ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 654/943/18-ц Головуючий в І інстанції Данилевський М.А.
Номер провадження 22ц - 819/1120/2019 Доповідач: Бугрик В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Бугрика В.В.,

Суддів: Базіль Л.В.,

Семиженка Г.В.,

секретар Давиденко І.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області у складі судді Данилевського М.А. від 15 квітня 2019 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спора - орган опіки і піклування Голопристанської районної державної адміністрації, встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, про поділ спільного майна подружжя та визнання угоди недійсною,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтував тим, що з червня 2010 року по вересень 2017 року він з відповідачкою ОСОБА_2 жили однією сім`єю, що підтверджується відповідною довідкою виконавчого комітету Новозбур`ївської сільської ради Голопристанського району Херсонської області. Під час сумісного проживання між сторонами склалися усталені відносини, притаманні подружжю: були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки, мали спільний бюджет, проводили спільні витрати, разом за спільні кошти в інтересах сім`ї придбавали майно.

Позивач неодноразово пропонував відповідачці зареєструвати шлюб, однак вона не вважала це необхідним.

В 2013 році позивач знайшов вигідну пропозицію по кредитуванню сімей в сільській місцевості на придбання житла і з відповідачкою вирішили придбати у спільну сумісну власність квартиру. Оформленням кредитних документів на квартиру займалася відповідачка, квартира була оформлена на ім`я ОСОБА_2 Кредит погашався грошима від реалізації ранньої картоплі, яку сторони вирощували та реалізовували щорічно, а також за рахунок заробітної плати позивача та відповідачки.

ОСОБА_1 вважає, що придбана ним із відповідачкою в березні 2013 року квартира АДРЕСА_1 є їхньою спільною сумісною власністю.

Крім квартири, під час проживання однією сім`єю та за спільні кошти, було придбано меблевий гарнітур у спальню вартістю 7000 грн., стінку вартістю 4000 грн., м`який куточок (диван і два крісла) вартістю 13000 грн., електробойлер - 1700 грн., мультиварку - 2900 грн., пилосос - 1300 грн. Позивач претендує на 1/2 частку зазначеного вище майна і просив суд отримати у особисту власність: 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 гарнітур у спальню вартістю 7000 грн., мультиварку вартістю 2900 грн., пилосос вартістю 1300 грн, всього на суму 36200 грн.

Позивач доповнив позовні вимоги - просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 05.02.2018 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та скасувати державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру за ОСОБА_3 . Позивачу стало відомо, що в лютому 2018 року відповідачка ОСОБА_2 здійснила відчуження зазначеної квартири своїй малолітній дочці - ОСОБА_3 . Вважає такі дії відповідачки незаконними, які свідчать про її недобросовісність, а вчинений нею правочин по відчуженню квартири має бути визнаний недійсним, виходячи із того, що зазначена квартира є об`єктом спільної сумісної власності позивача та відповідача, оскільки вона була придбана в період спільного проживання однією сім`єю, в інтересах сім`ї у спільну власність, для спільного користування, за спільні кошти. Крім того, позивач не давав згоду відповідачці на відчуження зазначеного спільного майна, вона діяла таємно від позивача, намагаючись незаконно позбавити його права власності на квартиру. Просив зазначений правочин договору дарування визнати недійсним як такий, що суперечить цивільному законодавству, а також моральним засадам суспільства.

Рішенням суду позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з червня 2010 року по вересень 2017 року.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 05.02.2018р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та скасування реєстрації права власності на зазначену квартиру за ОСОБА_3 - відмовлено.

В порядку поділу спільного майна жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, визнано право власності за ОСОБА_1 на мультиварку вартістю 2900 гривень та пилосос вартістю 1300 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 , на користь ОСОБА_1 , витрати на оплату судового збору в розмірі 320 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати в частині відмови позовних вимог та позовні вимоги у цій частині задовольнити, а саме визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 гарнітур у спальню вартістю 7000 грн., визнати недійсним договір дарування зазначеної квартирі, укладений 05 лютого 2018 року муж ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом прийнято незаконне невмотивоване рішення, з невідповідністю обставин, що мають значення для справи.

Вислухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 15.12.2009 р. відділом реєстрації актів цивільного стану Голопристанського районного управління юстиції Херсонської області розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (а.с. 7). 16.09.2010 р. відділом реєстрації актів цивільного стану Голопристанського районного управління юстиції Херсонської області розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (а.с. 102).

Згідно довідки Новозбур`ївської сільської ради Голопристанського району Херсонської області від 23.03.2018 р. № 258 ОСОБА_1 проживав однією сім`єю з червня 2010 року по вересень 2017 року з ОСОБА_2 (з 2010 по 2012 рік за адресою: АДРЕСА_3 , а з 2012 року по 2017 рік за адресою: АДРЕСА_2 ) (а.с. 8). Заробітна плата позивача, згідно довідки Державної установи «Голопристанська виправна колонія № 7» від 21.03.2018, з січня 2015 року по вересень 2017 року складала 160190,46 гривень (а.с. 9).

28.03.2013 р. ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_7 трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . за 50000 гривень. Договір посвідчений приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Херсонської області Маршаловою М.В. (а.с. 13-14).

Відповідно до додаткової угоди до вказаного договору купівлі-продажу квартири від 05.04.2013 р., посвідченого приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Херсонської області Маршаловою М.В., продаж житлового будинку за домовленістю сторін вчинено за 50000 грн., гроші в сумі 50000 грн. продавець ( ОСОБА_7 ) має одержати за придбану ОСОБА_4 квартиру після отримання Обласним фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі у відповідності до «Правил надання довгострокових кредитів індивідуальним забудовникам житла на селі», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 жовтня 1998 року № 1597 зі змінами та доповненнями, нотаріально посвідченої копії цього договору, згідно з графіком фінансування, шляхом перерахування продавцеві коштів на його особовий рахунок, відкритий в одній із банківських установ. (а.с. 15).

З метою придбання зазначеної квартири відповідачкою у Херсонському Обласну фонді підтримки індивідуального житлового будівництва на селі отримано кредит в сумі 50000 гривень на придбання житла строком до 10.08.2028 р. (а.с. 11). З метою забезпечення основного кредитного договору від 25.03.2013 р. укладено договір іпотеки на вказану квартиру. (а.с. 19).

14 липня 2017 року згідно договорів купівлі-продажу будинку та трьох земельних ділянок розташованих за адресою: АДРЕСА_4 , ОСОБА_8 (дід відповідачки) продав, а покупець ОСОБА_9 придбав зазначений будинок та земельні ділянки за загальною ціною 112474 гривні (а.с. 47-56).

19 липня 2017 року залишок кредитної заборгованості було погашено відповідачкою в сумі 36555 гривень (а.с. 45), а 04.12.2017 відповідно до листа про вилучення заборони та іпотеки Обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі від 08.11.2017, приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Довгань О.І. іпотека на зазначену квартиру припинена (а.с. 19-20). Також відповідачкою в цей же день (19.07.2017 р.) придбано диван та крісла КММ «Лорд» вартістю 13000 грн.

05.02.2018 р. ОСОБА_4 здійснила відчуження трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 , подарувавши її своїй неповнолітній дочці - ОСОБА_3 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Херсонської області Маршаловою М.В. (а.с. 103-105).

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції, керуючись нормами ст. 3 СК України прийшов до висновку, що факт проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу має місце з 17 вересня 2010 року, оскільки попередній шлюб відповідачки було розірвано 16.09.2010 року (а.с. 102), а перебування особи у зареєстрованому шлюбі виключає можливість встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з іншою особою. Також з урахуванням вищенаведених доказів, в їх сукупності та взаємозв`язку, факт проживання позивача однією сім`єю з відповідачкою як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, тому заявлені вимоги в частини встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу підлягають задоволенню.

Щодо визнання договору дарування спірної квартири недійсним то суд першої інстанції з яким погоджується апеляційний суд прийшов до таких висновків.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018 року та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору про відчуження квартири позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи-контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Як встановлено судом, на момент відчуження відповідачкою спірної квартири 05.02.2018 р. за адресою: АДРЕСА_2 , відповідач ОСОБА_4 у шлюбі з ОСОБА_1 не перебувала, добросовісно вважала зазначену квартиру своєю особистою власністю, оскільки придбала її за власні кошти та кошти, надані родичами, погасила кредит за квартиру за рахунок коштів, наданих дідусем, позивач ОСОБА_10 у спірній квартирі не був зареєстрований, а факт проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на момент дарування квартири доньці відповідачки встановлений не був, а тому нотаріально посвідчена згода ОСОБА_1 для відчуження спірної квартири була не потрібна.

На підставі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не доведено факт, що здійснюючи відчуження спірної квартири, яку позивач вважає об`єктом спільної сумісної власності подружжя, відповідачкою ОСОБА_4 були порушені вимоги ст. 215 ЦК України. Також позивачем не доведено фіктивність правочину щодо відчуження квартири відповідачкою на користь ОСОБА_3 , на який як на підставу визнання договору недійсним посилається позивач, оскільки відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до позиції Верховного Суду України, яка висловлена у рішенні в справі № 6-135цс13 від 25.12.2013 р., що суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід встановити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без встановлення факту ведення спільного господарства, побуту та бюджету не може бути підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін.

Матеріалами справи встановлено, що відповідачка отримала кредит в сумі 50000 гривень на придбання житла строком до 10.08.2028 р. (а.с. 11). Отримані кошти були спрямовані виключно на придбання житла, де й були зареєстровані відповідачка та її неповнолітня донька. Більшу частину коштів на погашення кредиту було витрачено відповідачкою, які вона отримала від родичів. Таким чином, суд дійшов висновку, що спірна квартира була набута відповідачкою хоча й за час проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини з позивачем, але за кошти, які належали їй особисто.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають між собою або в будь-якому іншому шлюбі, та у задоволенні позовних вимог про визнання за позивачем права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263 - 265 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 15 квітня 2019 року по даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ В.В. Бугрик

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Л.В. Базіль

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Г.В. Семиженко

Повний текст постанови складений 28 жовтня 2019 року.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ В.В. Бугрик