Справа № 459/2642/17 Головуючий у 1 інстанції: Кріль М.Д.
Провадження № 22-ц/811/991/18 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року м. Львів

Справа № 459/2642/17

Провадження № 22-ц/783/991/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

секретар Бадівська О.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3

на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 01 грудня 2017 року у складі судді Кріль М.Д.

у справі

за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернулася до суду позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та просить суд зобов`язати відповідачів не чинити їй перешкод у користуванні житлом, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення їх із спірної квартири та вселити її у дану квартиру, та стягнути з відповідачів судові витрати.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 01 грудня 2017 року позов задоволено.

Вирішено виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 по 320 грн. сплаченого судового збору з кожної.

08 лютого 2018 року Червоноградським судом Львівської області ухвалено додаткове рішення, яким вселено ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_2 та ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_2посилається на те, що 11 жовтня 2013 року ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори ОСОБА_6., згідно якого ОСОБА_5 заповів належну йому частину вище вказаної квартири та все інше майно в рівних частках позивачці та ОСОБА_3

Вказує, що ОСОБА_3, з жовтня 2015 року проживала у спірній квартирі разом з дідом ОСОБА_5 (спадкодавцем) до дня його смерті, тому фактично прийняла спадщину за заповітом, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не заявляла про відмову від спадщини, однак суд першої інстанції на зазначені факти уваги не звернув, та прийняв рішення про виселення власника 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 чим грубо порушив норми матеріального права.

Просить рішення Червоноградського міського суду Львівської області ві 01 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення осіб з житла, та вселення позивачки у житлове приміщення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на те, що 19.10.2015 року вона разом зі своєю мамою ОСОБА_2 та братом ОСОБА_7 переїхали на постійне місце проживання в квартиру АДРЕСА_1 де проживає і по даний час та підтримує квартиру у належному житловому стані.

Вказує, що з 19.10.2015 року проживала з дідом в спірній квартирі, доглядала за ним, допомагала у всьому, піклувалась про нього, а після смерті займалась організацією поховання.

На думку скаржника, вона фактично прийняла спадщину за заповітом, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не заявила про відмову від спадщини.

Просить рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 01 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення осіб з житла, та вселення позивачки у житлове приміщення.

Сторони в судове засідання не з'явилися, хоча про розгляд справи повідомлялися належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України здійснюється колегією суддів за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ОСОБА_4 подала клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення іншої цивільної справи №459/760/17 за касаційною скаргою ОСОБА_8.

Відповідно до п.6 ч.1 ст. 251 ЦПК України суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у разі об'єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об'єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Колегія суддів вважає, що підстави для зупинення провадження у справі відсутні, оскільки зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Встановлено, що ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_7 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2, та на час складання акту комунального підприємства «Червонограджитлокомунсервіс» №706 від 29.11.2017 року проживають без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1

З копії довідки про реєстрацію місця проживання особи №26736 від 25.09.2017 року вбачається, що ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, з 25.09.2017 року по теперішній час.

Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 96339831 від 05.09.2017 року, квартира АДРЕСА_1, на підставі рішення Червоноградського міського суду Львівської області виданого 21.07.2017 року, належить на праві приватної власності - ОСОБА_4.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 суд першої інстанції взявши до уваги те, що відповідачі проживають у спірній квартирі без реєстрації, змінили замки у вхідних дверях не надавши ключ позивачці, якій на праві приватної власності належить дана квартира, не впускають останню у приміщення даного житла, чим самим чинять їй перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою, що порушує її права гарантовані цивільним законодавством України, як власника майна, а тому вважав позов обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення.

Колегія суддів не погоджується з вказаним рішенням суду.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 21.07.2017 року визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5.

На підставі вказаного рішення було зареєстровано право власності на спірну квартиру за ОСОБА_4

Проте, як встановлено в ході розгляду справи в апеляційній інстанції, постановою Апеляційного суду львівської області від 24 травня 2018 року рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 21.07.2017 року скасоване, в задоволенні позову ОСОБА_4 до Червоноградскої міської ради Львівської області про визнання за ОСОБА_8 права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 - відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 16 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до Червоноградської міської ради Львівської області про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за заповітом.

Судом встановлено, що спірна квартира за адресою АДРЕСА_1 була зареєстрована та належала на праві спільної сумісної власності подружжю ОСОБА_5 та ОСОБА_9

З копій свідоцтв про смерть серії НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, а ОСОБА_9 - ІНФОРМАЦІЯ_2

ОСОБА_4 та ОСОБА_10 є онуками померлого ОСОБА_5

11 жовтня 2013 року ОСОБА_5 складено заповіт, згідно якого належну йому на праві власності частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 а також все інше майно, що буде належати йому на день смерті заповів - ОСОБА_8 та ОСОБА_3 в рівних частках.

Відповідно до ст.. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Аналіз норм статей 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України свідчить про те, що спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, реалізувавши які, спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває прав на спадкове майно, в тому числі нерухоме (право володіння, користування), а з моменту оформлення права власності на нерухоме майно набуває і право розпорядження ним. Відсутність у спадкоємця, який прийняв спадщину, свідоцтва про право власності на спадкове нерухоме майно не позбавляє кредитора спадкодавця звернутися на підставі норми статті 23 Закону України «Про іпотеку» до такого спадкоємця, що зволікає з отриманням свідоцтва, з вимогами про звернення стягнення на спадкове майно, яке є предметом іпотеки.

Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права й обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком прав і обов'язків, зазначених у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 цього Кодексу).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 цього Кодексу «Оформлення права на спадщину»).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, враховуючи що між сторонами тривають судові спори щодо визнання права власності на спадкове майно колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 є передчасним та підлягає скасуванню.

ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів.

Зазначений правовий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у справі № 1326/1314/2012, провадження № 14-358звц18 від 06 листопада 2018 року.

Щодо доводів апеляційних скарг про скасування рішення суду першої інстанції в частині вселення ОСОБА_4 до спірної квартири, то такі не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статей 317, 318 Цивільного кодексу (ЦК) України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Усі суб'єкти права власності с рівними перед законом.

Відповідно до ч.1,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч.1,2 ст. 321 ЦК України Справо власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Враховуючи, що ОСОБА_4 є власником Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 суд першої інстанції прийшов до вірного висновку щодо вселення її у спірну квартиру.

Додатковим рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 08 лютого 2018 року вселено ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1. Додаткове рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 08 лютого 2018 року відповідачі у законний спосіб не оскаржили, а тому відповідно до ст.. 367 ЦПК України воно не переглядається судом апеляційної інстанції.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню в частині виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 4. ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є зокрема порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ст.. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покла

даються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тому з ОСОБА_4 підлягає стягненню на користь апелянтів сума сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 01 грудня 2017 року - скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити у виселенні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 704 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 704 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 16.04.2019 року.

Головуючий

Судді