ЧЕРВОНОАРМІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 292/103/19
Номер провадження 2/292/59/19
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М УК Р А Ї Н И
13 червня 2019 року смт.Пулини
Червоноармійський районний суд Житомирської області в складі:
головуючої судді Рябенької Т.С.,
секретаря судового засідання Володіної В.В.,
з участю представника позивача Ковальової Н.М., відповідачки ОСОБА_1 , представника відповідачки ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального провадження у смт.Пулини цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Юкрен-Пікарді-Агрікюльтюр" до ОСОБА_1 про стягнення суми безпідставно отриманих грошових коштів,-
В С Т А Н О В И В :
Ухвалою судді від 06.02.2019 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
12.03.2019 року до суду надійшов відзив відповідачки на позовну заяву, у якому вона просить відмовити в задоволенні позову повністю, посилаючись на те, що під час укладання договору оренди позивач знав про правовий статус нерухомого майна, щодо якого укладався даний договір, оскільки був ознайомлений з протоколом співвласників майнових паїв від 25.09.2008 року, протоколом загальних зборів співвласників майновий паїв від 28.12.2008 року, переліком-передачею майна пайового фонду станом на 28.12.2008 року. На момент укладання договору господарський двір з будівлями та спорудами існував у вигляді інвентарних об"єктів, які могли бути передані в оренду. Предмет оренди на час укладання договору не мав юридичного статусу нерухомого майна, тому на даний договір не розповсюджувались положення щодо нотаріального посвідчення договору, у зв"язку з чим твердження позивача щодо нікчемності договору оренди є безпідставними. Крім того, зазначає, що в позовній заяві вказано, що в обумовлений строк вона не передала в оренду обумовлене майно, при цьому, в поданих до суду документах позивач вказує, що сплачує саме за його оренду та жодного доказу, який встановлював би статус сплачених коштів як попередню оплату (аванс) позивачем не надано, оскільки ніяких домовленостей про попередню оплату між сторонами договору не було і не могло бути. Жодного обґрунтування стягнення з неї суми податку з доходів фізичних осіб в позові не зазначено, крім вказівки на те, що ці кошти сплачено позивачем як податковим агентом по договору, який за твердженням самого позивача був неукладений. Якщо ж кошти, які позивач сплачував, з його слів, як попередню оплату (аванс), то вони не підлягають оподаткуванню як ПДФО. Однак позивач сплачував орендну плату, тому й виконував обов"язки податкового агента та сплачував зазначені кошти. Це підтверджує реальність договору оренди, так само як і реальність досягнення усіх істотних умов договору та його виконання обома сторонами. Заперечуючи проти позовних вимог, відповідачка також вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності, посилаючись на те, що позивач з моменту початку дії договору оренди, тобто з 01.01.2009 року знав про порушення його прав, оскільки стверджує, що предмет договору не був переданий йому в оренду, тому відповідачка просить суд при вирішенні даного спору застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Відповіддю на відзив від 13.04.2018 року представник позивача підкреслила, що визначене стронами в договорі оренди майно належить до нерухомого майна, що підтверджується виданими на нього свідоцтвами про право власності на нежитлові будівлі, тому до даного договору застосовуються вимоги щодо його нотаріального оформлення. Крім того, використання та розпорядження відповідачкою паєм до виділення його в натурі повинно здійснюватися відповідно від імені всіх співвласників майна на підставі договору про спільну часткову власність майна та/або довіреності. Однак, згідно договору оренди, відповідачка уклала його від свого імені без будь-яких повноважень на це інших співвласників майна, тому договір був укладений неуповноваженою особою і в силу ст.ст.203 та 215 ЦК України є нікчемним. Відповідачка набула права на розпорядження своїм майновим паєм після дотримання порядку виділення майна в натурі та оформлення на себе права власності, тобто лише з 12.01.2011 року (з моменту реєстрації права власності відповідачки на нерухоме майно). Жодних підтверджень набуття ОСОБА_1 прав розпорядження цим майном раніше зазначеної дати реєстрації не надано та вказане було приховано від позивача. Таким чином, попередній договір оренди майна від 18.12.2008 року є недійсним, іншого договору оренди у встановленому законом порядку та формі сторонами укладено не було, нерухоме майно в оренду позивачу не передано. Оскільки послуга з надання майна в оренду відповідачем надана не була, то перераховані авансові платежі на їх оплату в сумі 230 367,80 грн є безпідставно отриманими та підлягають поверненню. Щодо заяви відповідачки про застосування строків позовної давності зазначила, що про порушення своїх прав позивачу стало відомо з рішення Червоноармійського районного суду Житомирської області від 19.06.2017 року по справі №292/252/16-ц та повідомлення відповідачкою про відмову в поверненні отриманих коштів, тому строк позовної давності на день пред"явлення позову не сплив і заява про застосування строків позовної давності є безпідставною та не підлягає задоволенню. У своєму запереченні на відзив на позовну заяву від 20.04.2019 року представник відповідачки зазначила, що в позовній заяві та відповіді на відзив позивач не заперечує факту, що 18.12.2008 року між ним та відповідачкою було укладено попередній договір оренди майна, згідно якого ОСОБА_1 передала в оренду позивачу на п"ять років нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Також позивач визнає той факт, що фактично з 01.01.2009 року почав використовувати вказане майно у своїй господарській діяльності, за що сплачував орендну плату, що свідчить про те, що між сторонами виникли фактичні договірні зобов"язання. Зазначає, що заперечення позивачем існування договірних відносин між сторонами суперечить принципу "естопель", який широко використовується в практиці Європейського суду з прав людини. Щодо заявлених позовних вимог про стягнення сплачених позивачем як податковим агентом податків з ПДФО за відповідачку в розмірі 80 367,80 грн, їх повернення регламентується нормами податкового законодавства України. Повернення коштів, що були помилково або надмірно зараховані до бюджету, здійснює територіальний орган Державної казначейської служби України за поданням органу стягнення. Оскільки ОСОБА_1 вказаних коштів не отримувала, тому не може бути відповідачем по справі. Щодо застосування строків позовної давності зазначає, що, укладаючи договір у невідповідній формі, позивач знав про порушення вимог законодавства щодо форми договору з моменту його укладення, а з позовом звернувся до суду в 2019 році, тобто з порушенням строку позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову.
В судовому засіданні представник позивача Ковальова ОСОБА_3 . підтримала позовні вимоги з вищевикладених підстав і просила суд їх задовольнити.
Відповідачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали з підстав, вказаних у відзиві на позовну заяву та в запереченні на відповідь на відзив, просили суд застосувати наслідки спливу позовної давності до позовних вимог по справі та відмовити в задоволенні позову повністю.
Вислухавши пояснення сторін та їх представників, оцінивши належність, допустимість, достовірність доказів кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, суд дійшов наступного висновку.
Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Судом встановлено, що 01.03.2003 року проведено інвентаризацію майна пайового фонду ПАФ " ОСОБА_4 " в частині основних засобів та співвставлення з майном пайового фонду на дату реформування, що підтверджується відповідним актом інвентаризації майна(а.с.62-63).
Відповідно до протоколу зборів співвласників майнових паїв ПАФ "Ліана" від 25.09.2008 року вирішено продати ОСОБА_1 майно співвласників майнових паїв ПАФ "Ліана" (а.с.61).
Згідно витягу з протоколу загальних зборів співвласників майнових паїв ПАФ "Ліана" с.Будище від 28.12.2008 року та переліку-передачі майна пайового фонду по ПАФ " ОСОБА_4 " ОСОБА_1 виділено належний майновий пай в сумі 408 949 грн в натурі цілісним майновим комплексом загальною вартістю 408 949 грн (а.с.57-58, 59-60).
18.12.2008 року між ОСОБА_1 та ТОВ "Юкрен-Пікарді-Агрікюльтюр" підписано договір оренди майна, згідно якого ОСОБА_1 передає ТОВ "Юкрен-Пікарді-Агрікюльтюр" в оренду на п"ять років, починаючи з 01.01.2009 року по 31.12.2013 року, нерухоме майно, а саме: господарський двір площею 5,1 га з будівлею та спорудами: телятник, конюшня, корівник, зерносушка, зерносклад, кузня, зерноплощадка, артезіанська свердловина, водонапірна башта, автозаправочний блок за адресою: АДРЕСА_2 .Будище, АДРЕСА_3 .Ватутіна, АДРЕСА_1 а Пулинського АДРЕСА_1 , а ТОВ "Юкрен-Пікарді-Агрікюльтюр" сплачує орендодавцю кожного року орендну плату в сумі 100 000 грн (а.с.7-9). Хоча позивач вважає даний договір попереднім, суд не вбачає для цього підстав, оскільки згідно ст.635 ЦК України до попереднього договору встановлено інші вимоги.
На виконання умов договору оренди майна позивач перерахував на користь відповідачки орендну плату в сумі 30 000 грн (платіжне доручення №1 від 11.03.2010 року), 20 000 грн (платіжне доручення від 13.04.2010 року), 20 000 грн (платіжне доручення №150 від 31.05.2010 року), 80 000 грн (платіжне доручення від 28.01.2011 року), а всього 150 000 грн (а.с.10-11), що, на думку позивача, були авансовими платежами, про що не зазначено в даних платіжних дорученнях.
Відповідно до ч.1 ст.760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).
Згідно ст.761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі, особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.
Оскільки майно, що було предметом договору, являється майновим паєм, власником якого є ОСОБА_1 , яка має право використовувати його на свій розсуд, тому твердження представника позивача про те, що ОСОБА_1 не мала права здавати його в оренду є безпідставним.
Також судом не приймаються до уваги посилання позивача на положення ч.3 ст.61 ЦПК України, відповідно до якої обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Так, мотивація рішення у справі №292/252/16-ц від 19.06.2017 року є оцінкою наданих суду доказів, а не фактом, який не потребує доведення у даній справі, проте, резолютивна частина рішення не містить висновків про те, що договір оренди від 18.12.2008 року є неукладеним.
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок НОМЕР_1 (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) НОМЕР_2 правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов`язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.
Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.
Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.
Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному судочинстві, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідачки сплачених позивачем податків з ПДФО суд приходить до висновку, що оскільки у вимозі про повернення орендної плати відмовлено, тому вимога про повернення сплачених податків з ПДФО, які позивач заплатив за відповідачку, як податкового агента, також задоволенню не підлягає.
В судовому засіданні представник відповідача заявила клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності до позовних вимог у справі, посилаючись на те, що позивачем пропущений строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Щодо заявленого клопотання суд зазначає наступне.
Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки відповідно до ст.257 ЦК України. Будь-яке порушене право підлягає захисту, з урахуванням строку позовної давності про застосування якого клопоче представник відповідача. Законодавець встановлює, що коли суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів установить, що право позивача, про захист якого він просить відповідачем не порушено, приймається рішення про відмову у задоволенні позову саме з цих підстав, а не через пропуск строку позовної давності. Якщо буде встановлено, що право позивача порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд приймає рішення, яким відмовляє в позові у зв`язку із закінченням строку позовної давності, а у випадку визнання причин пропуску цього строку поважними - порушене право має бути захищене. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що право позивача, про захист якого він просить, відповідачкою не порушено, тому підстав для задоволення клопотання представника відповідача про відмову в задоволенні позову у зв"язку зі спливом строків позовної давності суд не знаходить. Також не підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача понесені останнім судові витрати при зверненні з позовом до суду на підставі ст.141 ЦПК України.
Керуючись ст.ст.3, 15, 16, 202, 256, 257, 261, 267, 759-763, 1212 ЦК України, ст.43 ПК України, ст.ст.4, 11-13, 60, 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,- В И Р І Ш И В :
В задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю "Юкрен-Пікарді-Агрікюльтюр" до ОСОБА_1 про стягнення суми безпідставно отриманих грошових коштів відмовити. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду через Червоноармійський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя Т.С.Рябенька
Повний текст рішення складено 19.06.2019 року.