Провадження №2/522/4306/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2019 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого - судді Домусчі Л.В.,

при секретарі судового засідання - Вадуцкої В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 яка також діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 за участю третьої особи на боці відповідача - орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання втратившими право користування житлом,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 08.11.2017 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_4 , яка також діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , за участю третьої особи - орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову позивач зазначив, що 19.04.2008 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Одеській області був зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .. Під час шлюбу в них народилась донька - ОСОБА_3 .. У подальшому, 24.12.2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був розірваний. На теперішній час у квартирі зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , проте більше як 6 місяців відповідачі не проживають у вищевказаній квартирі та не допомагають нести затрати по оплаті житлово-комунальних послуг, а їх реєстрація в квартирі заважає позивачу розпоряджатися нерухомим майном на його розсуд та значно обмежує його законні права.

Заочним рішенням суду від 14.12.2017 року було визнано ОСОБА_4 та неповнолітню ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідачка 14.03.2018 року звернулася до суду з заявою про перегляд заочного рішення, винесеного судом 14.12.2017 року та ухвалою суду від 27.04.2018 року зазначене рішення скасовано і справу призначено до судового розгляду в загальному позовному провадженні з призначенням підготовчого судового засідання на 13.06.2018 року.

Ухвалою суду від 13.06.2018 року по справі було закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду на 18.10.2018 року.

18.10.2018р. розгляд справи було відкладено на 26.11.2018р. у зв`язку з неявкою сторін.

23.10.2018р. на електронну адресу суду та 08.11.2018р. кур`єрською доставкою до суду надійшли клопотання відповідачки, які аналогічні за змістом, та згідно яких просила передати дану цивільну справу на новий розгляд за підсудністю до Ірпіського міського суду Київської області за місце фактичного проживання відповідача, а саме АДРЕСА_2 .

Ухвалою суду від 26.11.2018 року вказане клопотання відповідача залишено без розгляду.

26.11.2018 року у судовому засіданні позивач надав пояснення по суті спору та допитувались свідки з боку позивача, а саме ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та у зв`язку з відсутністю відповідачки суд оголосив перерву справи на 19.02.2019 року.

19.02.2019 відповідачкою подано електрону форму звернення громадян, якою ОСОБА_4 просить знову відкласти розгляд справи, у зв`язку із хворобою дитини. Розгляд справи відкладено на 26.03.2019 року.

26.03.2019 року подано ще одну електрону заяву від відповідачки про відкладення через хворобу дитини. У засідання сторони не з`явились, суд відклав розгляд справи на 16.05.2019 року.

16.05.2019 року надійшла третя та четверта аналогічна заява від ОСОБА_4 про відкладення, суд знову задовольнив клопотання і відклав розгляд справи на 05.06.2019 року.

При цьому відповідачка особисто розписалася про її обізнаність про день та час наступного судового засідання по вказаній справі та вказана розписка міститься в матеріалах справи.

05.06.2019 року у засідання сторони не з`явились. В матеріалах справи є заяви про розгляд справи без участі як від позивача, так і від представника 3-ї особи.

05.06.2019 року надійшла ще одна заява про відкладення вже через хворобу самої відповідачки, вона просила відмовити у позові та в жодному разі не розглядати позов у її відсутність.

У п. 5 ч. 5 ст. 12 ЦПК України зазначено, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Заборона зловживання правом знайшла своє закріплення у статті 17 Конвенції, згідно якої жодне з положень Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Такий обов`язок, закріплений і у ст. 44 ЦПК України, якою визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Верховний Суд, визнаючи певні дії учасників процесу зловживанням процесуальними правами, часто зазначає, що ознакою зловживання процесуальними правами є не просто конкретні дії, а дії, спрямовані на введення суду в оману, затягування розгляду справи, створення перешкод опоненту.

У зв`язку з вищенаведеним, суд вважає, що поведінка відповідачки, яка неодноразово зверталась до суду із заявами про відкладення, не з`являлась до судових засідань, має ознаки зловживання своїми процесуальними правами, спрямованими на затягування судового процесу і відтермінування прийняття рішення у справі, суд відмовляє в черговому клопотанні про відкладення за тими ж підставами, та вважає за можливе розглянути її на підставі наявних доказів.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 14.06.2019 року.

Суд, заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково.

Судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2015 року по справі № 522/15732/15-ц шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було розірвано.

У сторін є спільна донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з відповідачкою..

Відповідно до інформаційної довідки № 107609691 з Реєстру прав власності на нерухоме майно квартира АДРЕСА_1 знаходиться у приватній спільній частковій власності, по 1/2 частки, у ОСОБА_1 та ОСОБА_11 .

Із довідки з місця проживання про склад сім`ї і реєстрації вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано 3 члена сім`ї, а саме: ОСОБА_1 з 1992 року, ОСОБА_4 з 2009 року, ОСОБА_3 з 2009 року.

Місце реєстрації ОСОБА_4 також підтверджується довідкою з відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області, в якій також зазначається, що ОСОБА_4 12.05.2017 року змінила прізвище на ОСОБА_12 , як ОСОБА_4 .

Позивач у судових засіданнях стверджував, що він є власником спірної квартири після смерті своєї матері. Його колишня дружина та донька ніколи там не мешкали. Під час шлюбу сторони проживали у квартирі по АДРЕСА_13 , а в 2015 році після розлучення відповідачка з дитиною добровільно покинула м . Одесу , а позивач переїхав жити до матері, яка хворіла. Позивач стверджує, що попри всі обставини він турбується про спільну дитину сторін часто їздить до них в Київську область, м. Ірпінь, вул. Северинівська, 97 щоб побачитися з дитиною, добровільно сплачує дружині аліменти у розмірі 5000-10000 тис. грн.. щомісячно. Батько, за дозволом матері тобто відповідачки, в період шкільних канікул з дитиною періодично подорожують разом та останній раз були на відпочинку у м. Барселоні (Іспанія ) в 2018 році. Донька проживає разом зі своєю матір`ю та ходить там же в школу. Жодної домовленості у нього з відповідачкою з приводу спірної квартири ніколи не було. Проте в спірній квартирі вони ніколи не проживали.

Відзиву на позов ОСОБА_4 суду не надала, однак в заяві про скасування заочного рішення повідомляла суд, що її колишній чоловік ОСОБА_1 хоче позбавити її та їх неповнолітню доньку ОСОБА_3 єдиного житла. Зазначає, що ОСОБА_1 ввів суд в оману, оскільки між позивачем та відповідачем була усна домовленість, що поки заявниця з донькою проживають в м. Ірпінь Київської області він не сплачує аліменти на доньку, а за ці кошти здійснює оплату комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі рішення суду від 2008 року власницею вищевказаної квартири є ОСОБА_4 До винесення рішення суду ОСОБА_1 та його покійна матір добровільно виписалися з квартири за ради того, щоб приписатися та отримати іншу квартиру. Позивач відразу продав квартиру, отриману разом з матір`ю та незаконно прописався, без відома заявниці у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначає, що позивач - її колишній чоловік хоче продати дану квартиру. Зазначає, що вона провідувала матір позивача, готувала їй їжу.

При цьому жодного доказу на спростування доводів позивача що вона в спірній квартирі ніколи не проживала не надано та не наведено.

У судовому засіданні свідок - ОСОБА_9 , який є другом позивача та хрещеним його доньки,пояснив, що знав особисто покійну маму позивача та колишню його дружину - ОСОБА_4 , повідомив суд, що сторони є колишнім подружжям, спочатку вони проживали на пос. Котовського в м. Одесі, адресу вже не пам`ятає точну, та після розірвання шлюбу свідок відповідачку бачив лише один раз під м. Києвом, коли він з позивачем приїздили на канікули за ОСОБА_3 (дитиною сторін) і за дозволом відповідачки вони разом з їх донькою повернулися до м. Одеси і донька гостювала у позивача. Зазначив, що у спірній квартирі відповідачка ніколи не проживала, там мешкав позивач із своєю матір`ю, яка згодом померла. Відповідачка після їх розлучення в м. Одесі не мешкала з ним, вона одразу переїхали до м. Львова, а звідти - до м. Ірпіня до іншого чоловіка.

Свідок ОСОБА_7 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_8 , та є сусідкою позивача, в судовому засіданні розповіла, що вона живе в будинку № 14 вже 12 років, і знала маму позивача. З дружиною він проживав в квартирі АДРЕСА_1 близько 3-х місяців, потім, з 2008 року, вона ОСОБА_4 більше не бачила. Зазначила, що в квартирі позивача вона буває і в ній знаходяться лише речі покійної матері позивача.

Свідок - ОСОБА_8 , яка також є сусідкою позивача та мешкає в квартирі №36 по вищевказаній адресі, в судовому засіданні розповіла суду, що вона мешкає на 3-му поверсі, а мати позивача мешкала на 2-му поверсі під нею, вони дружили. Оскільки мати позивача хворіла, то позивач переїхав жити до неї, та вже мешкає у спірній квартирі близько 4 років, за цей час свідок жодного разу відповідачку в квартирі не бачила, вони там ніколи не мешкали. За життя свідок бачила відповідачку двічі.

Свідок - ОСОБА_6 , який також є сусідом ОСОБА_1 , пояснив, що проживає по АДРЕСА_12 , мешкає за цією адресою з дитинства, крім позивача та його мами, яка померла восени 2017 року , він більше нікого в квартирі ніколи не бачив. Він особисто знає відповідачку, однак в момент їх шлюбу подружжя мешкали на посьолку АДРЕСА_14 , а після розлучення позивач переїхав жити до матері, відповідачка ж жодного дня за вищевказаною адресою не мешкала.

Таким чином судом встановлено, що відповідачка є колишнім членом сім`ї позивача і з моменту розірвання шлюбу в спірній квартирі не проживає добровільно, примусового позбавлення її місця проживання з боку позивача судом не встановлено.

Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ст. ст. 316, 317,319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (дружина, діти, батьки власника, інші особи, якщо вони постійно проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Житловий кодекс України не містить норм щодо підстав та порядку визнання членів сім`ї власника житла (в тому числі колишніх) такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Проте такі підстави та порядок визначені нормами Цивільного кодексу України, які регулюють правовідносини сервітуту.

Зокрема, положеннями ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як зазначено в п.п.33, 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року №5, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Отже, з урахуванням викладеного, суд вбачає, що посилання позивача на те що, відповідачка з дитиною не проживають у його квартирі вже більше 1 року підтверджується показаннями свідків та Актами від 27.10.2017 та 30.03.2018 років про те, що зі слів мешканців АДРЕСА_1 комісія у складі майстрів дільниці № 8 КП ЖКС «Порто-Франківський» підтвердила факт того, що з 2010 року і по даний час ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не проживають у квартирі № НОМЕР_1 за вищевказаною адресою . Цей факт також не оспорюється й самою відповідачкою, яка у своїх заявах до суду вказує, що мешкає в місті Ірпінь Київської області .

Матеріали справи не містять доказів щодо наявності між сторонами угоди щодо іншого порядку та строків користування житлом.

Матеріали справи не містять доказів наявності поважних причин не проживання ОСОБА_4 за місцем реєстрації, зокрема створення їй будь-яких перешкод у користуванні житлом власником або членами його сім`ї.

Також суд не може прийняти до уваги доводи відповідачки про відсутність в неї можливості зареєструватися за іншою адресою, оскільки вказана обставина жодним чином не може вплинути на вирішення спору щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Доводи про відсутність у відповідачки на праві власності іншого житла в даному випадку також не впливають на вирішення спору щодо її права користування спірною квартирою.

Також роз`ясненням ВС України в Постанові Пленуму ВС України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01.11.1996 р. № 9. п. 15, що наявність прописки не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка проживала або вселилась як член сім`ї власника.

Як судом встановлено, що відповідачка є колишнім членом сім`ї позивача і ні вона, ні її донька не є власником спірної квартири, та що вона разом з донькою добровільно не проживає в спірній квартирі з моменту розлучення сторін.

Згідно з ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація особи за місцем проживання - це лише внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Тобто, реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її права на користування житлом, оскільки таке право виникає та може бути підтверджене на інших підставах, таких як право власності, сімейні відносини, оренда та ін.

Визначальними обставинами, що слід встановити для застосування наслідків, передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України є:

- відсутність члена сім`ї власника житла за місцем реєстрації понад один рік;

- відсутність поважних причин для не проживання за місцем реєстрації;

- відсутність між власником житла та особою, на користь якого встановлено сервітут, угоди щодо іншого порядку та строків користування житлом.

Судом встановлено, що речей які б належали відповідачці та її дитині в квартирі немає, у ведені домашнього господарства вона участі не приймала, претензій до позивача не пред`являла, намагань скористуватися своїм правом користувача житлом вона не реалізовувала, перешкод їй в цьому ніхто не створював, до органу місцевого самоврядування чи до правоохоронних органів за захистом свого права користувача до подачі позову, відповідач не зверталася. В матеріалах справи міститься заява відповідачки про вчинення злочину стосовно обставин викладених у позові, однак суд не приймає її до уваги, оскільки вона датована 23.10.2018 року, що вказує про подачу такої заяви вже після винесення судом заочного рішення, після його скасування та розгляду справи у суді.

Отже у справі встановлено, що відповідачка тривалий час з власної волі не користується квартирою для проживання, фактично має інше місце мешкання, з приводу порушення житлових прав неповнолітньої дитини до органу опіки та піклування чи суду не зверталась.

В даному випадку, як встановлено судом, сімейні відносини між власником житла та відповідачкою припинені, після чого відповідачка добровільно змінила місце свого проживання, а її реєстрація за адресою спірного житла носить формальний характер.

Разом з тим, змінивши місце проживання відповідачка з неповнолітньою донькою з реєстрації за адресою спірного житла не знялася, чим чинить перешкоди позивачу як власнику житла в здійсненні ним свого права власності, оскільки він не може вільно розпорядитись вказаним майном. Суд вважає, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Відповідний правовий висновок, викладено ВСУ у постанові від 15.05.2017 року по справі № 6-2931цс16.

Крім того, суд вважає, що визнання відповідачки такою, що втратила право користування житлом, на підставі закону ст.405 ЦК України не є протиправним позбавленням її права на житло у розумінні ст.47 Конституції України.

Оскільки сукупність обставин, передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України, встановлена в судовому засіданні, тому суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в частині визнання ОСОБА_4 , такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Згідно зі ст. 31 ЦК України, фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має часткову дієздатність, яка обмежується лише правом самостійно вчиняти дрібні побутові правочини та здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної та творчої діяльності.

Обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частин 3 та 4 ст. 29 ЦК У країни.

Частиною 4 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місцем проживання її батьків (усиновлювачів) або одного із них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

У силу ст. 160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків.

Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 Сімейного кодексу України).

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Через свій вік ОСОБА_3 не може самостійно обирати місце проживання, тому факт його непроживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування належним його батьку житлом.

Таким чином, позовні вимоги не підлягають задоволенню в частині визнання неповнолітньої ОСОБА_3 , 2008 року народження, такою, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Керуючись Конвенцією про захист прав людини і основних свобод, Конвенцією про права дитини, ст.41 Конституції України, ст.ст. 1, 3, 316, 317, 318, 319, 321, 328, 391,405 ЦК України, 160 СК України, ст.ст.71, 72 ЖК України, ст.ст. 1, 2, 3- 13, 23, 42, 43,48, 49, 72, 76-81, 82, 89, 95, 210, ч.2 ст. 223, 229, 241, ч.2 ст. 247, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 яка діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 за участю третіх осіб - орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання втративши право користування житлом - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_4 ,1984 р. народження такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Домусчі Л.В.