ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2019 року м. Чернівці

справа № 725/6325/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисак І.Н. ,

суддів: Височанської Н.К., Яремка В.В.,

секретар: Ковальчук Н.О.,

скаржник/боржник: ОСОБА_1,

особа, дії якої оскаржуються: державний виконавець Шешуряк Віта Тарасівна Другого відділу ДВС м. Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області,

стягувач: ОСОБА_2,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22 січня 2019 року, постановлену під головуванням судді Стоцької Л.А., дата виготовлення повного тексту ухвали невідома, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою на неправомірні дії державного виконавця Шешуряк В.Т. та посилалась на те, що 04.11.2015 року Першотравневим ВДВС МУЮ відкрито виконавче провадження №49225714 за виконавчим листом №725/3957/15ц, виданим Першотравневим районним судом м. Чернівці 15.09.2015 року.

22.11.2018 року їй стало відомо про те, що 25.09.2018 року державним виконавцем Шешуряк В.Т. була винесена постанова про звернення стягнення на її заробітну плату на підставі ст.68 ЗУ «Про виконавче провадження».

Не погоджуючись із такими діями державного виконавця просила визнати їх в частині винесення 25.09.2018 року постанови про звернення стягнення на заробітну плату ОСОБА_3 неправомірними та скасувати, так як у неї наявне інше майно, зокрема, їй на праві власності належить квартира, тому звернення на заробітну плату вважає завчасним.

Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22 січня 2019 року в задоволенні скарги відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що квартира АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 19.12.2007 року була передана в іпотеку АКБ «Форум», правонаступником якого є ТОВ «Компанія з управління активами «Фінекс-Капітал», таким чином, право іпотекодержателя на задоволення забезпечених вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами у даному випадку виникло раніше, ніж право вимоги стягувача у виконавчому провадженні на підставі рішення суду від 17.08.2015 року.

В поданій на ухвалу суду першої інстанції апеляційній скарзі апелянт вказує на її незаконність, необґрунтованість та порушення норм матеріального і процесуального права. Просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нову про задоволення скарги.

В обґрунтування скарги зазначає обставини, які наведені в поданій до суду першої інстанції скарзі, а також вказує, що окрім зазначеної квартири, ОСОБА_1 також належить земельна ділянка, кадастровий номер НОМЕР_1.

Суд не бере до уваги поданий державним виконавцем Шешуряк В.Т. відзив №7547/7 від 20.03.2019 року на апеляційну скаргу, оскільки він поданий без додержання порядку подання, встановленого процесуальним законом.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які брали участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вимоги до рішення на час його ухвалення встановлюються нормами ст.263 ЦПК України, яке в повній мірі їм не відповідає.

Згідно із ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.У п.9 ч.3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Статтею 18 ЦПК України визначено: судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про виконавче провадження» (далі по тексту - «Закону») виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

В силу п.1 ч.1 ст.10 Закону заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Частиною 1 ст.18 Закону встановлено, що виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов'язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз'яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов'язки.

За змістом ст.48 Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

З матеріалів справи вбачається, що 15.09.2015 року Першотравневим районним судом м. Чернівці на виконання рішення суду від 17.08.2015 року у справі №725/3957/15 було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 боргу у сумі 1 000 000 грн (а.с.42).

25.09.2019 року стягувачем ОСОБА_2 було пред'явлено зазначений виконавчий лист до виконання (а.с.41).

На підставі вказаної заяви 04.11.2015 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження №49225714 з примусового виконання виконавчого листа №725/3957/15. Одночасно вказаною постановою було роз'яснено боржнику ОСОБА_1 її обов'язок виконати рішення суду протягом семи робочих днів, однак у вказаний термін рішення суду у добровільному порядку виконано не було (а.с.40).

25.09.2018 року державним виконавцем було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату ОСОБА_3, яка перебуває у трудових відносинах з Чернівецьким трестом зеленого господарства (а.с.26).

Про те, в силу ч.1 ст.68 ЗУ «Про виконавче провадження» стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів.

Таким чином, звернення стягнення на заробітну плату є законним, крім іншого, при відсутності чи недостатності майна боржника для покриття заборгованості в повному обсязі.

З матеріалів справи вбачається, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта, у власності боржника ОСОБА_1 наявна квартира АДРЕСА_2, яка передана в іпотеку АКБ «Форум» і правонаступником якого є ТОВ «Компанія з управління активами «Фінекс-Капітал» для забезпечення виконання зобов'язань згідно договору іпотеки №7846 від 19.12.2007 року, реєстровий номер обтяження 6264627 (а.с.4-5).

Порядок звернення стягнення на об'єкти нерухомого майна фізичної особи регулюється ст.50 ЗУ «Про виконавче провадження», а звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, визначено ст.51 цього Закону, яка передбачає, що стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо: 1) право застави виникло після ухвалення судом рішення про стягнення з боржника коштів; 2) вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю; 3) наявна письмова згода заставодержателя.

В ч.1 ст.6 ЗУ «Про виконавче провадження» вказано, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Таким чином, аналіз ст.51 Закону дозволяє прийти до висновку про те, що для з'ясування можливості звернення державним виконавцем стягнення на заставлене майно останній повинен встановити у заставодержателя обсяг заборгованості та вартість предмету застави, а також звернутися за отриманням письмової згоди заставодержателя на звернення стягнення на заставлене майно, що в сукупності за умови відсутності перевищення вартості предмета застави над розміром заборгованості та згоди заставодержателя унеможливлює звернення стягнення на таке майно.

Про те, матеріали справи не підтверджують дотримання державним виконавцем зазначеної процедури, отже висновок про відсутність чи недостатність майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум є припущенням, а винесення постанови про звернення стягнення на заробітну плату боржника, як наслідок, є передчасним.

Що стосується доводів апеляційної скарги відносно наявності у боржника на праві власності земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1, колегія їх відхиляє, оскільки такі не містилися в поданій скарзі, і не були предметом розгляду та дослідження в суді першої інстанції.

Згідно з ч.2 ст.451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця задовольнити вимогу заявника та усунути порушення.

Отже, судом першої інстанції допущено неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про часткове задоволення скарги ОСОБА_1

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-383, 451 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22 січня 2019 року скасувати.

Визнати дії державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби міста Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області Шешуряк Віти Тарасівни, яка полягає у винесенні постанови про звернення стягнення на заробітну плату ОСОБА_1, неправомірними.

Скасувати постанову державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби міста Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області Шешуряк Віти Тарасівни про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 25.09.2018 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий - підпис /І.Н. Лисак/

Судді - підписи /Н.К. Височанська, В.В. Яремко/