233 № 233/3008/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

/Мотивоване/

17 жовтня 2019 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Наумик О. О., за участі секретаря судового засідання Клугер Т. А., розглянувши цивільну справу №233/3008/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини»,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 у поданій нею до суду до ОСОБА_2 позовній заяві (уточненій в заяві від 06.08.2019 - а.с.22-31) просить:

- надати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозвіл на виїзд разом з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за кордон без дозволу (згоди) батька дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до досягнення дитиною шістнадцяти років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

- дозволити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , або її офіційному представникові, без згоди батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої дитини, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення дитиною шістнадцяти років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 ,

пославшись на таке:

Від зареєстрованого 03 жовтня 2012 року шлюбу з відповідачем вони мають малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який постійно мешкає разом з нею (позивачем).

Фактичні шлюбні відносини з відповідачем були припинені у 2017 році, з 2018 року вони проживають окремо.

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , мешкає разом з нею. Батько дитини - відповідач ОСОБА_2 самоусунувся від участі у вихованні та забезпеченні сина з власної ініціативи, не спілкується з дитиною, участі у житті сина свідомо не приймає, фактично не може надати їй дозвіл на виготовлення закордонного паспорту, як проїзного документа дитини та надати дозвіл в той чи інший проміжок часу на тимчасовий виїзд дитини за межі України разом з нею.

Відповідач мешкає в м. Макіївці Донецької області, фактично не можеі не бажає виїжджати з окупованої території України (зони проведення ООС) в Донецькій області для надання дозволу ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 на виготовлення закордонного паспорту як проїзного документа спільної дитини та надання дозволу в той чи інший проміжок часу на тимчасовий виїзд дитини за межі України разом з матір`ю.

Виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон, виходячи з положень п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57, не обмежується законом, а законом лише встановлюється певний порядок оформлення такого виїзду.

Частина 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, Генеральною Асамблеєю ООН, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Встановлення будь-яких обмежень щодо виїзду за кордон без згоди батька дитини, так як й встановлення переліку країн, проміжку часу виїзду за межі України без згоди батька дитини призведе до порушення принципу 2 Декларації прав дитини, прийнятою резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, де зазначається, що дитині повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

Встановлення будь-яких обмежень, щодо виїзду за кордон без згоди батька дитини, так як й встановлення переліку країн, проміжку часу виїзду за межі України без згоди батька дитини призведе до не можливості вільного планування подорожей, бо не можливо передбачити час для отримання відповідного рішення суду, набрання цим рішенням законної сили, а відтак будь-які сподівання, зусилля щодо захисту інтересів в першу чергу дитини зведуться нанівець.

Звертає увагу на гарантійний лист, наданий їй (позивачці) з боку компанії ТОВ «Солюшенс енд Трейд ЛТД» (Solution & Trade LTD Osauhing), що є зареєстрованою юридичною особою на території республіки Естонія, та має відповідні реєстраційні дані: Хар`юський повіт , АДРЕСА_3 . АДРЕСА_4 . Зазначена компанія має намір її працевлаштування як співробітника із гарантіями організації місця мешкання її та членів її сім`ї на період з 01.01.2020 по 01.01.2025 включно.

Відтак є необхідність звернення до посольства республіки Естонії на території України з відповідним клопотанням про отримання довготривалої візи на період її роботи у Естонії, й відповідно візи для її сина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2

Зауважила на висновках Постанови Великої Палати Верховного Суду по справа № 712/10623/17, що була прийнята за результатами неоднакового застосування норм права при розгляді аналогічних справ.

В м. Макіївці Донецької області продовжують мешкати її рідні, яких вона має намір відвідувати, задля чого в неї є необхідність перетинати лінію розмежування між Україною та тимчасово непідконтрольною територію України. Разом з нею має бажання, щоб переміщався і її син, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2

В`їзд на тимчасово неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995№ 57 (п.5.1.1. Тимчасового порядку здійснення контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів і вантажів вздовж лінії зіткнення у межах Донецької та Луганської областей).

Відтак при будь-якій поїздці до м. Макіївки Донецької області їй потрібно отримувати згоду відповідача на проїзд разом із своїм сином, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до його бабусі. З урахуванням мешкання, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , в м. Макіївці Донецької області (на тимчасово непідконтрольній території України) зазначену згоду фізично й фактично неможливо отримати, бо вона повинна бути оформлена й посвідчена нотаріусом України, що не здійснюють свою діяльність на тимчасово непідконтрольній території України.

Враховуючи викладене, зважаючи на необхідність періодичних виїздів дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення, безпідставне небажання батька дитини приймати участь в вихованні дитини, а відтак й наданні згоди на виїзд дитини за кордон, просить про задоволення позову у повному обсязі.

Судовою ухвалою від 03.09.2019 р. відкрите провадження в цивільній справі за правилами загального позовного провадження (а.с.62).

Судовою ухвалою від 25.09.2019 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с.72).

Позивач та її представник ОСОБА_7 у судове засідання не з`явилися, надавши суду заяву про розгляд справи у їх відсутність з посиланням на підтримання позову (а.с.68).

Відповідач, повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання належним чином шляхом друкування оголошення на сайті «Судова влада України» (http://ksm.dn.court.gov.ua) на сторінці Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області у розділі «Оголошення про виклик до суду» (а.с.65,73) у судове засідання не з`явився: на адресу суду від імені відповідача надійшло «Електронне повідомлення №292», за текстом якого відповідач не заперечує проти задоволення позову, надати дозвіл на виїзд дитини у нього немає можливості, оскільки для цього йому необхідно виїжджати за межі тимчасово непідконтрольної території України, де він тепер проживає, для чого в нього немає ані часу, ані бажання. Спір просить розглянути у його відсутність (а.с.75).

З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дістає таких висновків.

Судом встановлено, що сторони у справі - позивач ОСОБА_3 і відповідач ОСОБА_2 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 29 березня 2013 року Червоногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Макіївського міського управління юстиції у Донецькій області, - в матеріалах справи на а.с.8).

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Костянтинівським міськрайонним судом Донецької області від 09 жовтня 2019 року, яке на час розгляду цивільної справи не набуло чинності (копія рішення - на а.с.76).

Малолітня дитина сторін проживає разом з матір`ю, що позивач підтвердила довідкою Голосіївського управління поліції у місті Києві ГУНП України від 18.07.2019 за № 421 (а.с.33).

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Вирішуючи питання обґрунтованості заявлених позовних вимог, суд виходив за такого:

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини.

Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18).

При цьому положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею.

Проте, сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки.

Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості.

Незазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини та ненадання доказів на підтвердження її повернення в Україну виключає можливість надання дозволу на такий виїзд дитини.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в своїй Постанові від 03.07.2019 по цивільній справі № 643/1090/17.

Таким чином вимога надати позивачці дозвіл на виїзд разом з малолітнім сином за кордон без дозволу (згоди) батька дитини до досягнення дитиною шістнадцяти років не відповідає законодавству України, а відтак суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Виходячи з цього висновку не підлягають задоволенню і вимоги надання дозволу позивачці або її офіційному представникові без згоди батька оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої дитини сторін за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення дитиною шістнадцяти років - як похідної вимоги від вимоги надання дозволу на виїзд разом з малолітнім сином за кордон без дозволу (згоди) батька дитини.

При цьому суд не бере до уваги наданий позивачем в якості доказу гарантійний лист Компанії ТОВ «Солюшенс енд Трейд ЛТД» від 27.07.2019 за №27.7-19, яким Компанія надає підтвердження працевлаштування позивача в Естонії з 01.01.2020 по 01.01.2025 (а.с.34), а також докази на підтвердження родинного зв`язку позивачки з ОСОБА_8 , яка зареєстрована у м. Макіївці Донецької області (а.с.52-54), оскільки у змісті позовних вимог позивачем не заявлена вимога про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини сторін без згоди батька саме до Естонії в означений період часу, тобто не зазначена держава прямування та відповідний часовий проміжок перебування у ній, як і не заявлена вимога про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини сторін без згоди батька до тимчасово окупованої території України, попре те, що суд в ухвалі від 24.06.2019 про залишення позовної заяви без руху (а.с.19) пропонував позивачці уточнити позовні вимоги.

Також суд не зважає на зміст «Електронного повідомлення №292», за текстом якого відповідач не заперечує проти задоволення позову, оскільки це Повідомлення не містить підпису відповідача, і, окрім цього, надійшло з м. Маріуполь, тоді як, за ствердженням у Повідомленні, відповідач проживає на тимчасово непідконтрольній території України, звідки, виїжджати «не має ані часу, ані бажання», що ставить під сумнів справжність цього Повідомлення щодо волевиявлення відповідача.

З огляду на наведене, у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові на позивача.

В зв`язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст.259, 263-265, 141 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_6 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) «про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини» відмовити.

Повний текст рішення складений 31 жовтня 2019 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя