Справа № 504/3163/17
провадження №2/504/462/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.09.2019смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Добров П.В.,

при секретарі Данько Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в с.м.т. Доброслав Лиманського району Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та про поділ спільно нажитого майна,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, який в подальшому був уточнений, до відповідачки про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, про поділ майна подружжя та визнання недійсним договору купівлі-продажу.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 16 жовтня 1999 року перебував у шлюбі з відповідачкою. 11 січня 2012 року рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області шлюб між ними було розірвано. За період сумісного проживання однією сім`єю у шлюбі, відповідачка отримала 10.08.2004 року безоплатно присадибну земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,136 га за адресою АДРЕСА_1 , державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 № 115115 від 21.06.2007 р., виданий Комінтернівським районним відділом земельних ресурсів Комінтернівського району Одеської області. Під час сумісного проживання на вищезазначеній земельній ділянці спільними зусиллями та за сімейні кошти збудований житловий будинок загальною площею 121,8 кв. м. та гараж. Після розірвання шлюбу позивач залишився проживати у збудованому спірному будинку разом зі старшою донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач дізнався, що 22.04.2015 р. на зміну державного акта на спірну земельну ділянку відповідачка отримала Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, вищезазначену земельну ділянку та оформила її як свою приватну власність. 21.06.2017 р. відповідачка отримала свідоцтво про право власності на вищезазначені будинок та гараж. В подальшому, частину земельної ділянки за договором купівлі-продажу 28.07.2017 р. відповідачка відчужила громадянину Грузії ОСОБА_5 . Крім того, знаючи про те, що в Комінтернівському районному суді Одеської області знаходиться справа про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя, приховавши ці відомості від нотаріуса, 19.09.2018 р. відповідачка здійснила відчуження спірного майна, до якого входить домоволодіння з земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на користь третьої особи ОСОБА_3 , в результаті чого було порушено право позивача користуватись житловим будинком як об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Позивач змушений був на вимогу нових власників покинути будинок, лишивши там власні речі і наразі не маючи місця для проживання.

В судовому засіданні позивач та його представники позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2 проти позову заперечувала підстав, що спірна земельна ділянка є її особистою приватною власністю. В 1990 році її батьки побудували будинок з господарськими будівлями загальною площею 121,8 кв.м., гараж площею 30,5 кв.м., що підтверджується витягом з погосподарської книги Красносільської сільської ради Лиманського району Одеської області. На підставі рішення Красносільської сільської ради від 10.08.2004 року їй була передана у приватну власність земельна ділянка в АДРЕСА_2 , площею 1360 кв.м. Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю ЯЕ 115115 від 21.07.2007 р. вищезазначена земельна ділянка належить їй на праві приватної власності. Також, 20.06.2017 р. за нею було зареєстровано право власності на житловий будинок під літ «А» загальною площею 121,8 кв.м., житловою площею 88,4 кв.м., гараж під літ. «Б» площею 30, 5 кв.м., огорожа 1-3, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Посилається, що відповідно до договору купівлі-продажу від 28.07.2017 р. частину земельної ділянки площею 0,05 га ОСОБА_6 ОСОБА_5 , так як вважає її особистою приватною власністю. Оскільки на час виникнення спірних правовідносин Сімейний Кодекс України не містив правової норми, згідно якої об`єктом права спільної сумісної власності подружжя була земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, якою ст.61 СК була доповнена Законом України від 11.01.2011 р.№ 2913-VI, - твердження позивача вважає необґрунтованими та недоведеними відповідними доказами, а відтак просить позовну заяву ОСОБА_1 залишити без задоволення.

В судовому засіданні відповідачка та її представник проти задоволення позовних вимог заперечували.

Суд, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що з 16 жовтня 1999 року до 11 січня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі. В шлюбі у сторін народилося двоє дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 11.01.2012 шлюб між ними було розірвано. Місце проживання дітей визначено з матір`ю ОСОБА_2 .

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до рішення 13 сессії Красносільської сільської ради ХХIV скликання від 10 серпня 2004 року № 291-ХХIV Про передачу громадянам в приватну власність присадибних земельних ділянок», передано в приватну власність ОСОБА_2 присадибну земельну ділянку в АДРЕСА_1 , площею 1360 кв.м. для обслуговування житлового будинку і господарчих будівель і споруд.

Згідно копії витягу з рішення Красносільської сільської ради за № 20 від 17.03.2015 р. Красносільська сільська рада надала юридичну адресу земельній ділянці, на якій розташований спірній будинок, на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія НОМЕР_1 115115, виданого Красносільською сільською радою 21.06.2007 року.

Відповідно до Технічного паспорту на житловий будинок по АДРЕСА_1 , виготовлений станом на 18.06.2017 р. на імя ОСОБА_2 , житловий будинок розташовано на земельній ділянці загальною площею 1360 кв.м.

Згідно витягу з погосподарської книги Красносільської сільської ради, книга 27, сторінка 134, особовий рахунок № НОМЕР_2 , в АДРЕСА_1 , значиться житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, який належить гр. ОСОБА_2 , рік забудови - 1990 р.

Відповідно до витягу з Державного реестру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, датою формування станом на 26.06.2017 р., житловий будинок загальною площею 121,8 кв.м.- літ.А, гараж- літ. Б, огорожа-№1-3 за адресою АДРЕСА_1 , розташовано на земельній ділянці кадастровий номер :04:001:0136.

Також, з матеріалів справи вбачається, що зазначену земельну ділянку було поділено, ділянці під житловим будинком присвоєно кадастровий номер :04:001:0369.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 28.07.2017 р., посвідченого державним нотаріусом Лиманської районної державної нотаріальної контори Одеської області № в реєстрі 1-430, ділянку площею 0,050 га кадастровий номер ;04:001:0368 за адресою АДРЕСА_3 , ОСОБА_8 відчужила громадянину Грузії ОСОБА_5 .

В подальшому, відповідачка відчужила спірний житловий будинок та земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0369. Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, житловий будинок загальною площею 121,8 кв.м. - літ.А, гараж- літ. Б, огорожа-№1-3 за адресою АДРЕСА_1 , на земельній ділянці кадастровий номер :04:001:0369 площею 0,086 га належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 2082, виданого 19.09.2018 та посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Русских Світланою Борисівною. Також, земельна ділянка за кадастровим номером :04:001:0369 площею 0,086 га за адресою АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 2083, виданий 19.09.2018 та посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Русских Світланою Борисівною.

Крім того, в матеріалах справи міститься Технічний висновок про стан несучих та огороджувальних конструкцій та встановлення дати будівництва спірного приватного житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 а, виготовлений експертом з обстеження будівель і споруд ОСОБА_9 , відповідно до якого технічний стан житлового будинку можна охарактеризувати як «добрий». Величина фізичного зносу будинку 15% свідчить про те, що він побудований не більше як 14-17 років назад при нормативних строках експлуатації для таких будівель 100 років. Заначено, що висновок підготовлено для подання до суду, експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Частиною 3 та 4 статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до вимог ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.1ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За змістом частини першої статті 81 ЗК України громадяни України можуть набувати право власності на земельну ділянку шляхом приватизації за умови наявності підстав набуття права на землю, передбачених статтею 116 ЗК України.

Відповідно до п.18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 № 7 зазначено, що за положеннями статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15.

Суд також зазначає, що ст.377 ЦК України передбачено, що земля є приналежністю об`єктів нерухомості і повинна «слідувати» за ними як головною річчю (об`єктом) нерухомості, а право власності на земельну ділянку при цьому стає похідним (вторинним) від права власності на нерухомість.

У постанові від 12 жовтня 2016 року № 6-2225цс16 Верховний Суд України дійшов висновку, що норма статті 120 ЗК України і статті 377 ЦК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою, визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю та споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного й цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.

З матеріалів справи, зокрема висновку про стан несучих та огороджувальних конструкцій та встановлення дати будівництва спірного житлового будинку, величина фізичного зносу будинку 15% свідчить про те, що він побудований не більше як 14-17 років, що вказує на побудову його у період шлюбу. Доказів про те, що він побудований у інший період чи за власні кошти відповідачки в ході розгляду справи не надано, а відтак суд виходить з того, що будинок було збудовано на спільні кошти подружжя, та він має бути визнаний їх спільним майном.

Таким чином, частина земельної ділянки, одержана одним із подружжя у порядку приватизації, має відходити у власність іншого із подружжя разом із частиною житлового будинку, який поділений між подружжям.

Така правова позиція викладена в ухвалах ВСУ від 11.12.2013 року, від 25.02.2015 № 6- 47408св14 року, від 08.07.2015 року № 6-14279св 15.

Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Системний аналіз цих статей з урахуванням вказаного висновку ВС України дає підстави для висновку, що поділ будинку з визначенням конкретної частки позивача 1/2, є достатньою підставою виникнення у нього права на частину земельної ділянки в розмірі 1/2.

За змістом ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ч.1,2 ст.377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

У відповідності до ч.1 ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що оскільки житловий будинок по АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю сторін, а також, що частки у праві власності подружжя є рівними, то право власності відповідачки на Ѕ частини земельної ділянки припинилося, а за позивач набув право власності на Ѕ частини земельної ділянки кадастровий номер :04:001:0369.

Згідно з ч.1 ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч.1 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Проте законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, Правовою позицією Верховного суду України від 7 жовтня 2015 року у справі №6-1622цс15 та постановами від 07.09.2016 року по справі № 6-727цс16 та від 12 вересня 2012 року в справі за № 6-88цс12 передбачено, що відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Доказів недобросовісності ОСОБА_3 , покупця будинку та земельної ділянки, сторонами не надано. Отже, підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу № 2082 від 19.09.2018, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - відсутні.

Вимогу про компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна позивач не заявляв.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч. 3 ст.12, ст.81 ЦПК, України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на вище викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 60, 61, 63, 69, 70 Сімейного кодексу України, ст.81, 116, 120 Земельного кодексу України, ст.ст. 368, 369, 370, 392 ЦК України, та ст.ст.2, 4, 12, 13, 81, 82, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та про поділ спільно нажитого майна- задовольнити частково.

Визнати об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як колишнього подружжя житловий будинок загальною площею 121,8 кв.м. з гаражем, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 а.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя П.В. Добров