожним із подружжя права на Ѕ частину будинку.

18.01.2018 року ухвалою Волноваського районного суду Донецької області відкрито провадженні у вказаній цивільній справі за правилами загального позовного провадження (а.с. 33).

30.10.2018 року за клопотанням позивача ОСОБА_1 ухвалою Волноваського районного суду Донецької області призначено судову будівельно технічну експертизу, проведення якої доручено Кропивницькому відділенню Київського науково дослідному інституту судових експертиз. На час проведення експертизи провадження у справі зупинене (а.с. 155-157).

04.01.2019 року ухвалою Волноваського районного суду Донецької області провадження у справі поновлено у звязку з надходженням клопотання експерта.

12.02.2019 року у судовому засіданні позивач ОСОБА_1 І відмовився від раніше заявленого клопотання про проведення судової будівельно - технічної експертизи.

21.03.2019 року задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_3 про допит свідка ОСОБА_9

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення аналогічні викладеним у позові, просили позов задовольнити. Додатково пояснили, що документи за оплату вартості будинку під час його купівлі, придбання будівельних матеріалів, виконаних робіт та їх період, вкладені кошти у будівництво будинку та споруд у позивача відсутні. Основна частина ремонтних та будівельних робіт у будинку була проведена протягом 5 років після придбання будинку, тобто приблизно до 1993 року.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у судове засідання не зявились, подали до суду заяви, в яких просили розглянути справу за їх відсутності, у задоволенні позову відмовити.

Представники відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судовому засіданні проти позову заперечували, та пояснили, що спірний будинок за власні грошові кошти купила ОСОБА_8, мати відповідача ОСОБА_5, оскільки бажала забезпечити житлом свого онука ОСОБА_6 відповідача у справі, який на той час був малолітньою дитиною, зростав без піклування рідного батька. ОСОБА_8 почала упорядковувати будинок за свій рахунок, основні роботи щодо упорядкування житлового будинку закінчила у 1993 році, як зазначив позивач у позові. Незадовго до смерті, з урахуванням неповнолітнього віку онука та діючи у його інтересах, 21.04.1993 року ОСОБА_8 подарувала спірний будинок його матері відповідачу ОСОБА_5 У 1998 році, при досягненні ОСОБА_6 віку 21 рік та після закінчення ним навчального закладу, ОСОБА_5 подарувала йому будинок, про що позивачу було відомо. Позивач ніколи не сплачував будь-які платежі у звязку з утриманням будинку та за користування комунальними послугами, ніколи не приймав участі у будівництві, придбанні будівельних матеріалів. Після продажу належної їм квартири вона та позивач зареєстрували місце проживання у спірному будинку на правах членів сімї ОСОБА_6, з відома власника ОСОБА_6, про що також було відомо позивачу і він був з цим згоден. За змістом позовної заяви позивач визнає, що його права та інтереси було порушено саме під час нотаріального посвідчення у 1988 році договору купівлі-продажу, за яким покупцем зазначено ОСОБА_8 Саме з того часу починається перебіг строку позовної давності у позивача, який ним пропущено, що є самостійною підставою для відмови у позові. Крім тому, під час будівництва будинку у період 1988-1993 р.р. право власності належало ОСОБА_8, а не відповідачу та позивачу, що виключає застосування норм статті 25 КпШС України (ст.ст.62, 70 Сімейного кодексу України) щодо визнання сумісною власністю подружжя майна, яке було власністю одного з подружжя та за час шлюбу істотно збільшилось у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя. Позивач постійно мешкає у спірному будинку з 2002 року офіційно зареєстрований за цією адресою, що є можливим лише за згодою власника житла, тобто відповідача ОСОБА_6, відповідно позивач не міг не знати, що відповідач ОСОБА_6 є власником житла на підставі договору дарування від 07.07.1998 року, а не хтось інший.

Третя особа нотаріус Волноваської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 у судове засідання не зявилася, позовні вимоги не визнала, проти позову заперечувала, надала суду письмові пояснення по суті позовних вимог, в яких зазначила, що договір дарування будинку № 3 по вулиці Каневського у місті Волноваха був укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 07.07.1998 року та посвідчений нею за реєстровим номером 987 з дотриманням усіх норм діючого на той час законодавства. Сторони для посвідчення договору надали усі необхідні документи, а саме: паспорти, довідки про присвоєння ІПН, правовстановлюючий документ на будинок, договір дарування від 21.04.1993 року. Після перевірок нею за даними Єдиного реєстру заборон, обтяжень, а також встановлення факту, що квартира належить дарувальнику на праві особистої власності на підставі договору дарування від 21.04.1993 року, вона посвідчила укладений між сторонами договір дарування. Просила розглянути справу за її відсутності (а.с.118).

Суд, вислухавши пояснення позивача, представників сторін, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи доходить висновку, що позовні вимоги не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 14 вересня 1985 року. Зазначена обставина визнана сторонами та їх представниками.

З копії свідоцтва про розірвання шлюбу встановлено, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано, про що зроблено актовий запис № 83 від 16.102.201 року (а.с. 13).

15 квітня 1988 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 був укладений договір купівлі продажу, за яким ОСОБА_10 продала, а ОСОБА_8 купила житловий будинок № 3 житловою площею 37,20 кв.м., на земельній ділянці площею 800 кв.м., разом з надвірними спорудами, по вулиці Каневського у місті Волноваха Донецької області, за 7000 руб. Договір посвідчений Першою Волноваською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 1071, та 12.07.1988 року зареєстровано у Волноваському БТІ, у книзі № 4625 (а.с.47-48).

10 серпня 1988 року рішенням № 192 виконавчий комітет Волноваської міської ради надав ОСОБА_8 дозвіл на будівництво прибудови до житлового будинку розміром 3х4 м. для установки газового обладнання (а.с.73).

21 липня 1988 року рішенням № 171 виконавчий комітет Волноваської міської ради надав ОСОБА_8 дозвіл на будівництво літньої кухні за адресою вул.Каневського, 3 ( а.с.74).

21 квітня 1993 року Першою Волноваською державною нотаріальною конторою посвідчено договір дарування, реєстровий номер 1-729, за яким ОСОБА_8 подарувала, а ОСОБА_5 прийняла у дар житловий будинок № 3 по вулиці Каневського у місті Волноваха Донецької області, житловою площею 46,7 кв.м., на земельній ділянці площею 800 кв.м., який належав дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу від 15 квітня 1988 року, реєстровий номер 1071, та зареєстрованому у Волноваському БТІ 12.07.1988 року № 4625 ( а.с.44-46).

У подальшому 07 липня 1998 року державним нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори посвідчений договір дарування, реєстровий номер 987, за яким ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_6 прийняв у дар житловий будинок № 3 по вулиці Каневського у місті Волноваха Донецької області, житловою площею 46,70 кв.м., на земельній ділянці площею 918 кв.м., разом з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який належав Дарувальнику на підставі договору дарування від 21.04.1993 року, реєстровий номер 1-729. Договір дарування зареєстрований у Волноваському БТІ 14.07.1998 року, реєстровий номер 4625 книга 17 ( а.с.14).

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні показала, що є сусідкою відповідача ОСОБА_5, межує з нею городами. Відносини між ними добросусідські. Батьків ОСОБА_5 вона знає ще з 1989 року, з того часу, як вони придбали спірний будинок. На час придбання будинок був у нормальному, придатному для життя стані. Після придбання будинку батьки ОСОБА_5 провели у ньому поліпшення. Батько придбав на заводі цеглу. Інший зять, не ОСОБА_1, допомагав у проведенні відновлюваних робіт, займався обкладанням будинку цеглою. Від них вона ніколи не чула, щоб ОСОБА_1 робив якийсь вклад у будівництво. На той час ОСОБА_5 з ОСОБА_1 проживали в квартирі. В 1993 році ОСОБА_5 разом із сином переїхала жити до батьків. Після чого батьки оформили будинок на неї, для того щоб в онука було житло. Приблизно у 2001 -2002 році ОСОБА_1 І також став зявлятися в будинку. Останнім часом ОСОБА_5 скаржилась їй по сусідські на сварки та скандали з боку ОСОБА_1 Вона скаржилась на те, що чоловік зловживає спритними напоями, застосовує до неї фізичне насилля. Вона, ОСОБА_9, також неодноразово чула сварки між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 Були випадки коли він ображав її та її чоловіка нецензурною лайкою.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.ст.13, 78, 81 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною 2 ст. 263ЦПК України визначено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Частино. 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалено на підставі повно і всебічного зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Щодо заявлених позовних вимог, суд вважає за правильне керуватися нормами ЦК УРСР в редакції 1963 року, Кодексу про брак і сім'ю України в редакції 1969 року оскільки згідно п. 4 Перехідних положень ГК України в редакції 2003 року, Цивільний кодекс України 2003 року застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після вступу його в силу. Щодо цивільних правовідносин, що виникли до вступу в силу Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, його положення застосовуються до тих прав і обов'язків, які виникли або продовжують існувати після вступу його в силу.

Згідно ст.86 ЦК УРСР в редакції 1963 року право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна.

Відповідно до частини 1 статті 22 Кодексу про шлюб і сімю України в редакції 1969 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Статтею 24 КпШС України визначено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

За частиною третьою цієї статті кожен з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Приписами статті 25 цього Кодексу передбачено, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя, воно може бути визнано судом спільною сумісною власністю подружжя.

Позивач посилається на статтю 62 Сімейного кодексу України, яка містить відповідну норму та узгоджується з вимогами статті 25 КпШС України в редакції 1969 року.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

З аналізу наведеного вбачається, що спільним майном подружжя, якщо в період шлюбу істотно збільшилась його цінність внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, відповідно до ст. 25 КпШС України може бути визнано будинок, який є власністю одного з подружжя на підставах, зазначених у статті 24 КпШС України.

Як вбачається із позовної заяви, матеріалів справи і сторонами в судовому засіданні визнано та не заперечується, за договором купівлі-продажу від 15 квітня 1988 року покупцем спірного будинку є одноособово ОСОБА_8, яка 12.07.1988 року зареєструвала своє право власності у Волноваському БТІ. 21 липня 1988 року та 10 серпня 1988 року вона отримала дозволи на будівництво відповідно літньої кухні та добудови до житлового будинку, будівництво та реконструкція розпочалась відразу після покупки та була закінчена протягом пяти років щодо житлового будинку, тобто у 1993 році, після чого протягом трьох років закінчено будівництво надвірних споруд, тобто до 1996 року.

За вказаних обставин спірний будинок не може бути визнаний спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5, оскільки житловий будинок не було придбано у власність у вказаний період ні позивачем, ні відповідачем та не належав жодному з подружжя, а належав на праві власності ОСОБА_8, що є матірю відповідача ОСОБА_5, що виключає застосування до спірних правовідносин норми ст. 25 КпШС України.

Само по собі будівництво надвірних (господарських) споруд та будівель у наступні три роки правового значення не має, оскільки вони є невідємною частиною житлового будинку, їх будівництво не має самостійного значення для визнання усього майна сумісною власністю подружжя, може бути підставою для відшкодування зроблених одним із подружжя витрат за наявності відповідних вимог.

Але при цьому суд звертає увагу на те, що під час розгляду справи з боку позивача взагалі не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що він приймав участь у такому будівництві і що за цей час цінність спірного будинку істотно збільшилась за рахунок його грошових або трудових затрат. Надані позивачем фотографії на а.с. 38, на думку суду, не є належним доказом на підтвердження вказаних обставин, оскільки не містять жодної інформації щодо предмета доказування.

З урахуванням викладеного вище суд доходить висновку, що не фіксування документально обєму проведених після 21.04.1993 року будівельних робіт та їх вартості, не надання доказів вкладення спільних сумісних коштів в будь-яке будівництво після 21.04.1993 року, виключає підстави для задоволення вимог про визнання спірного будинку обєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності за кожним з них на Ѕ його частку.

Інші доводи позивача, наведені у позовній заяві, не спростовують зазначені обставини.

За таких обставин суд вважає за необхідне вимовити у задоволенні позовних вимог у цій частині за необґрунтованістю.

Відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним та розірвання договору дарування будинку,за яким ОСОБА_5 подарувала будинок ОСОБА_6, оскільки дані позовні вимоги є похідними від первісної позовної вимоги.

Керуючись ст.ст. 48, 86 ЦК УРСР в редакції 1963 року, ст.ст. 24,25 КпШС України, ст. 62 СК України, ст.ст. ст. 10, 12, 76-78, 81-82,141, 259, 263, 265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Волноваського нотаріального округу ОСОБА_7, про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності на спільне майно подружжя відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року): до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України : апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення справи) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 01 квітня 2019 року.

Суддя Т.В. Безрук