Постанова

Іменем України

12 червня 2019 року

м. Київ

справа № 461/7505/16-ц

провадження № 61-25763св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Комунальний заклад Львівської обласної ради «Львівський історичний музей»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова, у складі судді Стрельбицького В. В., від 26 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області, у складі колегії суддів: Ванівського О. М.,

Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О., від 19 червня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський історичний музей» (далі - КЗ ЛОР «Львівський історичний музей») про стягнення невиплаченої заробітної плати.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що з 23 травня 2005 року вона працювала у КЗ ЛОР «Львівський історичний музей» на різних посадах.

Наказом КЗ ЛОР «Львівський історичний музей» від 04 листопада 2016 року її звільнено з посади завідувача сектору відділу фондів з 08 листопада 2016 року на підставі пункту 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

За твердженням позивача, у 2016 році відповідач не в повному обсязі виплачував їй заробітну плату, у зв`язку із чим виникла заборгованість.

В день звільнення з нею не було проведено повного розрахунку, тому вважає, що з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

За таких обставин, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 21 лютого 2017 року, просила стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати в сумі 7 305,69 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 1 141,82 грн та 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 26 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог належними та допустимими доказами. Зазначив, що розмір заробітної плати, яка виплачена ОСОБА_2 протягом 2016 року, відповідає фактично відпрацьованому нею часу, а тому заборгованість із заробітної плати відсутня.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 19 червня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 відхилено, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 квітня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не надано належних і допустимих існування заборгованості із заробітної плати у КЗ ЛОР «Львівський історичний музей» перед ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У липні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова

від 26 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області

від 19 червня 2017 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неповно з`ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, оскільки факти відсутності її на робочому місці встановлено з показань осіб, які перебувають у прямому підпорядкуванні керівника відповідача, а докази, подані позивачем на спростування фактів відсутності її на робочому місці, безпідставно не враховані.

Вказувала, що суди не звернули увагу на характер її роботи. Не врахували, що її робота є творчою і потребує зайнятості в архівах, бібліотеках та виставках, що пов`язано із залишенням робочого місця.

Зазначала, що нездійснення із нею розрахунку при звільненні призвело до моральних страждань та втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від неї додаткових зусиль для організації життя, таких як пошук роботи та отримання кредиту в банку. Суди попередні інстанцій не врахували вказані обставини та не застосували положення статті 237-1 КЗпП України, яка гарантує працівнику право на відшкодування моральної шкоди внаслідок порушення його прав.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

03 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 461/7505/16-ц передано судді-доповідачеві.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на касаційну скаргу

У поданих запереченнях на касаційну скаргу КЗ ЛОР «Львівський історичний музей» посилається на те, що подана заявником касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки мотиви та підстави, зазначені у ній, є необґрунтованими, а оскаржені судові рішення ухвалено відповідно до вимог чинного законодавства. Судами попередніх інстанцій до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права, при розгляді справи не було допущено порушення норм процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_1 з 23 травня 2005 року працювала у КЗ ЛОР «Львівський історичний музей», зокрема на посаді завідувача сектором відділу фондів та наказом директора цього закладу від 04 листопада 2016 року №180-к/тр її звільнено з 08 листопада 2016 року у зв`язку з відсутністю її на роботі без поважних причин (прогул), на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Судами встановлено, що розмір заробітної плати, яка виплачувалась ОСОБА_2 протягом 2016 року, відповідав фактично відпрацьованому нею часу згідно даних табелів обліку використання робочого часу

за лютий - листопад 2016 року і заборгованості по заробітній платі на день звільненні позивача не було.

З актів про відсутність на роботі суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_1 неодноразово протягом лютого - листопада 2016 року була відсутня на роботі без поважних причин.

Встановлюючи факт неодноразової відсутності на роботі ОСОБА_1 протягом лютого - листопада 2016 року, суди також врахували покази свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Позиція Верховного Суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно з положеннями статті 57 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Частиною першою статті 60 ЦПК України у вказаній редакції Кодексу, визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку з тим, що позивач не довела порушення роботодавцем її трудових прав, а саме наявності заборгованості із заробітної плати перед нею.

Судами надано належну оцінку наявним у матеріалах справи доказам.

Доводи касаційної скарги щодо неповного з`ясування обставин справи та надання переваги доказам, поданим відповідачем спростовуються матеріалами справи і змістом судових рішень та фактично зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази

Посилання заявника про те, що судами безпідставно не застосовано до спірних правовідносин положення статті 237-1 КЗпП України, яка гарантує право працівника на відшкодування моральної шкоди внаслідок порушення його прав, не впливають на правильність висновків судів попередніх інстанцій, оскільки судами в межах позовних вимог не встановлено порушення трудових прав позивача, тому підстав для застосування вказаної норми матеріального права у даному випадку немає.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій. Судами правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, зроблені обґрунтовані висновки про відмову у задоволенні позовних вимог на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 212 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на момент розгляду справи).

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 19 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. В. Шипович
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта