Єдиний унікальний номер №440/748/18
Провадження №2/440/302/2019
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 квітня 2019 року м. Буськ
Буський районний суд Львівської області
в складі: головуючого - судді Журибіди Б.М.
при секретарі Гута О.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Буську справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -
Позивач уточнені позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та доданих матеріалах, просить суд позов задовольнити, справу слухати без проведення звукозапису судового засідання.
Відповідач жодного разу за викликом суду не зявився, хоча належним чином повідомлявся судом про час і місце судового розгляду. Відзиву на позов не подавав.
Представник відповідача, ОСОБА_3 до початку судового засідання подав клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки не може прибути в судове засідання.
Адвокат неодноразово подає такого роду клопотання, в судові засідання не з'являється, що суд розцінює як затягування розгляду справи, оскільки доказів поважності відкладення розгляду спарви адвокат не подав.
Оскільки відповідач, належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, не зявився в судове засідання, причину відкладення справи за клопотання представника відповідача не вважає поважною, відповідач відзив на позов не подав, суд відповідності до ст. ст. 280 ЦПК України вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі, проти чого позивач не заперечує.
Вислухавши позивача, вивчивши матеріали справи, перевіривши інші докази, зібрані в справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.
Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч.3 ст.12 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК).
Так, 1 грудня 2013 року між сторонами укладено договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого відповідач отримав у борг від позивача 2846 доларів США та 1798 євро, з кінцевим терміном повернення боргу 1 травня 2015 року, про що останній написав розписку від 01.12.2013 (а.с. 4).
Встановлено, що цей борг буде зростати щомісячно на 1,7 % від вищевказаної суми позики.
Проте, в установлений за домовленістю сторонами строк відповідач не повернув позивачу суми позики та не сплатив йому проценти за користування нею.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (частина перша статті 1047 ЦК України).
Виходячи зі змісту частини другої статті 1047 ЦК України підтвердженням укладення договору позики та його умов може слугувати розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.
Разом із тим згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до частини четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Статтею 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня.
Відповідно до статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
За змістом статті 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Проте сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.
Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Виходячи із викладеного, оскільки сторони у договорі, оформленому розпискою ОСОБА_2 від 01.12.2013 року, визначили предметом позики іноземну валюту долари США та євро, що не заборонено чинним законодавством, ураховуючи положення ст.ст. 1046, 1049 ЦК України щодо обовязку позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, зважаючи на вимоги позивача та його представника про повернення йому боргу саме у валюті договірного зобовязання з її перерахунком у гривні на момент ухвалення судового рішення, суд вважає, що до стягнення із відповідача підлягає еквівалент суми боргу 2846 доларів США та 1798 євро, із переведенням іноземної валюти в українську гривню за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення судового рішення у цій справі, тобто станом на 09 квітня 2019 року.
Наведене обгрунтування відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 303/5407/15-ц.
Згаданий висновок Верховного Суду є обовязковим для врахування судом до спірних правовідносин у відповідності до частини четвертої статті 263 ЦПК України.
Відтак, за офіційним курсом Національного банку України станом на 09.04.2019 року (день ухвалення судового рішення) 1 долар США дорівнює 26,64 грн, 1 євро дорівнює 29,96 грн.
Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За вимогами частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Оскільки умовами договору позики від 01 грудня 2013 року сторони погодили щомісячну сплату процентів (1,7%) від суми позики, яку надано до 01 травня 2015 року, а тому суд вважає, що право ОСОБА_1 як позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється в момент спливу визначеного договором строку позики.
Відтак нарахування позивачем процентів за договором позики після 01.05.2015 року є необґрунтованим, суперечить договору позики та не ґрунтується на нормах права.
Вищевказане твердження повністю узгоджується з висновком, викладеним у постанові ОСОБА_4 Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, а також постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 390/1875/16-ц, які є обовязковими для врахування судом до спірних правовідносин у відповідності до частини четвертої статті 263 ЦПК України.
Таким чином, суд вважає, що із відповідача можуть бути стягнені проценти за користування позикою виключно за час дії договору позики від 01 грудня 2013 року, тобто за період 17 місяців (01.12.2013 01.05.2015), що становитиме:
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Проте, позивач відмовився від стягнення із відповідача трьох процентів річних від простроченої суми на підставі статті 625 ЦК України, і таке процесуальне право позивача гарантоване положенням пункту 1 частини 2 статті 49 ЦПК України, яким передбачено, що крім прав та обовязків, визначених у статті 43 цього Кодексу, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.
За таких обставин, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість відповідно до договору позики та відсотки за користування позикою.
Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, із відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір у розмірі 1671,65 грн, оскільки дана сума пропорційна розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 4, 7, 12, 13, 89, 141, 258-259, 264, 265, 273, 280-282, 354 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 509, 526, 533, 534, 538, 625, 598, 599, 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд
позов задоволити частково.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1671,65 гривень.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду через Буський районний суд Львівської області протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя: Б. М. Журибіда

Повний текст рішення виготовлено 16 квітня 2019 року.