Справа № 131/1454/17
Провадження № 22-ц/801/511/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Стадник С. І.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 березня 2019 року місто Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Стадника І.М. (судді-доповідача),

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.,

з участю секретаря судового засідання Топольської В.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №2

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 28 грудня 2018 року, ухвалене суддею Стадником С.І., повний текст якого складено того ж дня,

в справі №131/1454/17

за позовом ОСОБА_4 (позивач)

до ОСОБА_3, ОСОБА_5 (відповідачі),

за участі приватного нотаріуса Іллінецького районного нотаріального округу Вінницької області ОСОБА_6 (третя особа)

про визнання правочинів недійсними, -

встановив:

ОСОБА_4 звернулася в районний суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5, за участі третьої особа - приватного нотаріуса Іллінецького районного нотаріального округу Вінницької області Нікітчук Н.А. про визнання правочинів недійсними, в обґрунтування якого посилалась на те, що з 13.10.2011 по 18.02.2014 вони з відповідачем ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі.

Під час шлюбу за спільні кошти ними було придбано дві земельних ділянки площею 0,06 га по АДРЕСА_1 та площею 0,06 га по АДРЕСА_2, які були оформлені на ім'я відповідача.

На земельній ділянці по АДРЕСА_2 ними побудовано садовий будинок з мансардою, який планувався для проживання сім`ї.

Оскільки після розлучення вони з відповідачем ОСОБА_3 не дійшли домовленості щодо поділу об'єкту незавершеного будівництва у вигляді садового будинку з мансардою, а також земельних ділянок, це стало приводом для її звернення до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, одночасно із яким вона подала заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 21.05.2014 вказану заяву було задоволено, а саме заборонено ОСОБА_3 або будь-якій іншій особі вчиняти дії щодо відчуження, руйнування та перебудови незавершеного будівництвом житлового садового будинку з мансардою, а також земельних ділянок площею 0,06 га, які розташовані по АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2.

В подальшому 22.04.2016 ОСОБА_3 зареєстрував на своє ім'я право власності на об'єкт нерухомості у вигляді незавершеного будівництва садового будинку по АДРЕСА_2 (готовність 89 %), а 04.08.2016 відчужив його на користь дочки ОСОБА_5, в тому числі відчужив земельну ділянку площею 0,06 га (кадастровий номер НОМЕР_1) за цією ж адресою, уклавши в її інтересах договори дарування.

Враховуючи те, що зазначені правочини були вчинені під час обмежень встановлених ухвалою суду, вона просила визнати недійсними: договір дарування незавершеного будівництвом садового будинку з мансардою від 04.08.2016; договір дарування від 04.08.2016 земельної ділянки площею 0,06 га (кадастровий номер НОМЕР_1) за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 28 грудня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсними договір дарування незавершеного будівництвом садового будинку з мансардою від 04.08.2016 року, який укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (посвідчений приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Вінницької області Нікітчук Н.А., зареєстровано в реєстрі за № 993) про відчуження незавершеного будівництвом садового будинку з мансардою (готовність 89%) за адресою: АДРЕСА_2; договір дарування від 04.08.2016 року, який укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (посвідчений приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Вінницької області Нікітчук Н.А., зареєстровано в реєстрі за № 994) про відчуження земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,06 га (кадастровий номер НОМЕР_1) за адресою: АДРЕСА_2.

Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 1 280 (одна тисяча двісті вісімдесят) грн 00 коп.

Не погодившись із рішенням відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність рішення та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати рішення і ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимоги відмовити.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 полягають у тому, що майно щодо якого укладено спірні правочини не є спільною власністю подружжя, оскільки земельна ділянка придбана ним за власні кошти і задовго до укладення шлюбу, так само садовий будинок зведений виключно за його кошти, оскільки ні позивач, ні її близькі участі у будівництві не приймали.

Крім того, зазначає, що не був обізнаний щодо ухвали суду про заборону, оскільки на час її постановлення перебував за межами України, що підтверджується доданими до апеляційної скарги доказами.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Шеремет Г.А. вимоги апеляційної скарги підтримала на умовах, викладених у ній, і просила задовольнити.

Відповідач ОСОБА_5 вимоги апеляційної скарги визнала.

Позивач ОСОБА_4 і її представник адвокат Токарчук М.В. проти вимог апеляційної скарги заперечували, просили залишити в силі рішення суду першої інстанції, як законне і обґрунтоване.

Третя особа приватний нотаріус Нікітчук Н.А. повідомлена в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду не з'явилася, що відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися за засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що з 13.10.2011 сторони у справі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 18.02.2014 був розірваний (т.1 а.с.7, 8)

24 жовтня 2011 року, тобто уже під час перебування у шлюбі з позивачем, відповідачем ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0600 га (кадастровий номер НОМЕР_1) по АДРЕСА_2, продавцем якої відповідно до цього договору є ОСОБА_9 (т. 2 а.с. 71-72).

На вказаній земельній ділянці подружжя спільними зусиллями збудувало садовий будинок з мансардою та господарськими будівлями, на здійснення забудови якого був отриманий будівельний паспорт з відповідним дозволом на будівництво.

Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 21.05.2014 в забезпечення цивільного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, останньому або будь-яким іншим особам вчиняти дії щодо відчуження, руйнування та перебудови незавершеного будівництвом житлового садового будинку з мансардою, а також земельних ділянок площею 0,06 га, які розташовані по АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 до вирішення цивільної справи по суті (т. 1 а.с. 11).

Копія зазначеної ухвали направлена до відділу державної виконавчої служби Іллінецького районного управління юстиції і постановою головного державного виконавця відділу від 26 травня 2014 року, яка була направлена сторонам виконавчого провадження, відкрито виконавче провадження з виконання ухвали Іллінецького районного суду від 21.05.2014

Актом державного виконавця відділу ДВС Іллінецького РУЮ від 26 червня 2014 року при примусовому виконанні ухвали Іллінецького районного суду від 21 травня 2014 року у справі №131/695/14 про забезпечення позову встановлено, що ОСОБА_3 чи будь-яким іншим особам заборонено вчиняти будь-які дії щодо відчуження, руйнування та перебудови незавершеного будівництвом житлового садового будинку з мансардою, а також земельних ділянок площею 0,06 га, які розташовані по АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 до вирішення цивільної справи по суті (а.с. 131, т. 2).

Вказаний акт складений державним виконавцем ДВС Іллінецького РУЮ за участю представника боржника ОСОБА_3 - ОСОБА_11 та в присутності понятих.

Відповідно до довіреності від 11.06.2014, копія якої міститься в матеріалах справи, ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_11 бути його представником в усіх установах підприємствах, організаціях будь-якої підпорядкованості та форми власності, перед усіма фізичними та юридичними особами, в тому числі: у відповідних органах нотаріату, бюро технічної інвентаризації, Державній виконавчій службі, податкових органах тощо, зі всіма правами, наданими законом позивачу, відповідачу чи третій особі по питаннях захисту його прав та інтересів.

При цьому він надав представнику право, зокрема, подавати свої доводи, міркування та заперечення з усіх питань, що виникають в ході виконавчого та судового провадження, в тому числі розписуватись за нього.

Частиною 3 статті 237 ЦК України визначено, що представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Отже, довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника.

Тому апеляційний суд відкидає посилання апелянта про його необізнаність під час укладення спірних правочинів щодо наявності ухвали про забезпечення позову, оскільки ОСОБА_11 є належним представником за довіреністю ОСОБА_3 з обсягом прав, які вказують на наявність повноважень щодо подання своїх доводів та заперечень з усіх питань, що виникають в ході виконавчого та судового провадження, в тому числі право розписуватись від імені останнього.

Якщо ж ОСОБА_11 не повідомив свого довірителя про вчинені ним на виконання доручення юридичні дії - підписання акта державного виконавця, несприятливі наслідки такого неповідомлення не можуть наставати для позивача по справі.

Крім того, ОСОБА_3 був залучений до участі в справі за позовом ОСОБА_4 про поділ майна подружжя як відповідач, а відтак не міг не знати, що відповідне майно є предметом спору, проте розпорядився ним, безоплатно відчуживши своїй дочці.

Так, 22.04.2016 відповідачем ОСОБА_3 зареєстровано на своє ім'я право власності на об'єкт нерухомості у вигляді незавершеного будівництва садового будинку з мансардою та господарськими будівлями по АДРЕСА_2 готовністю 89% (т. 1 а.с. 18).

Крім того, всупереч вказаній забороні 04.08.2016 ОСОБА_3 здійснив відчуження майна, щодо якого накладено заборону, а саме: незавершеного будівництвом житлового садового будинку з мансардою, та земельної ділянки площею 0,06 га, по АДРЕСА_2 шляхом укладення з ОСОБА_5 договорів дарування (т. 1 а.с. 21-24).

За частинами першою та другою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Таке ж положення містить і норма частин третьої та четвертої статті 368 ЦК України.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

За положеннями пункту 3 частини першої статті 57 цього Кодексу особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Натомість відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з ним не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Вирішуючи справу по суті суд першої інстанції прийшов до висновку, що встановлені у ній обставини підтверджують, що садовий будинок є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_3 з 01.08.2011 по 18.05.2012 перебував у трудових відносних з ФОП ОСОБА_12 та перебував на посаді пекаря, що підтверджується довідкою Іллінецької районної філії Вінницького обласного центру зайнятості №01-17/1042 від 20.11.2018 (а.с. 180 т. 2). Його заробітна плата у вказаний період була незначною. У той же час позивач ОСОБА_4 також працювала та з 13.10.2011 по 20.02.2014 перебувала у трудових відносинах із ПП «АЛЕКС».

З серпня 2011 року подружжя разом з дочкою відповідача проживало у кімнаті гуртожитку, що належить позивачеві, яка в свою чергу утримувала її, крім того в інтересах сім'ї витрачала свою заробітну плату.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 22.08.2014 проведеної у справі №131/695/14-ц (про поділ майна подружжя) й врахованого по даній справі як письмовий доказ, вартість будівництва садового будинку є значно вищою ніж розмір коштів отриманих ОСОБА_3 від продажу належного йому житлового будинку по АДРЕСА_3.

Спільне будівництво будинку подружжям ОСОБА_3 підтвердили й свідки, допитані в суді першої інстанції.

А тому колегія суддів не приймає доводи апелянта про те, що садовий будинок був зведений виключно за його кошти, а тому й не може бути визнаний об'єктом спільної сумісної власності, оскільки відповідна правова презумпція відповідачем не спростована.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на те, що продаж житлового будинку у с. Черниш Чернігвського району вчинено лише в травні 2012 року за 53682 грн., тоді як будівництво садового будинку, тобто його фінансування, розпочалось у 2011 році, що не заперечується самими сторонами та підтверджується матеріалами справи - будівельним паспортом від 14.02.2012 (а.с. 34 т. 1).

Безпідставними є також посилання апелянта на те, що земельна ділянка по АДРЕСА_2 була придбана ним 20.01.2011, тобто до укладення шлюбу і це, на його думку, підтверджується розпискою про отримання коштів.

Так, в матеріалах справи (а.с. 14 т. 2) міститься копія розписки від 20.01.2011 за змістом якої ОСОБА_3 передав грошові кошти в сумі 6000 грн ОСОБА_9 (своєму братові) в оплату земельної ділянки по АДРЕСА_2 на виконання договору про користування чужою земельною ділянкою під забудову.

Відповідно до статті 125 ЗК України (в редакції чинній на момент укладення даного правочину) право на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної виникає з моменту державної реєстрації цих прав.

Відтак, судом першої інстанції вірно встановлено, що матеріали справи не містять будь-яких належних доказів, які б підтвердили реєстрацію за ОСОБА_3 прав, передбачених договором про користування чужою земельною ділянкою для забудови від 20.01.2011

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно із частиною третьою статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що, ухвалюючи оскаржуване у справі судове рішення, суд першої інстанції з дотриманням вимог процесуального закону правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_4 виходячи із того, що укладаючи спірні договори дарування земельної ділянки та незавершеного будівництвом садового будинку з мансардою від 04.08.2016 відповідач ОСОБА_3, порушив заборону щодо реалізації (відчуження) вказаного майна, яка встановлена ухвалою суду від 21 травня 2014 року, тим самим порушивши також права позивача.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

У статті 152 ЦПК України (в редакції 2014 року) наведено перелік способів забезпечення позову, зокрема одним із них є шляхом накладення арешту на майно або кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб (п. 1 ч. 1).

Відповідно до статті 153 ЦПК України (в редакції 2014 року) ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Оскарження такої ухвали не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи (ч. 10, 11 цієї статті).

Тому той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно йому було відомо. Такого висновку дійшов Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-640цс17.

Отже колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та об'єктивно дослідивши обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, Суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 28 грудня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 26.03.2019

Головуючий І.М. Стадник

Судді М.В. Матківська

В.В.Сопрун