Справа № 342/1005/18
Провадження № 22-ц/4808/589/19
Головуючий у 1 інстанції Гайдич Р. М.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Турів О.М.

з участю: представників апелянта - Лазорка В.В. та Давимука В.Я., позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного фермерського господарства «Геліос» про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними та зобов`язання вчинити дії, з апеляційною скаргою Приватного фермерського господарства «Геліос» на рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 25 лютого 2019 року, ухвалене суддею Гайдичем Р.М.,

Короткий зміст позовних вимог та їх обгрунтування

У вересні 2018 року Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом до Приватного фермерського господарства «Геліос» (далі також ПФГ «Геліос») про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними та зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що є спадкоємцем двох земельних ділянок після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Ці земельні ділянки ним успадковано 03.08.2016 року, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину №639 та №640 виданих в.о. державного нотаріуса Городенківської ДНК. Протягом 2007-2018 років ці земельні ділянки використовує в своїй діяльності ПФГ « Геліос ». Стверджує, що неодноразово звертався до відповідача, щоб йому повернули земельні ділянки, які обробляються самовільно. Також звертався з цього приводу в прокуратуру та поліцію. В травні 2018 року дізнався, під час розгляду його скарги Головним управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про існування двох договорів, датованих 10.04.2007 роком, сторонами яких зазначено ОСОБА_3 та ПФГ «Геліос». Вважає ці договори недійсними у зв`язку з тим, що його бабуся ОСОБА_3 в квітні 2007 року важко хворіла і не могла підписати зазначені договори, а в червні 2007 року вона померла. В договорах міститься посилання на акти на землю, що були видані вже після смерті бабки ОСОБА_3 і що не могло бути записано в договорах від 10.04.2007 року.

Щодо строків позовної давності також зазначив, що він дізнався про порушення свого майнового права в травні 2018 року, коли головою ПФГ «Геліос» ОСОБА_5 було подано в ГУ ДГК в Івано-Франківській області пояснення і до нього додано копії договорів оренди спірних земельних ділянок. Тому вважає, що строк позовної давності для захисту порушеного права необхідно обчислювати з травня 2018 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 25 лютого 2019 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки площею 1,8266 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , яка знаходиться в урочищі «Копанки» с. Стрільче Городенківського району Івано-Франківської області, укладений між ОСОБА_3 та приватним фермерським господарством «Геліос» від 10.04.2007 року.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки площею 0,2082 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , яка знаходиться в урочищі «Кізія» с. Стрільче Городенківського району Івано-Франківської області, укладений між ОСОБА_3 та приватним фермерським господарством «Геліос» від 10.04.2007 року.

Зобов`язано приватне фермерське господарство «Геліос» в особі його керівника ОСОБА_5 усунути перешкоди в здійсненні права власності шляхом звільнення вказаних земельних ділянок від посівних культур та повернення їх ОСОБА_1 .

Стягнуто з приватного фермерського господарства «Геліос» на користь позивача сплачений судовий збір в сумі 2114,40 гривень.

Стягнуто з приватного фермерського господарства «Геліос» на користь позивача витрати за надання правничої допомогу в сумі 2500 гривень.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сторони договорів ОСОБА_3 та ПФГ «Геліос» не могли досягти згоди щодо істотних умов договору, оскільки на момент укладення договорів на 10.04.2007 року, були відсутні державні акти на земельну ділянку, що видані після смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 року , а саме 22.08.2007 року, згоди та повноважень на їх укладення й підписання іншій особі не надавала, є всі підстави вважати не доведеною наявність у бабусі позивача волевиявлення на укладення цих договорів, тому, виходячи з положень передбачених ч.1 ст. 215 ЦК України, вказані договори є недійсними у зв`язку з недодержанням в момент вчинення правочину стороною вимоги, встановленої ч.3 ст. 203 цього Кодексу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі приватне фермерське господарство «Геліос» просить дане рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову та стягнення з позивача судових витрат в розмірі 3171,60 гривень, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права.

