Справа № 308/5993/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 жовтня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунич М.В.

суддів: Кожух О.А., Кондора Р.Ю.

з участю секретаря судового засідання: Юрочко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду, ухваленого 10 червня 2019 року головуючим суддею Бедьо В.І. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Ужгородського районного нотаріального округу Васіловка Вікторія Олександрівна, про встановлення факту, що має юридичне значення, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом заявою до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Ужгородського районного нотаріального округу Васіловка В.О., про встановлення факту, що має юридичне значення.

Позов вмотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її тітка ОСОБА_3 . На випадок смерті вона залишила заповіт, за яким все належне їй майно на випадок смерті заповіла їй. Спадщину за померлою ОСОБА_3 прийняла фактично, так як проживала без реєстрації разом з нею у будинку в АДРЕСА_1 . Фактично реєстрація місця її проживання була за іншою адресою у будинку АДРЕСА_2 , який знаходиться поряд через декілька будинків.

ОСОБА_3 була в безпорадному стані, через перенесений ішемічний інсульт на фоні гіпертонічної хвороби. Внаслідок хвороби покійна перебувала в лежачому положенні і потребувала стороннього догляду. Вказане доводиться довідкою, виданою Русько-Комарівською амбулаторією загальної практики сімейної медицини від 16.06.2017 року за № 230 та довідкою Русько-Комарівської сільської ради від 15.06.2017 року за № 1281. Позивач до її хвороби проживала поруч на одній вулиці, однак після інсульту виявилося, що окрім неї нікому здійснювати цілодобовий догляд, і вона фактично пішла проживати до покійної ОСОБА_3 , так як навіть вночі вона не могла залишатися сама через ризики удушення, тощо.

На день смерті ОСОБА_3 в будинку в АДРЕСА_1 , були зареєстровані, але не проживали відповідач ОСОБА_2 1949 р.н., та його син ОСОБА_10 1998 р.н.

Її заява про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , яку вона мала подати нотаріусу та була належним чином посвідчена ще 22.03.2016 року зареєстрована не була. Про цю обставину вона дізналася, коли після спливу шестимісячного строку звернулася за видачею свідоцтва про право на спадщину, однак нотаріус повідомила їй, що якщо вона проживала фактично без реєстрації разом з померлим спадкодавцем на час відкриття спадщини, то їй необхідно встановити відповідний факт в судовому порядку.

На підставі викладеного позивач просить суд встановити факт, що вона - ОСОБА_1 проживала на день смерті разом з померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 в будинку в АДРЕСА_1 .

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 10 червня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 , відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та увалити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування скарги посилається на те, що суд неналежно оцінив докази у справі. Не взяв до уваги довідки сільської ради та Акт обстеження, які підтверджують факт проживання позивача з ОСОБА_3 . Щодо наданої відповідачем довідки про її не проживання в будинку, то така є шаблонної, та крім того, за її заявою внесено відомості до ЄРДР за фактом підробки офіційного документу. Суд викривив та спотворив покази свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 виклавши їх свідчення неповно.

Представник ОСОБА_2 адвокат Сілкіна-Яцко Є.О. подала відзив на апеляційну скаргу в якому заперечила вимоги скарги, так-як достовірно факту проживання позивачки з померлою ОСОБА_3 у судовому засіданні не було встановлено.

Третя особа - приватний нотаріус Васіловка В.О. також подала відзив на апеляційну скаргу, яку заперечила тим, що позивачка не прийняла спадщину, а тому й було їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, їх представників, дослідивши наявні в справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 є племінницею, а відповідач ОСОБА_2 - братом ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.4).

На випадок своєї смерті ОСОБА_3 07.05.2009 року складено заповіт, та згідно з яким все своє майно, що буде належати на день її смерті, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося, а також все те на що вона за законом матиме право, вона заповіла своїй племінниці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.5).

З довідки від 15.06.2017 року за № 1281, виданої виконавчим комітетом Руськокомарівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, вбачається, що на день смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та проживала і була зареєстрована в АДРЕСА_1 , і за нею, через хворобу вела постійний догляд її племінниця ОСОБА_1 , 1964 р.н. (а.с.6).

Згідно з довідкою Руськокомарівської амбулаторії загальної практики сімейної медицини від 16.06.2017 року за № 230 померла ОСОБА_3 перебувала під наглядом сімейного лікаря з 20.02.2012 року, коли у неї на фоні гіпертонічної хвороби мав місце ішемічний інсульт. Стаціонарно хвора лікувалася у відділенні судинної неврології Ужгородської ЦМКЛ з 20.02.2012 року по 05.03.2012 року. Після виписки із стаціонару перебувала на лікуванні в амбулаторних умовах за весь період до її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Хвора потребувала стороннього догляду, так як перебувала в лежачому положенні. Догляд за нею здійснювала її племінниця ОСОБА_1 (а.с.7).

Відповідно до довідки від 31.03.2016 року за № 767, виданої виконавчим комітетом Руськокомарівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, на момент смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 і проживала за адресою: АДРЕСА_1 , з нею на день смерті за даною адресою ніхто не проживав, але були зареєстровані: ОСОБА_2 , брат, ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_2 , племінник, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.9).

Із заяви ОСОБА_1 на прийняття спадщини за заповітом, адресованої Ужгородському районному нотаріальному округу (без дати надходження заяви та номеру спадкової справи), справжність підпису якої засвідчено 22.03.2016 року приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Савчин Н.І., зареєстровано в реєстрі за № 109, вбачається, що ОСОБА_1 цією заявою приймає заповідане їй майно після смерті ОСОБА_3 , нотаріусом їй роз`яснено зміст ст. ст. 1223, 1231, 1232, 1241, 1268, 1269, 1272, 1273, 1281, 1282, 1297 ЦК України, документи, необхідні для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом нею будуть подані додатково (а.с.30).

Згідно з листом приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу Васіловка В.О. від 30.06.2017 року № 293/02-14 на заяву ОСОБА_1 від 19.06.2017 року, з посиланням на положення ст. ст. 1268-1270, 1272 ЦК України, нотаріусом роз`яснено, що ОСОБА_1 не прийняла спадщину після смерті своєї тітки ОСОБА_3 , оскільки не подала заяву про прийняття спадщини у встановлений спосіб протягом встановленого законом шестимісячного терміну з дня відкриття спадщини та на день смерті спадкодавця не була зареєстрована разом із нею відповідно до довідки, виданої виконкомом Руськокомарівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області 22.11.2016 року за № 2584. У зв`язку з вищенаведеним та оскільки ОСОБА_1 у встановлений ст. 1270 ЦК України строк не прийняла спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , нотаріальна дія не може бути вчинена, а саме не може бути видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.31).

З довідки від 12.01.2018 року за № 77, виданої виконавчим комітетом Руськокомарівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, вбачається, що ОСОБА_1 , 1964 р.н., вела постійний догляд за своєю тіткою ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та постійно проживала до дня смерті за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 здійснювала похорон своєї тітки за власні кошти (а.с.32).

27.02.2017 року приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Васіловка В.О. видано відповідачу ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно з яким на підставі ст. 1262 ЦК України спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її брат ОСОБА_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Спадщина, на яку у вказаній частці видано це свідоцтво, складається з: 1/2 частки житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.46).

Проте, як вбачається з акту обстеження факту проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , комісія у складі сільського голови, секретаря сільської ради, землевпорядника сільської ради, двох депутатів сільської ради, та мешканців, що проживають в АДРЕСА_1 , склали такий про те, що при перевірці паспортного режиму за зверненням ОСОБА_1 встановлено, що ОСОБА_1 проживала разом зі своєю тіткою ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , починаючи з 05.03.2012 року і до дня смерті своєї тітки. Необхідність проживання ОСОБА_1 разом з ОСОБА_3 була зумовлена хворобою тітки, у зв`язку з чим вона перебувала в лежачому стані та потребувала постійного цілодобового догляду (а.с.59).

Та у відповідності до довідки від 17.05.2018 року за № 645, виданої виконавчим комітетом Руськокомарівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області на підставі акту комісії, слідує, що ОСОБА_1 , 1964 р.н., вела постійний догляд за своєю тіткою ОСОБА_3 , якого вона потребувала, так як перебувала в лежачому положенні, після ішемічного інсульту та проживала разом з тіткою після виписки із стаціонару відділення судинної неврології Ужгородської ЦМКЛ, а саме: з 05.03.2012 року до її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 , але не була зареєстрована. ОСОБА_1 здійснювала похорон своєї тітки ОСОБА_3 за власні кошти (а.с.58).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності.

Однак з таким висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів з огляду на наступні мотиви.

Так, згідно з ст. 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

У відповідності до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Отже, для прийняття спадщини за ч. 3 ст. 1268 ЦК України має значення саме постійне проживання з спадкодавцем на момент смерті.

Частиною 1 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

В той же час ЦК України не дає визначення постійного, переважного або тимчасового проживання.

