Постанова

Іменем України

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 466/1313/14-ц

провадження № 61-27003св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач)

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця»,

відповідачі: Брюховецька селищна рада, ОСОБА_1 ,

третя особа - Відділ Держземагентства у м. Львові,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 квітня 2017 року у складі судді Невойта П. С. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 31 липня 2017 року у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2014 року Публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ) «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» звернулося до суду з позовом до Брюховецької селищної ради, ОСОБА_1 , третя особа - Відділ Держземагентства у м. Львові, про визнання незаконним та скасувати пункт 1.7 рішення Брюховицької селищної ради від 25 березня 2006 року № 608 «Про передачу у приватну власність громадянам земельних ділянок в смт Брюховичі» про передачу ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,1015 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_4, скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку від 05 лютого 2007 року серії ЯГ № 516609, виданий останній та державну реєстрацію права власності на вищевказану земельну ділянку.

Позовні вимоги мотивовані тим, що для складання документів, що посвідчують право на користування земельними ділянками смуги відведення, у тому числі в адміністративних межах смт. Брюховичі, Державне територіально-галузеве об`єднання (далі - ДТГО) «Львівська залізниця» уклало договір із землевпорядною організацією Приватне підприємство (далі - ПП) «Центр ринкових досліджень» від 03 липня 2008 року №Л/П-08851/НЮ.

При виконанні вказаного договору, згідно із підпунктом 4 пункту 6 погодженого та затвердженого ДТГО «Львівська залізниця» та ПП «Центр ринкових досліджень» технічного завдання, що є додатком 1 до цього договору, та відповідно до абзацу 8 пункту 2.2 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43, у редакції чинній на момент укладення договору, використовуються матеріали по встановленню смуги відведення залізниці, план смуги відведення, а саме план смуги відведення від 1962 року, погоджений із виконкомом ради трудящих Львівської міської ради.

Із повідомлення від 02 жовтня 2013 року №357/1 ПП «Центр ринкових досліджень» позивачеві стало відомо, що складання відповідних правовстановлюючих документів на ці землі, в межах, визначених наданими вихідними даними, на сьогодні є неможливим, оскільки на частині смуги відведення виявлено перетин (накладання) земельної ділянки за кадастровим номером :12:001:007, яка площею 0,0420 га накладається на смугу відведення.

Під час проведення обстеження земель позивача від 02 квітня 2014 року комісією у складі головного інженера відокремленого підрозділу ДТГО «Львівська залізниця» «Кам`янка-Бузька дистанція колії», інженера сектора з управління майновими та земельними ресурсами відокремленого підрозділу ДТГО «Львівська залізниця» «Львівська дирекція залізничних перевезень», інженера-землевпорядника відокремленого підрозділу ДТГО «Львівська залізниця» «Кам`янка-Бузька дистанція колії», за участю представника ПП «Центр ринкових досліджень» та землевпорядника Брюховицької селищної ради встановлено, що на території смт Брюховичі в смузі відведення залізниці на км 9 + 950 м - км 9 + 978,6 м з лівої сторони за ходом кілометрів, при ширині смуги відведення залізниці 45 м, на відстані в точці 1-36,5 м, в точці 2- 40,6 м від осі головної колії, а також на км 10 + 005 м - км 10 - 040 м з лівої сторони за ходом кілометрів, при ширині смуги відведення залізниці 45 м, на відстані 40 м від осі головної колії знаходиться земельна ділянка ОСОБА_1 .

Пунктом 1.7 рішення Брюховицької селищної ради від 25 березня 2006 року № 608 «Про передачу у приватну власність громадянам земельних ділянок в смт Брюховичі» передано ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1015 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_4. Площа накладання спірної земельної ділянки на смугу відведення ДТГО «Львівська залізниця» становить 0,0420 га.

Позивач зазначав, що оскаржуване рішення Брюховицької селищної ради суперечить чинному законодавству та порушує право ДТГО «Львівська залізниця» на користування земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна та забезпечення безпеки руху. До того ж з ДТГО «Львівська залізниця» не погоджувались, ні проект відведення земельної ділянки, ні акт встановлення та узгодження зовнішніх меж землекористування в натурі та не надавалося погодження на вилучення даної земельної ділянки. Таким чином, в порушення вимог пункту «б» частини четвертої статті 84 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) Брюховицька селищна рада прийняла незаконне рішення, яким передала у власність ОСОБА_1 частину земель залізниці та на підставі вказаного рішення останній незаконно було видано державний акт на право власності на земельну ділянку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 03 квітня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що згідно з даними Державного земельного кадастру відсутні відомості про реєстрацію за ДТГО «Львівська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та іншими особами будь-яких речових прав на земельну ділянку під залізничною колією вздовж земельної ділянки площею 0,1015 га, кадастровий номер :12:001:0007 по АДРЕСА_4, яка належить на праві власності ОСОБА_1 , при цьому план смуги відведення Рудно - Підбірці 1962 року був лише проектом відведення земельної ділянки Львівської залізниці з урахуванням рішення виконкому Львівської обласної ради депутатів трудящих від 03 липня 1962 року № 612, яке відмінено 27 жовтня 1962 року рішенням виконкому Львівської обласної ради депутатів трудящих за № 1001.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 31 липня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції повністю відповідають встановленим обставинам справи, рішення суду першої інстанції ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У серпні 2017 року ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

У касаційній скарзі ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» посилається на те, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема, стаття 68, частина четверта статті 84, 149, 152 ЗК України, статті 11 Закону України «Про транспорт», стаття 6 Закону України «Про залізничний транспорт».

Також заявник наголошує, що поза увагою судів залишились доводи щодо законодавства, чинного на момент виникнення у 1962 році права Львівської залізниці на землі смуги відведення в адміністративних межах Брюховицької селищної ради, відповідно до якого, вимоги щодо виготовлення та отримання державного акта не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі відповідно до підпунктів 54, 55 «Общих начал землеиспользования и землеустройства» (постанова ЦВК СРСР від 15 грудня 1928 року). Окрім цього, право залізниці на спірну ділянку підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, а саме планом смуги відведення лінії Рудно - Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах Львова від 4 км + 850 м до 11 км + 106 м, розробленим проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році, що відповідно до статті 17 Закону України «Про основи містобудування» є містобудівною документацією та є основою при наданні у власність земель.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Інші особи не скористались своїм правом на надання відзиву (заперечень) на касаційну скаргу.

Справу та матеріали касаційного провадження 16 травня 2018 року передано до Верховного Суду.

03 жовтня 2019 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що домоволодіння АДРЕСА_4 належить відповідачеві ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 березня 1996 року, посвідченим державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 та реєстраційного посвідчення від 04 серпня 1997 року № 188, виданого Львівським МБТІ.

ОСОБА_2 успадкував вказане домоволодіння після смерті матері ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 червня 1985 року.

До цього, право власності ОСОБА_3 на домоволодіння АДРЕСА_4 ) визнано рішенням Народного суду Шевченківського району м. Львова від 18 жовтня 1957 року у справі № 2-352, у якому встановлено, що вказане домоволодіння збудоване у 1936 році.

Згідно із пунктом 1.7. рішення Брюховицької селищної ради від 25 березня 2006 року № 608 відповідачеві ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1015 га із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_4 , на підставі якого видано державний акт на право власності на земельну ділянку від 05 лютого 2007 року серія ЯГ № 516609.

Разом з тим, план смуги відведення лінії Рудно - Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах м. Львова від 4 км + 850 м до 11 км + 106 м розроблений проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році, відповідно до якого ширина смуги відведення земель залізниці з лівої сторони від 9 км + 978 м до 10 км + 34 м перегону Рудно - Підбірці становить 45 м від осі головної колії.

Отже, відповідно до проектної документації ширина смуги відведення земель залізничного транспорту від 9 км + 978 м до 10 км + 34 м. з лівої сторони за ходом кілометрів перегону Рудно - Підбірці становить 45 м.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Пунктом «ж» частина третя статті 84 ЗК України передбачено, що до земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать земельні ділянки, на яких розташовані державні, у тому числі казенні підприємства, господарські товариства, у статутних капіталах яких державі належать частки (акції, паї), об`єкти незавершеного будівництва та законсервовані об`єкти (частина третя у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 12 Перехідних положень ЗК України (чинним на час виникнення спірних правовідносин), передбачено, що до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних капіталах яких державі належать частки (акції, паї), об`єкти незавершеного будівництва та законсервовані об`єкти) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Згідно з частиною другою статті 84 ЗК України право державної власності на землю набувається і реалізовується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до ЗК України та Закону України «Про транспорт».

Частиною другою статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» встановлено, що до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.

Згідно з частиною першою статті 11 Закону України «Про транспорт» землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із ЗК України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об`єктів транспорту.

До земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, захисні і укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту (частина перша статті 23 Закону України «Про транспорт»). Ця норма закону кореспондується з положенням статті 68 ЗК України.

Така правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 466/190/14-ц (провадження № 61-1366св18).

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, не встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказів у їх сукупності та дійшов помилкового висновку про відмову у позові.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що станом на 1962 рік діяла «Инструкция о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полосы отвода», затверджена Міністерством шляхів сполучення СРСР від 01 листопада 1955 року, яка з 30 січня 1963 року відповідно до «Инструкции о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полос отвода» втратила чинність.

У пунктах 27, 32 «Инструкции о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полосы отвода» від 30 січня 1963 року, містяться прямі вимоги щодо обов`язковості складення документів на право користування землею та порядок зберігання актів на право користування землею підрозділами залізниць. Аналогічні норми передбачені і в «Инструкции о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полосы отвода» від 01 листопада 1955 року.

Згідно із статтею 20 Земельного кодексу Української РСР 1970 року право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчувалося державними актами на право користування землею. Форми актів встановлювалися Радою Міністрів СРСР. Згідно зі статтею 22 цього кодексу приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, заборонялося.

Земельний кодекс Української РСР 1990 року містив аналогічні вимоги. Зокрема, статтею 22 ЗК України (чинного до 01 січня 2002 року) передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Рішення від 03 липня 1962 року № 612, яким було відведено управлінню Львівській залізниці під розширення смуги захисних лісонасаджень напрямку Рудно - Підбірці в постійне користування 24,82 га із землекористування учгоспу «Дублянський», відмінене 27 жовтня 1962 року рішенням виконкому Львівської обласної ради депутатів трудящих за № 1001 «Про відведення земельних ділянок для виробничих потреб організацій області».

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій залишили поза увагою, що з 1962 року смуга відведення шириною 40 метрів перебуває у правомірному користуванні позивача по справі і селищною радою оскаржуваним рішенням в порушення статей 140-149 ЗК України було фактично припинено право користування позивача на частину земельної ділянки площею 0,0420 га.

Отже суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що частина земельної ділянки ОСОБА_1 є частиною смуги залізниці та вона належить до земель транспорту, ПАТ «Українська залізниця» є користувачем цієї спірної земельної ділянки відповідно до законодавства.

Враховуючи викладене оспорюване позивачем рішення Брюховицької селищної ради в цій частині слід визнати незаконними і скасувати, що в свою чергу є підставою для визнання недійсним виданого на цій підставі державного акту про право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку.

Вимога Земельного кодексу України 2002 року про переоформлення прав постійного користування земельною ділянкою до 01 січня 2008 року рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп 2005 визнана неконституційною.

Разом з цим, не підлягає задоволенню позовна вимога про скасування державної реєстрації на право власності на земельну ділянку з огляду на таке.

Пунктом 2 частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державний реєстратор забезпечує проведення державної реєстрації прав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно зі статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Статтею 27 Закону передбачено скасування державної реєстрації речових прав в разі винесення судом відповідного рішення, про що вносяться дані до державного реєстру прав. Визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним є підставою для скасування його державної реєстрації.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Частинами першою, третьою статті 412 ЦПК України установлено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково й ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Таким чином, суди, вирішуючи спір, неправильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, що призвело до неправильного його розгляду, що в силу вимог статті 412 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень в частині визнання незаконним і скасування рішення та державного акта на право власності на земельну ділянку, та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення позову.

З огляду на те, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині скасування державної реєстрації на право власності на земельну ділянку не відповідають вимогам процесуального права, судові рішення в цій частині також підлягають скасуванню із ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні таких вимог.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу ПАТ «Українська залізниця» задоволено та постановлено нове рішення про часткове задоволення позову, то з відповідачів Брюховецької селищної ради та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Української залізниці» необхідно стягнути судовий збір, який останнє сплатило за подання позовної заяви у розмірі 487,20 грн (а.с. 33-35, том 1), за подання апеляційної скарги у розмірі 3 520,00 грн (а.с. 60, том 2), та за подання касаційної скарги у розмірі 3 840,00 грн, що підтверджується відповідними квитанціями, в загальному розмірі 7 847,20 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 412 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 31 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» до Брюховецької селищної ради, ОСОБА_1 , третя особа - Відділ Держземагентства у м. Львові, про визнання незаконним та скасування рішення та державного акта на право власності на земельну ділянку, задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати пункт 1.7 рішення Брюховицької селищної ради від 25 березня 2006 року № 608 «Про передачу у приватну власність громадянам земельних ділянок в смт Брюховичі» про затвердження технічної документації для видачі державного акта на право власності на земельну ділянку і безоплатної передачі у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,1015 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_4 Львівської області.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 05 лютого 2007 року серії ЯГ № 516609, виданий ОСОБА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Брюховецької селищної ради Львівської області та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» судовий збір за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг по 3 923 (три тисячі дев`ятсот двадцять три гривні 60 копійок) з кожного.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук