Провадження №22-ц/812/476/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2019 року м. Миколаїв

Справа № 484/5200/18

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Шаманської Н.О.,

суддів: Данилової О.О., Кушнірової Т.Б.,

із секретарем судового засідання - Гавор В.Б.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні , в режимі відеоконференції, цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

Первомайського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління у справах дітей Первомайської міської ради Миколаївської області,

про визнання постанови та акту державного виконавця про передачу спірного майна в рахунок погашення боргу недійсними та їх скасування

за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, постановлену суддею Літвіненко Т.Я. 22 січня 2019 року в приміщенні цього ж суду, дата складення повного тексту ухвали не зазначена,

у с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Первомайського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі -ВДВС), ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про визнання постанови та акту державного виконавця про передачу спірного майна в рахунок погашення боргу недійсними та їх скасування.

В обґрунтування позову зазначала, що у ВДВС на виконанні перебуває виконавче провадження № 399643998 з виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Правекс Банк» кредитної заборгованості.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 грудня 2017 року, було замінено стягувача у зазначеному виконавчому провадженні з ПАТ «Правекс Банк» на ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія».

29 січня, 15 березня та 2 травня 2018 року Державним підприємством «Сетам» були проведені електронні торги з реалізації арештованого майна, а саме трикімнатної квартири АДРЕСА_1 що належить позивачу. Жодні електронні торги не відбулися у зв'язку з відсутністю допущених учасників торгів.

7 травня 2018 року до ВДВС надійшла заява стягувача ТОВ «Фінансова компанія» «Довіра та Гарантія» від 2 травня 2018 року про залишення за собою нереалізованого майна в рахунок погашення заборгованості .

Згідно постанови державного виконавця від 14 травня 2018 року про передачу майна стягувачу та акту про передачу майна у рахунок погашення боргу, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» передано трикімнатну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та належить боржнику ОСОБА_1

Посилаючись на те, що зазначені постанова та акт винесені з порушенням норм чинного законодавства, а майно передано на реалізацію без отримання необхідного дозволу органів опіки та піклування, позивач просила визнати постанову та акт державного виконавця про передачу спірного майна в рахунок погашення боргу недійсними та скасувати їх.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 січня 2019 року провадження по справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України (справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства).

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2, посилаючись на помилковість висновків суду першої інстанції про те, що даний спір повинен розглядатися за правилами адміністративного судочинства, просила скасувати ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 січня 2019 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що спір, який виник між сторонами повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства .

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна на підставі наступного.

Так, з матеріалів справи вбачається, що з 1 жовтня 2013 року у відділі ДВС Первомайського міськрайонного управління юстиції перебуває виконавче провадження ВП № 39964398 на підставі виконавчого листа № 2/484/564/13, виданого Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області 3 вересня 2013 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Правекс Банк» боргу в розмірі 322 456 грн. 66 коп.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 грудня 2017 року, було замінено стягувача у зазначеному виконавчому провадженні з ПАТ «Правекс Банк» на ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія».

29 січня, 15 березня та 2 травня 2018 року Державним підприємством «Сетам» були проведені електронні торги з реалізації арештованого майна, а саме трикімнатної квартири АДРЕСА_1 що належить позивачу. Жодні електронні торги не відбулися у зв'язку з відсутністю допущених учасників торгів.

7 травня 2018 року до ВДВС надійшла заява стягувача ТОВ «Фінансова компанія» «Довіра та Гарантія» від 2 травня 2018 року про залишення за собою нереалізованого майна в рахунок погашення заборгованост .

Згідно постанови державного виконавця від 14 травня 2018 року про передачу майна стягувачу та акту про передачу майна у рахунок погашення боргу, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» передано трикімнатну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та належить боржнику ОСОБА_1

Звертаючись до суду у порядку цивільного судочинства ОСОБА_1 просила визнати постанову та акт державного виконавця про передачу спірного майна в рахунок погашення боргу недійсними та скасувати їх, посилаючись на те, що зазначені постанова та акт винесені з порушенням норм чинного законодавства, а майно передано на реалізацію без отримання необхідного дозволу органів опіки та піклування.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до частини другої статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 202 ЦК України). Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 цього Кодексу).

За статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами статей 48, 61 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. За загальним правилом (частина перша статті 61 вказаного закону) реалізація арештованого майна здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною.

Правова природа процедури реалізації майна на електронних торгах полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника електронних торгів.

Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення електронних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення електронних торгів торгів - це є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на електронних торгах, тобто правочином.

А відтак відчуження майна з електронних торгів за своєю правовою природою відноситься до угод купівлі-продажу, і така угода може визнаватись недійсною на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України.

Закон України «Про виконавче провадження» допускає, що реалізація арештованого майна на електронних торгах може не відбутися. У такому випадку з метою забезпечення права стягувача - передбачено відповідний порядок дій, які повинен вчинити державний виконавець, а саме: повідомити стягувача про те, що арештоване майно не було реалізоване на електронних торгах та запропонувати стягувачу залишити це майно за собою.

Якщо ж стягувач заявить про бажання залишити нереалізоване на електронних торгах майно за собою, майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною.

Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу державний виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі державний виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно (частина дев'ята статті 61 Закону України «Про виконавче провадження»).

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Крім визнання правочину недійсним, способами захисту цивільних прав та інтересів також можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, його посадових і службових осіб (стаття 16 ЦК України).

Згідно зі статтею 393 ЦК України серед способів захисту права власності закріплено визнання незаконним та скасування правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника.

Відповідних правових висновків дійшов і суд касаційної інстанції (постанова Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1655цс16 та постанова Верховного Суду від 6 лютого 2018 року у справі № 753/5007/16-ц).

У засіданні судової колегії представник позивача пояснила, що в даній справі ОСОБА_1 звертається не в порядку оскарження дій державного виконавця шляхом подання відповідної скарги до суду, що видав виконавчий документ, а в порядку позовного провадження, зважаючи на наявність спору щодо цивільного права. При цьому, із посиланням на положення ст. 317,318, 321, ЦК України, позовна заява обґрунтована незаконністю дій, постанови та акту державного виконавця Первомайського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.

Проте, закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції не звернув уваги на вказані обставини, не врахував вищезазначені норми процесуального права, а тому дійшов помилкового висновку про те, що спір не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства та має розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

За таких обставин оскаржувана ухвала в частині закриття провадження у справі не може бути визнана законною і обґрунтованою, перешкоджає подальшому провадженню у справі, тому, з огляду на положення пункту 4 частини 1 ст. 379 ЦПК України підлягає скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

З цих же підстав не можуть бути визнанні обґрунтованими й доводи ТОВ

«Фінансова компанія «Довіра та Гарантія».

Посилання на правові позиції , викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду України від 6 червня 2018 року № 921/16/14-г/15 та № 127/9870/16-ц, не можуть бути застосовані до даних правовідносин, оскільки по цим справам оскаржувались постанови державного виконавця про стягнення з боржника виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій та штрафу.

Керуючись ст. ст. 367, 379, 381, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 січня 2019 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, в порядку, передбаченому ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: О.О. Данилова

Т.Б. Кушнірова

Повний текст постанови складено 29 березня 2019 року