Справа № 462/1897/17 Головуючий у 1 інстанції: Бориславський Ю.Л.
Провадження № 22-ц/811/358/19 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р..

суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

секретар: Іванова О.О.

з участю: представника позивача ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» -Малік Т.І., представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 18 грудня 2018 року ухваленого судом у складі судді Бориславського Ю.Л. у справі № 462/1897/17 за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання кредитного договору недійсним,-

в с т а н о в и в :

28.08.2013 року Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» звернулось до суду із позовом у якому, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просить стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 28807С166 від 21.08.2007 року із змінами і доповненнями у розмірі 237 871,31 доларів США та 8 739 439,63 гривень, а також судові витрати по сплаті судового збору. Заборгованість складається із заборгованості за процентами, пені, нарахованої на прострочену заборгованість за основним боргом.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 28807С166 від 21.08.07 із змінами і доповненнями, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 697 000,00 дол. США з кінцевим строком погашення 15.08.2028р. зі сплатою процентів за користування кредитом. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 10.12.2013 р. позовні вимоги ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості по вказаному кредитному договорі задоволено, однак відповідачем не виконано дане рішення суду, а тому позивач змушений звернутися до суду із позовом про стягнення вказаної заборгованості по процентам та пені.

ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», в якому просить визнати недійсним з моменту укладення Кредитний договір № 28807С166 від 21.08.2007 р., укладений між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_1 .

Свої вимоги мотивує тим, що умови спірного кредитного договору є несправедливими, не відповідають ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки у відповідності до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною /сторонами/ вимог, які встановлені, зокрема, ч.1-3,5,6 статті 203 ЦК, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, просить визнати кредитний договір недійсним.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання кредитного договору недійсним відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 . В апеляційній скарзі зазначає, що суд неповно з`ясував обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи. Рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права. Суд не дав оцінки доводам позивача за зустрічним позовом щодо несправедливості встановленої у п.2.2.1 Кредитного договору, яким визначено мінімальний розмір і не визначено максимальний розмір процентної ставки, при цьому п.2.5.1 Кредитного договору надає право банку в односторонньому порядку змінювати розмір процентної ставки та у разі її збільшення та незгоди позичальника з її розміром, останній зобов`язаний погасити кредит достроково. Вказані умови є несправедливими та суперечать вимогам ст.1056-1 ЦК України, яка набрала чинності після укладення договору і позивач зобов`язаний був привести кредитний договір у відповідність до закону. Суд не дав оцінки доводам позивача за зустрічним позовом про невідповідність змісту Договору та додатків до нього Цивільному кодексу України та іншим актам законодавства, а зокрема ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Крім цього, звертає увагу, що судом не встановлено початок та закінчення строків позовної давності для позову про визнання Кредитного договору недійсним. Зазначає, що з врахуванням рішення Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року по справі №1-26/2011 позовна давність для вимоги про визнання кредитного договору недійсним в момент його укладення не почалась. Про порушення свого права позивач за зустрічним позовом довідався лише тоді коли отримав позовну заяву за первісним позовом з розрахунками ціни позову. Виявлення невідповідності кредитного договору і його додатків в момент підписання договору було неможливим, оскільки для цього необхідні спеціальні знання, а відтак зустрічний позов поданий в межах позовної давності. Просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та задовольнити зустрічний позов.

Представником ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» (далі АТ «Укрексімбанк») відповідно до ст.360 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) надано суду Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 ..

У наданому Відзиві АТ «Укрексімбанк» зазначає, що не погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 , вважає, що підстави на які скаржник посилається як на недійсність Кредитного договору, судом першої інстанції належним чином перевірені, дано їм правову оцінку та відмовлено у задоволенні зустрічного позову правомірно.

В той же час, у Відзиві представник позивача АТ «Укрексімбанк» зазначає, що не погоджується із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у позові до ОСОБА_1 , хоч апеляційної скарги позивачем не подано. Позивач посилається у Відзиві на ч.4 ст.367 ЦПК та зазначає, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Просить рішення Залізничного районного суду м.Львова від 18.12.2018 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ «Укрексімбанк» та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог АТ «Укрексімбанк». В іншій частині оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Горбунова О.О. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 , вивчивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст.367 ч.1 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Матеріалами справи та судом встановлено, що між сторонами 21.08.2007 року укладено Кредитний договір № 28807С166 із змінами та доповненнями, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 697 000,00 доларів США з кінцевим строком погашення 15.08.2028 року.

Із змісту вказаного Кредитного договору ( далі Договір), проставлених підписів сторін, що свідчать про ознайомлення із умовами договору, вбачається, що сторони погодили всі істотні умови договору: ставку процентів, порядок сплати заборгованості, строки погашення заборгованості, питання щодо забезпечення зобов`язання та інші умови, визначені Договором.

Вище зазначене підтверджується п.6.11 Договору, де зазначено, що позичальник підтверджує, що перед укладенням Договору йому повідомлено банком усю необхідну інформацію щодо реквізитів банку та умов кредитування (кредитних умов), а також те, що один примірник (оригінал) цього договору він отримав.

Із змісту Додатку №2 до Кредитного договору № 28807С166 від 21.08.2007 року вбачається, що протягом строку обслуговування кредиту значення, вказані в таблиці можуть змінюватися, як в сторону збільшення так і в сторону зменшення, в залежності від зміни процентної ставки за кредитом. Вказаний Додаток підписаний позичальником ОСОБА_1

У апеляційній скарзі апелянт посилається на несправедливість встановленої у п.2.2.1 Кредитного договору відповідно до якої річна процентна ставка складається з двох частин, одна з яких є незмінною (Лібор (12m ), а друга фіксованою (маржа Банку у розмірі 5,60%). Однак, умовами Кредитного договору передбачено, що у разі, якщо значення Лібор (12m ) зміниться у меншу сторону, тобто буде меншим ніж 5,4 річна процентна ставка для нарахування процентів за користування кредитом не зміниться (становитиме не менше 11% річних).

Із матеріалів справи, пояснень представника позивача встановлено та не заперечено представником відповідача (представником позивача по зустрічному позову), що протягом періоду з 21.08.2007 року по дату розгляду даної справи судом першої інстанції значення базової ставки Лібор (12m ) для доларів США переглядалося банком у відповідності з умовами Кредитного договору 10 раз, але при цьому її значення змінювалося в меншу сторону (становила менше 5,4) що не вплинуло на розмір річної ставки для нарахування процентів за користування кредитом, яка залишалася протягом зазначеного періоду на рівні 11% річних.

Враховуючи те, що розмір кредитного навантаження за Кредитним договором не збільшувався, будь-яких угод про внесення змін до п.. 2.2.1 Кредитного договору (зміну відсоткової ставки) сторонами укладено не було, відповідно до зобов`язань, викладених у Кредитному договорі та на які звертає увагу представник апелянта, відтак у Банку не було підстав повідомляти відповідача про зміну базової ставки Лібор (12m) для доларів США.

Відповідно до ст. 626 ч.1 Цивільного кодексу України (далі ЦК) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ст. 627 ЦК відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ч.1 ЦК визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного судочинства.

Відповідно до положень ч.1 ст. 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Підписавши Кредитний договір, його сторони засвідчили досягнення згоди відносно кожного із пунктів договору. Усі зміни та доповнення внесені у письмовій формі підписані обома сторонами.

Відтак, доводи апеляційної скарги про можливість безмежного збільшення змінюваної процентної ставки, обмеження права позичальника на зменшення змінюваної процентної ставки, обмеження права позичальника на зменшення змінюваної процентної ставки є безпідставними та припущенням самого апелянта.

На виконання положень Кредитного договору Банком було надано позичальнику кредитні кошти, а позичальник частково погашав суми заборгованості, що свідчить, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору та протягом тривалого часу (протягом десяти років з 21.08.2007 року) відповідач не ставив вимог про визнання такого недійсним.

Нормами ст.215 ч.1 ЦК прописано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Так як відповідачем та його представником не зазначено, яку саме із вимог ст. 203 ЦК було порушено при укладенні Кредитного договору, не надано належних та допустимих, достовірних доказів з приводу цього, суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги в цій частині.

Щодо недійсності Кредитного договору в частині неправомірного нарахування позивачем процентів за користування кредитом, посилаючись на банківський рік 360 днів, суд не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги в цій частині з огляду на наступне.

Відповідно до п.1.1 Кредитного договору банківський рік означає 360 днів, що застосовуються для нарахування процентів за користування кредитом та пені.

За змістом п.п.2.5.1 Кредитного договору позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитом у розмірі, зазначеному у п.п.2.2.1 цього договору у валюті кредиту. Проценти нараховуються на фактичну суму заборгованості за кредитом із розрахунку фактичної кількості днів періоду нарахування процентів на основі банківського року і підлягають сплаті з 1-го по 15-те число кожного місяця. Протягом цього періоду проценти сплачуються за попередній місяць.

Враховуючи те, що проценти підлягають нарахуванню позивачем та сплаті відповідачем щомісяця, банківський рік (360) днів визначається як база нарахування (визначення) процентів, які підлягають сплаті у звітному місяці.

Посилання апелянта на банківський рік 365 чи 366 днів не впливає на нарахування процентів, оскільки такі нараховуються відповідно до п.п. 2.5.1 Кредитного договору із розрахунку фактичної кількості днів періоду нарахування процентів.

Безпідставними є посилання апелянта на порушення вимог ст. 1056-1 ЦК, оскільки ЦК доповнено ст. 1056-1 згідно із Законом №661-УІ від 12.12.2008 року, в той час як Кредитний договір укладено 21.08.2007 року.

Правомірність обрахунку заборгованості відповідача перед Банком підтверджується рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 10.12.2013 року (справа № 462/6560/13-ц, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 26.05.2014 року та рішенням господарського суду Львівської області від 26.06.2017 року (справа № 914/827/17. (а.с.39-41; 42-45; 61-67).

Безпідставним є посилання представника відповідача на п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, оскільки вказані Правила втратили свою чинність у 2017 році.

Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК розглядає апеляційну скаргу в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так як позивачем не подавалася апеляційна скарга на оскаржуване рішення суду в частині відмови від позовних вимог, суд не вправі самостійно переглядати законність рішення в цій частині.

Враховуючи те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду в частині його оскарження, суд не вбачає.

Згідно ст.. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 18 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 15 травня 2019 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк