Номер провадження: 22-ц/813/2479/19
Номер справи місцевого суду: 520/5331/18
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я.В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

розглянувши в приміщенні Одеського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди ,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року, ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, в якому просив суд стягнути з відповідача 21 975 грн. матеріальної шкоди, завданої залиттям квартири АДРЕСА_1, стягнути з відповідача 5000 грн. моральної шкоди та стягнути з відповідача витрати на проведення експертного дослідження щодо визначення матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири АДРЕСА_1 у сумі 3420 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 у якості матеріальної шкоди 21 975 грн., моральної шкоди 2 000 грн. та судові витрати 4829,60 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить суд скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2018 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_3, посилаючись на її необґрунтованість, просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2018 року.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв'язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивач є співвласником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 09.04.1999 року НОМЕР_1, яке зареєстроване Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості 16.10.2001 року.

Відповідач мешкає за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується інформацією з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Одеській області.

11.10.2017 року сталося залиття квартири позивача, про що після огляду квартири 12.10.2017 року старшим майстром, майстром та сантехніком дільниці №6 КП «ЖКС «Чорноморський» було складено відповідний акт.

В даному акті зазначено, що до КП «ЖКС «Чорноморський» 11.10.2017 року о 19 годині 30 хвилин поступила заявка від позивача щодо залиття його квартири АДРЕСА_3 з вище розташованої квартири АДРЕСА_4. При обстеженні квартири АДРЕСА_4 сантехніком було виявлено протікання колби фільтра грубого очищення холодної води.

12.10.2017 року при обстеженні квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 при складанні акту залиття було встановлено, що у квартирі АДРЕСА_4 сантехнічні прилади знаходяться у задовільному стані, їх з'єднання щільні. При перевірці труб, які проходять через квартиру АДРЕСА_4 протікань не виявлено. В коридорі на стелі вбачаються мокрі плями на висоті 10 см. В квартирі АДРЕСА_3 було виявлено сліди затоплення на стелі та стінах: санвузлі, коридорі, кімнатах (вологі плями, тріщини штукатурки, здуті шпалери та лінолеум, відслоювання кахля).

Також, судом встановлено, що позивач звертався до КП «ЖКС «Чорноморський» із заявою про залиття його квартири відповідачем по даній справі і в 2013 році, про що був складений відповідний акт. Так, у вказаному акті від 17.05.2013 року визначено, що при обстеженні квартири АДРЕСА_4 встановлено, що залиття квартири АДРЕСА_3 відбувається через погане з'єднання між ванною та стелею.

Висновком № ED-2502-1-878.17 будівельно-технічного експертного дослідження від 29.01.2018 року (надалі - висновок експерта), який був наданий до суду позивачем одночасно із поданням позову по даній справі, було надано відповідь на питання щодо визначення розміру матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири АДРЕСА_1

Згідно даного висновку експерта, розмір матеріальної шкоди, визначення якої було предметом експертного дослідження склав 21 975 грн.

В дослідницькій частині висновку експерта в результаті проведеного візуально-інструментального обстеження, встановлено що приміщення квартири позивача (№№1, 4, 5, 6, 7 відповідно до схеми квартири в технічному паспорті) потрапили під залиття, отримали значний і передчасний фізичний знос.

У висновку експерта містяться фото приміщень квартири позивача, які потрапили під залиття та отримали пошкодження.

Майнова шкода визначена у висновку експерта як вартість відновлювального ремонту. В свою чергу, вартість відновлювального ремонту встановлена експертом як вартість ремонтно - будівельних робіт на підставі чинних державних будівельних норм та правил по визначенню вартості будівництва.

Також, позивачем було долучено до матеріалів справи виписку №34 із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_3, про його перебування на лікуванні у період з 20.12.2017 року по 29.12.2017 року в Військово-медичному клінічному центрі м. Одеси , за результатами, йому було призначено лікування у зв'язку із погіршенням загального стану здоров'я.

Згідно виписки з історії хвороби №1344 ОСОБА_3 знаходився у відділенні Інституту кардіології імені академіка М.Д.Стражеско з 26.02.2018 року по 09.03.2018 року у зв'язку з серцевим захворюванням, де отримував відповідне лікування.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, районний суд виходив з того, що відповідачем були порушені права позивача, а тому для відновлення порушених прав позивача, є необхідним стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 21 975 грн. та моральну шкоду у розмірі 2 000 грн.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на таке.

Загальні підстави цивільно-правової відповідальності за завдану майнову шкоду в деліктних (позадоговірних) відносинах передбачені ч. 1 ст. 1166 ЦК України.

Так відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування морального збитку, заподіяного внаслідок порушення його прав. Моральний збиток, зокрема, полягає в душевних стражданнях, що фізична особа випробувала в зв'язку з знищенням чи ушкодженням його майна. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв'язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Обов'язок доказування щодо відсутності вини залиття квартири покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.2 ст. 78, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81, ч.1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Так, з матеріалів справи вбачається, що Актом обстеження від 12.10.2017 року, затвердженим Начальником дільниці КП «ЖКС «Чорноморський» встановлено, що 11.10.2017 року о 19 годині 30 хвилин надійшла заявка від позивача щодо залиття його квартири АДРЕСА_3 з вище розташованої квартири АДРЕСА_4. При обстеженні квартири АДРЕСА_4 сантехніком було виявлено протікання колби фільтра грубого очищення холодної води. 12.10.2017 року при обстеженні квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 при складанні акту залиття було встановлено, що у квартирі АДРЕСА_4 сантехнічні прилади знаходяться у задовільному стані, їх з'єднання щільні. При перевірці труб, які проходять через квартиру АДРЕСА_4 протікань не виявлено. В коридорі на стелі вбачаються мокрі плями на висоті 10 см. В квартирі АДРЕСА_3 було виявлено сліди затоплення на стелі та стінах: санвузлі, коридорі, кімнатах (вологі плями, тріщини штукатурки, здуті шпалери та лінолеум, відслоювання кахелю).

Також матеріалами справи встановлено, що відповідно до висновку № ED-2502-1-878.17 будівельно-технічного експертного дослідження від 29.01.2018 року розмір матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири АДРЕСА_3 станом на момент проведення експертного дослідження становить 21975 грн. Крім цього, у зазначеному висновку експерта містяться також фото пошкоджень квартири ОСОБА_6, які характерні для пошкоджень внаслідок дії рідини (а.с. 13-24).

Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції щодо доведеності належними та допустимими доказами факту залиття квартири позивача, з вини відповідача.

Натомість відповідачем ОСОБА_2 не надано жодного доказу на спростування встановлених під час обстеження обставин та доказів відсутності її вини у залитті квартири позивача.

Посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_2 на те, що складений «Акт» не може бути належним доказом по справі та розгляду судом не підлягає, оскільки складений з грубим порушенням порядку та форми складання акту, апеляційним судом оцінюється критично, з огляду на таке.

Так, як зазначив суд першої інстанції, існує нормативно визначений Порядок складання акту про залиття, аварії квартир. Він регулюється Правилами утримання житлових будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Держжитлокомунгоспу України 17.05.2005 №76, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 р. за №927/11207.

Відповідно до п. 2.3.6 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Державного комітету з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 № 76 «Про затвердження Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій» у разі залиття, аварії квартир складається відповідний акт, форма якого передбачена додатком № 4. Як вбачається, в акті повинно бути зазначено причину залиття квартири.

Згідно Додатку № 4 в акті повинні бути відображені: дата складання акту (число, місяць, рік); прізвища, ініціали та займані посади членів комісії; прізвище, ім'я, по батькові власника (наймача, орендаря) квартири, що зазнала шкоди; адреса квартири, поверх, форма власності; прізвище, ім'я, по батькові власника (наймача, орендаря) квартири, з вини якого сталося залиття; адреса квартири, поверх, форма власності; характер залиття та його причини; завдана матеріальна шкода (обсяги необхідного ремонту приміщень квартири, перелік пошкоджених внаслідок залиття речей та їх орієнтовна вартість); висновок комісії щодо встановлення вини особи, що вчинила залиття.

В акті повинен міститись висновок про те хто заподіяв шкоду.

Судом було встановлено, що вказаний акт відповідає вищезазначеним вимогам Закону. В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 також не надала жодних переконливих доказів на спростування цього.

Твердження апелянта, що в Акті не зазначено місто, де знаходиться вулиця Ак. Корольова, апеляційний суд вважає формальними, з огляду на те, що згідно інформації, наданої з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання відповідачки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, вбачається, що вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 (а.с. 50). Крім того, зазначену адресу, ОСОБА_2 також зазначає і в своїх заявах, адресованих нею суду (а.с.63, 64).

Доводи відповідача про те, що акт не може бути належним доказом по справі не спростовує факту залиття квартири позивача.

Позивачем надано достатньо доказів для висновку про причини залиття квартири та про особу з вини якої таке залиття сталось. Проте вказане відповідачем жодним доказом не спростовано.

До компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку.

Крім того, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що позивач зазнав моральної шкоди, у зв'язку із пошкодженням його майна внаслідок залиття його квартири відповідачем, яка виразилася в душевних переживаннях, пов'язаних з пошкодженням майна позивача, вишукуванням додаткового часу і додаткових зусиль для відновлення нормального для проживання стану житла, а тому відповідачем така шкода підлягає відшкодуванню та, з урахуванням розумності та співмірності, суд правомірно стягнув з відповідача на користь позивача 2000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем доведено факт спричинення йому матеріальної та моральної шкоди внаслідок залиття квартири саме відповідачем. Висновки суду щодо доведеності позовних вимог є законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи і не спростовані відповідачем.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх ухваленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновкам суду першої інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

За таких обставин, відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін, оскільки постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 13, 274, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 15.04.2019 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда