Справа № 341/1278/18
Провадження № 22-ц/4808/79/19
Головуючий у 1 інстанції Юсип І. М.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Бойчука Л.М.

з участю представника управління Державної казначейської служби України у Галицькому районі Гамуляк О. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної казначейської служби у Галицькому районі Івано-Франківської області, третя особа: Галицьке об`єднане управління пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про відшкодування завданої шкоди, з апеляційною скаргою представника управління Державної казначейської служби у Галицькому районі Івано-Франківської області на рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 09 листопада 2018 року, ухвалене суддею Юсип І.М.,

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом та просив стягнути з Державного бюджету України на його користь 34 192, 40 гривень завданої шкоди.

Заявлені вимоги обґрунтував тим, що як суддя у відставці з листопада 2016 року отримував у Галицькому об`єднаному управлінні пенсійного фонду України Івано-Франківської області щомісячне довічне грошове утримання. На підставі положення абзацу 1 підпункту 169.2.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України Пенсійний фонд України як податковий агент щомісячно утримував з його щомісячного довічного грошового утримання податок з доходів фізичних осіб. За період з жовтня 2016 року по лютий 2018 року загальний розмір утриманого податку на доходи фізичних осіб та військового збору становить 34 192, 40 гривень.

Однак, рішенням від 27 лютого 2018 року за № 1-р/2018 у справі за конституційним поданням сорока восьми народних депутати України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців 13, 14 пункту 32 розділу І Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» та Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзацу 1 підпункту 169.2.19 п.164.2. ст. 164 Податкового кодексу України (справа про оподаткування пенсій і щомісячного довічного грошового утримання) Конституційний Суд України ці положення Податкового кодексу України визнав неконституційними.

Зазначає, що до прийняття Конституційним Судом України вказаного рішення, зокрема, на час виникнення спірних відносин, положення абз.1 п.п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України не підлягали застосуванню, і вказані положення застосовуватись для умов оподаткування довічної грошової допомоги судді у відставці не можуть. Між тим невідповідність приписів Закону Конституції України як такого може свідчити про порушення прав та інтересів особи на отримання очікуваного прибутку.

Діями відповідача, третьої особи було порушено право позивача на майно, яке розглядається як автономне поняття в розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та полягає в правомірному очікуванні. Набувши право на відставку, має право очікувати отримання пенсійних виплат у розмірі, визначеному законодавством на дату виникнення такого права, а зміни в законодавстві нівелюють його право на майно, можливість правомірного очікування доходу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 09 листопада 2018 року позов задоволено. Ухвалено стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 34 192 гривень шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач недоотримав дохід у вигляді утриманого податку з пенсійних виплат, що, зокрема, підтверджується діями третьої особи, яка перестала здійснювати відрахування податкових зобов`язань з пенсійних виплат позивача після визнання вищезазначеного акту неконституційним. Діями відповідача, третьої особи було порушено конкретно право позивача на майно, яке розглядається як автономне поняття в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції захист прав людини і основоположних свобод та полягає в правомірному очікуванні, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, в приватних власних інтересах, встановлених національним законодавством. Набувши право на відставку, позивач мав право очікувати отримання пенсійних виплат у розмірі визначеному законодавством на дату виникнення такого права. Зміни в законодавстві нівелюють право позивача на майно, можливість правомірного очікування доходу. Внаслідок здійснених відрахувань з жовтня 2016 року позивачу завдано шкоду, що оцінюється в грошовому виразі, виходячи із сукупної суми відрахувань 34 192,40 гривень, яка підлягає стягненню з Державного бюджету України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

На дане рішення представник управління Державної казначейської служби у Галицькому районі Івано-Франківської області подав апеляційну скаргу, в якій просить судове рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Вважає рішення таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що жодним нормативно-правовим документом не передбачено покладання відповідальності на УДСКУ в Галицькому районі Івано-Франківської області за дії інших органів. Відповідно до вимог матеріального права відповідачем по цій категорії справ є Державна казначейська служба України. Ця справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки предметом спору є оскарження дій суб`єкта владних повноважень Галицького об`єднаного управління ПФУ в Івано-Франківській області щодо стягнення з пенсії позивача податку на доходи фізичних осіб. Положення абзацу 1 підпункту 169.2.19 п.164.2. ст. 164 Податкового кодексу України втратили чинність з 27 лютого 2018 року, тому тільки з цього моменту у відповідача відсутні підстави для проведення відповідних відрахувань з пенсії позивача. Однак податки, стягнуті до моменту втрати чинності вказаними положеннями, не можуть бути повернуті, оскільки здійснювались на підставі чинних на той час положень закону, а ч.1 ст. 58 Конституції України передбачено, що закони не мають зворотної дії в часі. Суд вийшов за межі позовних вимог, самостійно змінивши предмет спору, оскільки в обґрунтування рішення послався на норми цивільного кодексу, що передбачають відшкодування збитків (упущеної вигоди), хоча позивач просив відшкодувати матеріальну шкоду.

Позивач правом на подання відзиву не скористався.

17 січня 2019 року представник Управління Державної казначейської служби у Галицькому районі Івано-Франківської області подав клопотання про зупинення провадження у справі до закінчення касаційного перегляду об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду по справі №686/6775/18 з подібними правовідносинами.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 23 січня 2019 року клопотання представника Управління Державної казначейської служби у Галицькому районі Івано-Франківської області задоволено та провадження у справі зупинено до закінчення касаційного перегляду об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду по справі №686/6775/18 з подібними правовідносинами.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 18 жовтня 2019 року апеляційне провадження у справі поновлено у зв`язку з тим, що 05 вересня 2019 року Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у цивільній справі №686/6775/18 касаційну скаргу Управління Державної казначейської служби України у м. Хмельницькому Хмельницької області задовольнив частково. Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 02 серпня 2018 року скасовано. Провадження у справі закрито. Повідомлено, що справа підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Як встановлено судом, ОСОБА_1 є суддею у відставці Галицького районного суду Івано-Франківської області.

Згідно копії довідки Галицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області №59/М-15 від 20 червня 2018 року ОСОБА_1 перебуває на обліку у Галицькому об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Івано-Франківської області, де отримує довічне грошове утримання суддям. Сума щомісячного відрахування податку з нарахованого позивачу довічного грошового утримання за період з жовтня 2016 року по лютий 2018 року становить 31 562, 21 гривень податку на доходи фізичних осіб та 2630, 19 гривень військового збору (а.с. 10).

Позиція суду апеляційної інстанції

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши представника апелянта, яка вимоги скарги підтримала, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою ст. 15, частиною 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права чи інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Утримання зазначених сум податку з доходів фізичних осіб та військового збору з призначеного довічного грошового утримання позивача було передбачено абз. першим п.п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України зі змінами, внесеними Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166-VII.

Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року по справі №1-6/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02 червня 2016 року суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

За змістом статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Згідно із частиною першою статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах.

Відповідно до пункту сьомого частини першої статті 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.

За змістом п. 2 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

У п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України закріплено, що публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звільнено у зв`язку з поданням заяви про відставку постановою Верховної Ради України «Про звільнення суддів» №1600-VIII від 22 вересня 2016 року, тобто до набуття чинності 30 вересня 2016 року Законом «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02 червня 2016 року.

З огляду на наведене, на час виходу позивача у відставку спірні правовідносини регулювалися Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI у редакції, зміненій Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VIII.

Даний Закон визначав статус суддів з метою забезпечення належних умов для здійснення правосуддя, дотримання Конституції України і законів України, охорони прав і свобод громадян.

Професійні судді є носіями судової влади в Україні, які здійснюють правосуддя незалежно від законодавчої та виконавчої влади. Судді є посадовими особами судової влади, які відповідно до Конституції України наділені повноваженнями здійснювати правосуддя і виконувати свої обов`язки на професійній основі в Конституційному Суді України та судах загальної юрисдикції.

Питання матеріального і соціально-побутового забезпечення суддів, в тому числі суддів у відставці, регулювалося спеціальними нормами Закону.

Встановлено, що предметом судового розгляду у даній справі є вимога судді у відставці про стягнення з Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області майнової шкоди у сумі 34 192, 40 гривень, завданої позивачеві внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного закону щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Отже, спір, який виник між сторонами, стосується виплати довічного грошового утримання, право на яке у позивача виникло у зв`язку із виконанням ним професійних обов`язків на посаді судді та припиненням виконання цих обов`язків, тобто стосується діяльності позивача на публічній службі, а тому має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби.

Такі висновки узгоджуються з постановами Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року по справі №757/70264/17-ц та від 05.06.2019 року по справі №686/23445/17, а також постановою Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2019 року по справі №686/6775/18.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що розгляд даної вимоги скарги належить здійснювати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до пункту четвертого частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

В силу частин першої та другої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з ч. 1 ст. 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Оскільки дана вимога не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, провадження у справі в цій частині слід закрити, роз`яснивши позивачу право звернутися з відповідним позовом в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись ст. ст. 374, 377, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника управління Державної казначейської служби у Галицькому районі Івано-Франківської області задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 09 листопада 2018 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної казначейської служби у Галицькому районі Івано-Франківської області, третя особа: Галицьке об`єднане управління пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про відшкодування завданої шкоди закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 право на звернення до суду з даним позовом в порядку адміністративного судочинства.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст судового рішення виготовлено 04 листопада 2019 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта