Житомирський апеляційний суд
Справа №288/452/19 Головуючий у 1-й інст. Рудник М. І.
Категорія 23 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2019 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді Миніч Т.І.,

суддів: Павицької Т.М.,

Трояновської Г.С.

секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

з участю представника позивача

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 25 липня 2019 року, яке ухвалене під головуванням судді Рудника М.І. у смт Попільня

у цивільній справі №288/452/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімагромаркетинг" до ОСОБА_1 про стягнення завданих матеріальних збитків, -

в с т а н о в и в :

У березні 2019 року ТОВ «Хімагромаркетинг» звернулось до суду з позовом про стягнення завданих матеріальних збитків.В обгрунтуання заявлених вимог позивач зазначав, що 04 серпня 2017 року між ним та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 було укладено договір №ГТ-01 про надання транспортно експедиторських послуг, за умовами якого зобов`язався за дорученням та за рахунок клієнта надати послуги з організації оптимальних маршрутів для здійснення перевезень вантажів транспортом клієнта, виконання перевезень вантажів клієнта автомобільним транспортом територією України та оформлення первинних документів (договорів, видаткової накладної, товарно транспортної документації). Під час виконання своїх обов`язків за вказаним договором 05 вересня 2017 року зі складу ТОВ «Хорд» відповідачеві було передано майно для перевезення його ТОВ «Фермерське господарство «РОМ». Відповідно до Заявки на склад № АП -19- 1935 від 05 вересня 2017 року відповідач прийняв зі складу ТОВ «Хорд» майно у загальній кількості 60 одиниць, а саме: «Стробітек» упаковка 0,200 кг у кількості 60 штук (12 000 кг) на загальну суму 28 296 гривень 00 копійок. Зазначене майно було прийняте відповідачем без наявних пошкоджень та відповідної якості. Однак з 05 вересня 2017 року по 15 листопада 2017 року покупець товару так і не отримав, про що свідчать акти взаємних звірянь. Посилаючись на те, що відповідачем завдано матеріальних збитків на вищевказану суму, позивач просив стягнути з відповідача завдані матеріальні збитки у розмірі 28 296 гривень 00 копійок та судовий збір.

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 25 липня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімагромаркетинг» суму завданих матеріальних збитків у розмірі 28 296 грн. та вирішено питання щодо відшкодування судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначене рішення суду та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову. На думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно застосував норми КЗпП України, оскільки спірні правовідносни регулюються положеннями ГК України. Вважає, що судом не досліджено та не встановлено факт звернення відповідача із заявкою на склад ТОВ «Хорд» про видачу товару, а також не з`ясовано, чи дійсно здійснено відвантаження товару для перевезення, чи було укладено договір купівлі-продажу на поставку товару ТОВ «Хімагромаркетинг», чи здійснював експедитор ОСОБА_1 протиправні дії під час виконання договору експедирування, не встановив реальний розмір збитків та не встановив, чи існує причинно-наслідковий зв`язок між протиправними діями відповідача і заподіяною шкодою. Таким чином вважає, що за відсутності встановлення усіх зазначених обставин у суду не було підстав для задоволення позовних вимог.

Розглянувши справу в межах положень, визначених ст. 367 ЦПК України та доводів апеляційної скарги суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 04 серпня 2017 року між позивачем та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 було укладено договір № ГТ -01 про надання транспортно експедиторських послуг.

Відповідно до п.1.1. вказаного договору експедитор зобов`язується за дорученням та за рахунок клієнта надати послуги з організації оптимальних маршрутів для здійснення перевезень вантажів транспортом клієнта, виконання перевезень вантажів клієнта автомобільним транспортом територією України та оформлення первинних документів (договорів, видаткової накладної, товарно транспортної документації).

Умовами перевезення, вид і найменування вантажу, вид транспорту, розмір плати Експедиторові, пункти відправлення та призначення, строки виконання перевезення, а також інші умови пов`язані з виконанням цього договору, погоджуються сторонами у заявках, складеними у довільній формі. Усі погоджені сторонами заявки є невід`ємною частиною цього договору (п. 1.2. договору).

Пунктом 8.1. договору визначено, що цей договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31 грудня 2017 року.

Як вбачається із Заявки на склад № АП-19-1935 від 05 вересня 2017 року водій ОСОБА_1 мав перевезти автомобілем товар: «Стробитек» уп. 0,200 кг загальна кількість 12 000 кг.

Згідно Акту звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2017 року по 15.11.2017 року між ТОВ «Хімагромаркетинг» та Фермерським господарством «РОМ», 05 вересня 2017 року відбулась реалізація товару і послуг № АП-19-3010 на загальну суму 28 960 гривень 00 копійок.

Відповідно до Претензії № 122 від 15 березня 2019 року виданої ТОВ «Хімагромаркетинг», ОСОБА_1 повідомлявся про те, що він має повернути товар належної якості, або перерахувати суму вартості товару у розмірі 28 296 гривень 00 копійок ТОВ «Хімагромаркетинг». Дана претензія направлялась на адресу ОСОБА_1 рекомендованим листом, що підтверджується описом та службовим чеком від 15 березня 2019 року.

Як вбачається з виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань від 15 березня 2019 року, ОСОБА_1 припинив підприємницьку діяльність.

Задовольняючи позовні вимоги, та стягуючи із відповідача заподіяні позивачеві збитки, суд першої інстанції виходив із положень статей 130,134,135-1,135-3 КЗпП України та ст. 22,924,925 ЦК України.

Проте, в повній мірі погодитись з висновками суду неможливо, виходячи із наступного.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до положень частини другої цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Як уже зазначалось, звертаючись до суду із цим позовом, позивач просив стягнути суму завданих збитків, керуючись умовами договору про надання транспортно-експедиторських послуг, що укладений між ним та ФОП ОСОБА_1 .

Аналіз змісту та підстав поданого позову свідчить про те, що спір між сторонами виник щодо відшкодування збитків, завданих внаслідок здійснення господарської діяльності з виконання робіт та надання послуг.

Відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

За положеннями статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до статті 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

До таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 13.02.2019 року по справі № 910/8729/18.

Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що оскільки правовідносини між сторонами виникли за господарським договором, а відповідача на момент заподіяння збитків здійснював підприємницьку діяльність, то із припиненням ФОП, зобов`язання за укладеним договором не припинилися, а тому відповідач має нести відповідальність за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Таким чином розгляд даної справи підвідомчий господарському суду.

Згідно з частиною статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на наведене вбачається, що суд першої інстанції розглянув справу в порядку цивільного судочинства, чим порушив норми процесуального права.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19, 22 ЦПК України, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (ч. 2 ст. 377).

З огляду на вказане колегія суддів вважає за необхідне закрити провадження у справі, оскільки цей спір не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Керуючись статтями 255,259,268,367,368,374,377,381-384,390,391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 25 липня 2019 року скасувати.

Провадження у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімагромаркетинг" до ОСОБА_1 про стягнення завданих матеріальних збитків - закрити.

Повідомити Товариство з обмеженою відповідальністю "Хімагромаркетинг", що справа підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складено 31.10.2019 року.