У скарзі апелянт зазначає, що в рішенні суду, як і в позовній заяві, не зазначено і не доведено, у чому полягає порушення права позивача і якого права у зв`язку з укладанням спірних договорів саме за відсутністю на час укладання договорів обидвох державних актів. Вважає помилковим висновок суду про те, що сторони договорів не могли досягти згоди щодо істотних умов договору, оскільки на момент їх укладення були відсутні державні акти на земельну ділянку, що видані після смерті ОСОБА_3 . Суд не врахував правові висновки Верховного Суду, згідно яких сама по собі відсутність у договорі істотної умови, якщо це не порушує прав сторони, і не унеможливило виконання договору не може бути підставою для визнання договору недійсним (постанова від 03.09.2019 року у справі №482/2215/15-ц, постанова від 13.06.2018 року у справі №575/476/16-ц).

Висновок суду, що ОСОБА_3 не укладала і не могла укласти спірних договорів оренди, на думку апелянта, є помилковим, оскільки позивач не довів факту неможливості підписання орендодавцем спірних договорів оренди, відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності чи вільного волевиявлення учасника правочину. Будь-які повідомлення орендаря, передбачені статтею 148-1 Земельного кодексу України про те, що ОСОБА_1 набув право власності на земельні ділянки, що перебувають в оренді, відсутні. Про смерть ОСОБА_3 господарству повідомлено не було і протягом 2008-2015 років позивач як спадкоємець отримував орендну плату за вказаними договорами оренди та до вересня 2018 року не вживав жодних визначених законом заходів для повернення ділянок. Також апелянт зазначає, що протягом 2016-2018 років, уже після отримання свідоцтв про право власності на земельні ділянки, позивач продовжував отримувати орендну плату, при цьому він і надалі проставляв підпис у відомостях про отримання плати навпроти імені орендодавця ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції взагалі не дослідив чи заяви, спірні договори, акти приймання-передачі земельних ділянок підписані 10.04.2007 року саме орендодавцем ОСОБА_3 . Суд повинен був дати оцінку тому факту, що свідоцтва про право власності на спадкове майно, були видані позивачу на підставі тих же державних актів, які видані після смерті спадкодавця і є недопустимими доказами. Показання свідка ОСОБА_6 (матері позивача) є недостовірними, їх слід сприймати критично, оскільки свідок спробувала ввести суд в оману.

Апелянт вважає необґрунтованим висновок суду про те, що строк позовної давності для позивача почався у травні 2018 року. Перебіг строку позовної давності, на думку апелянта, почався з часу відкриття спадщини за заповітом, тому позивач пропустив трирічний строк звернення до суду з даним позовом.

Суд повинен був врахувати, що постанови про притягнення до адмінвідповідальності керівника відповідача за самовільне захоплення земельних ділянок скасовані рішенням Городенківського районного суду, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.03.2019 року, яка є остачною і оскарженню не підлягає.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зокрема, зазначає, що факт отримання позивачем плати за користування землею не може свідчити про погодження з умовами укладеного раніше договору, не спростовує висновку суду про недійсність договору і не створює для нього правових наслідків. У договорах міститься посилання на державні акти, які були видані після смерті ОСОБА_3 , тому договори не могли бути підписані нею, що свідчить про недійсність договорів. Про порушення свого права дізнався після ознайомлення з матеріалами перевірки у травні 2018 року, коли ОСОБА_5 разом із поясненнями надав копії спірних договорів. У відомостях про нарахування орендної плати з 2008 по 2015 роки не міститься ні підпису позивача, ні підпису його матері, після отримання свідоцтв про право на спадщину позивач почав отримувати плату за їх користування, однак жодних договорів позивачу не надавалось. Позовна давність до негаторного позову не застосовується.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що земельна ділянка площею 1,8266 га. кадастровий номер НОМЕР_3 , що розташована в урочищі «Копанки» на території Стрільченської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області та земельна ділянка номер НОМЕР_4 , що розташована в урочищі «Кізія» на території Стрільченської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області належали ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 27). Після її смерті ці земельні ділянки успадкував 03.08.2016 року ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину №639 та №640 виданих в.о. державного нотаріуса Городенківської ДНК (а.с. 28-31).

ОСОБА_1 довідався в травні 2018 року про існування двох договорів оренди його земельних ділянок (а.с. 23, 25), датованих 10.04.2007 року, де сторонами записані його покійна бабуся ОСОБА_3 та ПФГ «Геліос», які були подані ПФГ «Геліос» до матеріалів його скарги в ГУ ДГК в Івано-Франківській області.

Договори оренди земельних ділянок, які належать позивачу, датовані 10.04.2007 року. Сторонами в них зазначено: ОСОБА_3 і ПФГ «Геліос». Строк дії договорів - 15 років. Згідно умов договорів передача земельних ділянок здійснюється на підставі державних актів на земельні ділянки, датою реєстрації яких є 22.08.2007 року, які є невід`ємними частинами договорів.

Що свідчить про те, що державні акти на земельні ділянки були видані після смерті ОСОБА_3 , дата укладення спірних договорів передує даті видачі самих актів.

Згідно п.44 договорів вони набирають чинності з моменту їх підписання та державної реєстрації. Датою реєстрації даних договорів є 20.08.2008 року, тобто більше року після смерті ОСОБА_3 .

Дані факти ніким не спростовано під час судового розгляду.

Свідок ОСОБА_6 яка була допитана судом, за клопотанням представника відповідача ОСОБА_5 , поданого 11.10.2018 року, ствердила, що вона договорів з відповідачем не підписувала і орендної плати не отримувала.

Представник відповідача також подав заяву про застовування позовної давності (а.с.65).

Позиція суду апеляційної інстанції

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши представників апелянта, які доводи апеляційної скарги підтримали, позивача та його представника, які вимоги скарги заперечили, суд вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена, зважаючи на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Судом вірно встановлено, що сторони договорів ОСОБА_3 та ПФГ «Геліос» не могли досягти згоди щодо істотних умов договору, оскільки на момент укладення договорів - 10.04.2007 року, були відсутні державні акти на земельну ділянку, що видані після смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 року, а саме видані 22.08.2007 року, згоди та повноважень на їх укладення й підписання іншій особі остання не надавала і не могла надати у зв`язку з смертю. За таких обставин, суд правильно вважав не доведеною наявність у бабусі позивача ( ОСОБА_3 ) волевиявлення на укладення цих договорів, Тому, виходячи з положень передбачених ч.1 ст. 215 ЦК України, спірні договори є недійсними у зв`язку з недодержанням в момент вчинення правочину стороною вимоги, встановленої ч.3 ст. 203 цього Кодексу

Представник апелянта в апеляційній скарзі посилається на те, що висновок суду, що ОСОБА_3 не укладала і не могла укласти спірних договорів оренди, є помилковим, оскільки позивач не довів факту неможливості підписання орендодавцем спірних договорів оренди, відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності чи вільного волевиявлення учасника правочину. Суд першої інстанції взагалі не дослідив чи заяви, спірні договори, акти приймання-передачі земельних ділянок підписані 10.04.2007 року саме орендодавцем ОСОБА_3

Суд апеляційної інстанції вважає такі доводи безпідставними, оскільки у тексті спірних договорів міститься посилання на державні акти, які були зареєстровані більш як через чотири місяці після укладення самих договорів і вже після смерті орендодавця ОСОБА_3 , тому вказані договори фізично 10.04.2007 року не могли бути підписані ОСОБА_3 , а отже вона не виражала своєї волі на укладення вказаних договорів. При цьому можливість внесення дат, серій та номерів державних актів у вже укладені та підписані ОСОБА_3 спірні договори (якщо б таке підписання відбулося) вже після видачі таких державних актів, виключена, оскільки спірні договори є надрукованими із зазначенням надрукованих дат, серій та номерів державних актів, що унеможливило їх подальше вписування.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що протягом 2008-2015 років, а потім і протягом 2016-2018 року після одержання свідоцтв про право власності позивач спочатку як спадкоємець, а пізніше як власник отримував орендну плату за вказаними договорами оренди та до вересня 2018 року не вживав жодних визначених законом заходів для повернення ділянок, то колегія суддів виходить із такого.

Як роз`яснено в п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду судових справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Вчинення стороною дії (одержання орендної плати за договором) без отримання нею пропозиції укласти такий договір (оферти) не може підтверджувати її згоду на укладення договору (ст. ст. 641,642 ЦК України).

Відповідно до поданих копій відомостей з 2008 по 2018 роки (а.с. 81-91) підтверджено, що оплата за земельні паї за оспорюваними договорами фермерським господарством виплачена. За змістом відповіді на відзив (а.с. 95 т.1) та заперечення проти заяви про перегляд заочного рішення (а.с. 158 т.1) позивач ОСОБА_1 категорично не заперечував, що оплата за користування земельними ділянками відповідачем на видалась за всі попередні роки, а наголошував на тому, що факт отримання плати за користування землею не може свідчити про погодження з умовами укладеного раніше договору, не спростовує недійсність договору і не створює для цього правових наслідків. В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 пояснив, що за видачею оплати за використання фермерським господарством земельних ділянок ОСОБА_3 з 2008 по 2015 роки звертатись не буде, а з 2016 по 2018 роки плату за оренду землі отримував особисто, про що розписувався у наданих суду відмостях.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі про те, що суд повинен був врахувати, що постанови про притягнення до адмінвідповідальності керівника відповідача за самовільне захоплення земельних ділянок скасовані судом, також підлягає відхиленню, оскільки у тій справі судом не вирішувалось питання дійсності чи недійсності спірних договорів.

Доводи апеляційної скарги про те, що сама по собі відсутність в договорі оренди землі якоїсь з істотних його умов, якщо це не призводить до порушення прав сторін цього договору, не свідчить про порушення прав особи в момент укладення договору та не є підставою для визнання договору недійсним (правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року у справі 6-49цс15), апеляційний суд відхиляє, оскільки у цій справі інші обставини, адже судом встановлено, що спірні договори не могли бути підписані ОСОБА_3 , а отже вона не виражала своєї волі на укладення вказаних договорів, що є самостійною підставою для визнання договорів недійсними, а не сама лише відсутність у договорах певних істотних умов.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими.

Вирішуючи заяву відповідача про застосування до даного позову строку позовної давності, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальний строк позовної давності відповідно до статті 257 ЦК України становить три роки.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд вірно встановив, що про існування двох договорів оренди його земельних ділянок, датованих 10.04.2007 року, де сторонами записані його покійна бабуся ОСОБА_3 та ПФГ «Геліос», позивач ОСОБА_1 довідався в травні 2018 року, коли ці договори були подані ПФГ «Геліос» до матеріалів його скарги в Головному управлінні Держгеокадастру в Івано-Франківській області. Тому позовної давності позивач не пропустив. Тобто суд установив, що позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права, а саме про наявність спірних договорів оренди, лише у травні 2018 року, що, як вважав суд, у розумінні частини першої статті 261 ЦК України є початком перебігу позовної давності.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15 висловлено наступний правовий висновок, від якого не відступила Велика Палата Верховного Суду (постанова від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У вищезазначених постановах касаційної інстанції зроблено висновок про те, що початок перебігу позовної давності необхідно обчислювати з моменту, моменту коли особа взагалі довідалася про наявність документів (договорів), оскільки їх не підписувала, тому визначальним є саме момент, коли вона довідалася про порушення свого права.

Отже, враховуючи, що позивач ОСОБА_8 не знав про наявність спірних договорів, оскільки ні він, ні ОСОБА_3 їх не підписували і відсутні будь-які докази, які б це спростовували, то суд першої інстанції вірно вважав, що позивач ОСОБА_1 не пропустив строку звернення до суду із вказаним позовом. Такий висновок суду першої інстанції відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яку підтримала Велика Палата Верховного Суду.

Зазначеним спростовуються доводи апелянта про необґрунтованість висновку суду про те, що строк позовної давності для позивача почався у травні 2018 року, а твердження апелянта про те, що перебіг строку позовної давності почався з часу відкриття спадщини за заповітом, є безпідставним.

У даній справі обставини, на які посилається відповідач про те, що ОСОБА_1 та його матір з 2008 року і у настуині роки отримували орендну плату за надану в оренду земельну ділянку ОСОБА_3 , не можуть мати визначального значення, оскільки касаційним судом встановлено, що перебіг позовної давності за даними правовідносинами повинен обчислюватись з часу, коли особа довідалась про існування договору чи іншого документу, у зв`язку із тим, що не була учасником цих правочинів.

За таких обставин, суд дійшов правильного висновку про задоволення позову та визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок і зобов`язання відповідача усунути перешкоди в здійсненні права власності на його земельні ділянки.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з`ясовано всебічно та повно, їм дано вірну правову оцінку, а рішення суду постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апелянта висновків суду не спростовують. Тому підстав для скасування оскарженого рішення немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного фермерського господарства «Геліос» залишити без задоволення, а рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 25 лютого 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 14 червня 2019 року.

Головуючий Р.Й. Матківський

Судді Л.В. Василишин

І.О. Максюта