Справа № 351/345/18
Провадження № 22-ц/4808/354/19
Головуючий у 1 інстанції Собко В. М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

секретаря: Петріва Д.Б.

з участю

представників: ОСОБА_2 і ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4;

ОСОБА_5 і ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про витребування майна з чужого незаконного володіння, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 ОСОБА_8 ОСОБА_9 на рішення Снятинського районного суду від 13 грудня 2018 року, ухвалене суддею Собком В.М. у м.Снятин,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись в суд з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги з урахуванням уточнень до позовної заяви мотивовані тим, що згідно виписки з протоколу №2 уповноважених членів агрофірми «Верховина» від 23 липня 2000 року членам агрофірми за списком 200 осіб, вирішено видати майнові паї в натурі згідно переліку, у тому числі телятник №1 та піднавіс для сіна в с. Тучапи Снятинського району у спільну часткову власність. Відповідно до заяв пайовиків та акту прийому-передачі майна від 23 липня 2000 року майно загальною вартістю 28583 грн, в тому числі телятник №1 та піднавіс для сіна в с. Тучапи Снятинського району прийняв у користування ОСОБА_10 уповноважений від пайовиків керівник ПП «ОСОБА_10 і К». Згідно відомостей з Єдиного Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців державна реєстрація юридичної особи Агрофірма «Верховина» припинена 09 червня 2008 року. Майнові паї 24 співласників - членів агрофірми «Верховина», які не були передані ПП «ОСОБА_10 і К», в період 2006-2011 року скупила ОСОБА_11 та підробила акт прийому-передачі телятника №1 та піднавісу для сіна, про належність їй спірного майна і оформила право власності на вказане майно. Рішенням Снятинського районного суду від 09 грудня 2015 року та ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 січня 2017 року, визнано незаконним рішення виконкому Тучапської сільської ради №8 від 31.03.2011 року про оформлення права власності на нежитлові приміщення, а саме телятник №1 та піднавіс для сіна (1970 року побудови) які знаходяться по вул.. Л.Українки,4 в с. Тучапи за ОСОБА_11, визнано незаконним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане ОСОБА_11 виконавчим комітетом Тучапської сільської ради 05.07.2011 року на підставі рішення цієї ж ради №8 від 31.03.2011 року, зареєстрованого ОКП «Коломийське МБТІ» 13 липня 2011 року за реєстраційним номером 34051047, номер запису 732. 16 вересня 2011 року укладено договір купівлі-продажу між ОСОБА_11 та ОСОБА_5, посвідченого державним нотаріусом Першої Снятинської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №3021 за умовами якого ОСОБА_11 продала ОСОБА_12 телятник №1, розташований по вул. Л.Українки, 4 в с. Тучапи Снятинського району Івано-Франківської області площею 1713,8 кв.м., а також навіс для сіна площею 395,4 кв.м. за 80000 грн і в подальшому на підставі договору дарування №519 від 02 квітня 2014 року ОСОБА_5 спірне майно відчужив дочці ОСОБА_6 Посилаючись на те, що приміщення телятника №1 по вул. Л.Українки,4 в с. Тучапи вибуло з власності поза їх волею, просили витребувати від ОСОБА_5 та ОСОБА_13 з незаконного володіння приміщення телятника №1 площею 1713,8 кв.м. та навіс для сіна (1970 року побудови) площею 395,4 кв.м., які знаходяться по вул. Л.Українки,4 в с. Тучапи Снятиського району, та передати їм вказані нежитлові приміщення.

Рішенням Снятинського районного суду від 13 грудня 2018 року позов задоволено.

Постановлено вилучити від ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з незаконного володіння приміщення телятника №1 площею 1713,8 кв.м. та навіс для сіна (1970 року побудови) площею 395,4 кв.м., які знаходяться по вул.. Л.Українки,4 в с. Тучапи Снятиського району та передано ОСОБА_2, ОСОБА_3 приміщення телятника №1 площею 1713,8 кв.м. та навіс для сіна (1970 року побудови) площею 395,4 кв.м., які знаходяться по вул. Л.Українки,4 в с. Тучапи Снятиського району.

На дане рішення представник ОСОБА_5 ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про відмову у задоволення позову, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, ОСОБА_2, ОСОБА_3 належить тільки частина від власності спірного майна, тому передача їм всього майна - приміщення телятника №1 площею 1713,8 кв.м. та навіс для сіна (1970 року побудови) площею 395,4 кв.м., які знаходяться по вул. Л.Українки,4 в с. Тучапи Снятиського району є необгрунтованим. Крім того, вартість спірного майна за час користування значно збільшилась за рахунок вкладених ними коштів в сумі 1 615 943 грн. Передаючи позивачам спірне майно, судом не враховано, що ними не подано жодного доказу про належність їм цього майна і не звернуто уваги, що останнім як і членам колишньої агрофірми «Верховина» за списком 200 осіб, належить тільки майнові паї без визначення частки у майні агрофірми «Верховина» в натурі.

13 лютого 2019 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 подали відзив, в якому вказують, що надуманим є доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 про те, що перебудовано телятник №1 та навіс для сіна, оскільки вказане майно знаходиться у первісному стані і видимих покращень у ньому нема. В процесі витребування майна від добросовісного набувача власник майна має право вимагати від нього ще й передання всіх доходів від майна, які він одержав або міг одержати від моменту коли міг дізнатись про незаконність володіння. ОСОБА_5 знав, що незаконно володіє спірним майном протягом 7 років.

У судовому засіданні представник ОСОБА_5 ОСОБА_7 підтримав доводи апеляційної скарги, просить її задовольнити.

Представник ОСОБА_2, ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_4 проти вимог апеляційної скарги заперечує, просить залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами доведений факт належності їм телятника №1 площею 1713,8 кв.м. та навіс для сіна (1970 року побудови) площею 395,4 кв.м., які знаходяться по вул. Л.Українки,4 в с. Тучапи Снятинського району, які вибули з їх володіння в силу обставин, передбачених ч.1 ст.388 ЦК, тобто без їхньої волі, тому прийшов до висновку про обґрунтованість заявленого позову.

Проте з таким висновком не можна погодитись, так як суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, вважав встановленими обставини, що мають значення для справи, які є недоведеними, та неправильно застосував норми матеріального права.

Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з статтею 387 ЦК України власник має витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Отже за змістом ст. 387 ЦК України позивач повинен довести, а суд встановити факти, які не тільки доводять право власності позивача на майно, а і його право на витребування цього майна; вибуття майна з володіння позивача і знаходження його у відповідача; незаконність володіння відповідачем майном позивача; відсутність між позивачем і відповідачем зобов'язально-правових відносин щодо спірного майна.

Крім того, відповідне майно має бути індивідуально визначеним і на момент розгляду справи фактично знаходитися у незаконному володінні особи, до якої пред'явлено вимогу.

Згідно частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, спір між сторонами виник з приводу витребування частки розпайованого майна агрофірми «Верховина» Снятинського району Івано-Франківської області.

Питання щодо виділення в натурі частки в майні колективного сільськогосподарського підприємства врегульовано Законом України від 14 лютого 1992 року №2114-ХІІ «;Про колективне сільськогосподарське підприємство», Указом Президента України від 29 січня 2001 року № 62 "Про заходи щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектора економіки", постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2001 року № 177 «Про врегулювання питань щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектору економіки».

Згідно з ст. 31 Закону в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, тобто на момент проведення розпаювання 23 липня 2000 року ліквідація та реорганізація (злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення) підприємства провадяться за рішенням загальних зборів (зборів уповноважених) його членів або за рішенням суду.

Відповідно до ч. 7 зазначеної статті у разі реорганізації підприємства паї його членам або їх спадкоємцям видаються правонаступниками цього підприємства за рахунок майна, яке було віднесене до складу пайового фонду підприємства на дату його реорганізації і передане на баланс правонаступникам.

Указом Президента України «Про заходи щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектора економіки» від 29 січня 2001 року № 62/2001 передбачено забезпечення недопущення порушень майнових прав колишніх членів колективних сільськогосподарських підприємств, у тому числі права власності на паї, для чого, у тому числі визнано за необхідне забезпечити утворення комісій з організації вирішення майнових питань, що виникають у процесі реформування аграрного сектора економіки, а також здійснення заходів, передбачених пунктом 1 цієї статті, із залученням до їх складу колишніх членів колективних сільськогосподарських підприємств, працівників органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування та представників суб'єктів господарювання, які було створено внаслідок реорганізації чи на основі майна, що належало ліквідованим колективним сільськогосподарським підприємствам.

На виконання зазначеного Указу наказом міністерства аграрної політки України від 14 березня 2001 року № 62 було затверджено Порядок розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств (далі - Порядок).

Пунктом 8 Порядку встановлено, що кожен із співвласників має право скористатися своїм майновим паєм в один із таких способів: об'єднати свій майновий пай з паями інших співвласників, отримати майно у натурі у спільну часткову власність та передати його до статутного (пайового) фонду новостворюваної юридичної особи, у тому числі до обслуговуючого кооперативу; об'єднати свій майновий пай з паями інших співвласників, отримати майно у натурі у спільну часткову власність, укласти договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном та передати його в оренду; отримати свій майновий пай у натурі індивідуально чи разом із членами своєї сім'ї і використати його на свій розсуд; відчужити пай будь-яким способом в установленому законом порядку.

Відповідно до п. 9 Порядку виділення зі складу пайового фонду майна у натурі окремим власникам чи групам власників за їх бажанням у процесі вирішення майнових питань здійснюється підприємством-правонаступником (користувачем) на підставі зборів співвласників.

Частиною 5 п. 15 зазначеного Порядку передбачено, що при виділенні майна в натурі групі співвласників, які уклали договір про спільне володіння, користування та розпорядження майном, співвласники передають підприємству правонаступнику (користувачу) один примірник цього договору і копію рішення зборів співвласників про виділення майна в натурі. Підприємство-правонаступник одночасно із підписанням акта приймання-передавання майна робить відмітки про виділення майна в натурі у спільну часткову власність у свідоцтвах цієї групи співвласників, що засвідчується підписом керівника підприємства та печаткою.

Свідоцтва з відмітками про виділення майна в натурі у спільну часткову власність, акт приймання-передавання майна та договір про спільне володіння, користування та розпорядження майном, що знаходиться у спільній частковій власності, можуть бути підставою для оформлення співвласниками прав власності на зазначене майно в установленому порядку.

Позивачі по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вказують, що вони є власниками майнових паїв членів агрофірми «Верховина» Снятинського району Івано-Франківської області.

Майновий пай це частка кожного члена КСП в майновому пайовому фонді, розмір якої залежить від трудової участі в діяльності цього підприємства. Право на майновий пай посвідчується Свідоцтвом про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) (далі Свідоцтво).

У Свідоцтві зазначалася сума, на яку члену реорганізованого КСП могло бути виділено майно, що підлягало паюванню, та відсоток такого майна у загальному пайовому фонді.

Зазначені свідоцтва посвідчують право власності позивачів на майнові паї члена колективного сільськогосподарського підприємства, тобто на частку особи в пайовому фонді підприємства станом на 23 липня 2000 року, що визначена в грошовій формі та в частці від загальної вартості пайового фонду підприємства.

Відповідно Свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат), виданого 04.09.2001 року Тучапською сільською радою, ОСОБА_2 має право на пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства агрофірми «Верховина» у розмірі 990 гривень.

Відповідно Свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат), виданого 04.09.2001 року Тучапською сільською радою, ОСОБА_3 має право на пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства агрофірми «Верховина» у розмірі 1145 гривень.

Згідно вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог статей 12, 76, 79, 81 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом установлено, що як підставу для задоволення позову, позивачі посилались на виписки з протоколу №2 уповноважених членів агрофірми «Верховина» Снятинського району від 23 липня 2000 року, що їм як членам зазначеної агрофірми за списком 200 осіб, в рахунок майнових паїв в натурі передано спірні телятник №1 та піднавіс для сіна в с. Тучапи Снятинського району у спільну часткову власність, якої в матеріалах справи немає

Згідно ст.387 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Договору про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходиться у спільній частковій власності між позивачами як членам агрофірми та іншими членами агрофірми «Верховина» за списком 200 осіб, яким за позовними вимогами в рахунок майнових паї в натурі передано спірні телятник №1 та піднавіс для сіна в с. Тучапи Снятинського району в спільну часткову власність у матеріалах справи теж немає.

Також відсутні відомості, що колишні члени майна колективного сільськогосподарського підприємства агрофірми «Верховина» за списком 200 осіб уповноважували ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розпоряджатися від їх імені майном агрофірми «Верховина».

Крім цього, для виникнення в позивачів права власності на індивідуально визначене майно, а відтак права витребування цього майна з чужого незаконного володіння, необхідним є дотримання визначеного Законом та підзаконними нормативно-правовими актами порядку й фактичне оформлення права власності в установленому законодавством порядку з отриманням правовстановлюючих документів.

Доказів того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належить індивідуально визначене майно агрофірми «Верховина» позивачі суду не подали.

Отже, вимоги позивачів про передачу саме їм спірного майна не грунтуються на положеннях ст.387 ЦК України.

У разі ж якщо право власності оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності на підставі ст. 392 ЦК України.

Позивачі вимог про визнання за ними права власності на майно, що його вони вимагають витребувати від іншої особи, не заявляли, стверджуючи про те, що воно їм належить на підставі тих документів, яких у матеріалах справи немає.

На думку колегії суддів без попереднього визначення в установленому законом порядку за позивачами права власності на конкретні об'єкти майна, що входило до складу пайового фонду агрофірми «Верховина» Снятинського району Івано-Франківської області обраний ними спосіб правового захисту у вигляді витребування майна з чужого незаконного володіння є передчасним.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно вимог п. п. 1, 3, 4 ч. 1, 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції як таке, що постановлено з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з допущенням порушення норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про відмову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у задоволенні позову.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно ч.1,п.п.1,2 ч. 2 ст 141 ЦПК УКраїїни судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

2. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, то понесені витрати на судовий збір, пов'язані з розглядом справи слід покласти на позивачів.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384, 389 - 391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 ОСОБА_8 ОСОБА_9 задовольнити частково.

Рішення Снятинського районного суду від 13 грудня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про витребування майна з чужого незаконного володіння - приміщення телятника №1 площею 1713,8 кв.м. та навіс для сіна (1970 року побудови) площею 395,4 кв.м., які знаходяться по вул.. Л.Українки,4 в с. Тучапи Снятинського району та передачу цього майна позивачам відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 з кожного по 528 грн 50 коп. судового збору понесених за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст складено 26 березня 2019 року.

Судді: В.Д.ОСОБА_1Бойчук

ОСОБА_14