Натомість ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» оперує визначеннями місце перебування та місце проживання: місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Та ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зазначено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до ч. 10 ст. 6 цього ж Закону, реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008, № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Відповідно до п.3.22. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Мінюстом від 22.02.2012 року № 296/5 (в редакції, яка діє з 08.12.2017 року) у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

А звідси, аналіз наведених законодавчих норм свідчить про те, що проживання в певному місці буде постійним якщо особа проживала в ньому понад шість місяців протягом року, та при цьому реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Для визначення чи певне житло є місцем проживання особи, слід встановити існування достатніх і тривалих зв`язків особи з конкретним місцем такого проживання. Та при цьому, першочергове значення в таких випадках мають зокрема довідка органу реєстрації місця проживання на день смерті спадкодавця та/або покази свідків, які безпосередньо (поблизу) проживають до спірного житла або в силу певних обставин періодично його відвідують.

Так, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що суд не повно виклав покази таких свідків як ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .

Так допитаний свідок ОСОБА_4 , що працює на посаді завідувача Руськокомарівської амбулаторії загальної практики сімейної медицини, і яка після виписки ОСОБА_3 періодично (1-2 рази на тиждень навідувала її в силу професійних обов`язків), крім показів відображених у судовому рішенні, що після інсульту ОСОБА_3 була лежачою і не могла себе самостійно обходити і до самої смерті її доглядали позивач ОСОБА_1 та її чоловік, дала ще й інші покази. Так, даний свідок ствердила, що приходячи за викликом до померлої постійно бачила там ОСОБА_1 з чоловіком, а також її речі та кімнату де вони спали (з чоловіком). Вказала, що приходила до ОСОБА_3 і в нічну пору доби та бачила там позивачку. Останні два роки ОСОБА_1 там постійно проживала.

Свідок ОСОБА_7 , якає є сусідкою покійної ОСОБА_3 , ствердила, що з 2012 році за ОСОБА_3 потрібний був догляд. ОСОБА_1 разом з чоловіком доглядала за ОСОБА_3 та постійно проживала з останньою, оскільки ОСОБА_3 не могла обходитись без сторонньої допомоги. Свідок пояснила, що в силу перенесеної хвороби, ОСОБА_3 потребувала стороннього нагляду як вдень так і в ночі. Її не можна було залишати особливо на ніч. ОСОБА_9 з чоловіком жили з нею в будинку в кімнаті. Лише після смерті повернулася проживати в свій будинок.

Свідок ОСОБА_6 , яка є сусідкою позивача ОСОБА_1 ствердила, що покійна ОСОБА_3 не могла себе обходити, так як мала інсульт. ОСОБА_1 та її чоловік наглядали за нею та жили разом за нею в останні два роки. Лише після смерті переїхала до себе. В будинку померлої були погані умови, відсутня вода, а тому прати ходила в свій будинок. Однак, ОСОБА_1 більше була в будинку померлої ніж у своєму. Після смерті ОСОБА_3 позивач пішла проживати до своєї хати.

За результатами комісійного розгляду питання щодо перевірки та встановлення фактичного місця проживання ОСОБА_1 видано виконавчим комітетом Руськокомарівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області довідку від 17.05.2018 року за № 645, якою стверджується, що остання з 05.03.2012 року і до дня смерті своєї тітки - ОСОБА_3 вела за нею постійний догляд та проживала з нею в будинку АДРЕСА_1 , хоч і не була зареєстрована у такому (а.с.58).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина друга статті 80 ЦПК України). Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частина четверта статті 77 ЦПК України).

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

На думку апеляційного суду, вказані вище докази у своїй сукупності та взаємозв`язку підтверджують, що після перенесеного у 2012 році ОСОБА_3 інсульту, остання перебувала у такому стані, що потребувала постійного стороннього догляду. Такий догляд могла надавати лише особа, яка постійно мешкала з хворою, і такою особою була ОСОБА_1 зі своїм чоловіком, які й здійснювали за ОСОБА_3 догляд, так-як до того проживали на одній вулиці через декілька будинків, неподалік від ОСОБА_3 .. При цьому ОСОБА_3 потребувала постійного догляду - і вдень, і вночі. А наявні в матеріалах справи докази підтверджують, що ОСОБА_1 не тільки періодично навідувалася до будинку ОСОБА_3 , а перебувала там більшу частину свого часу, в тому числі й ночувала з ОСОБА_3 в окремій кімнаті. Та обставина, що позивачка періодично бувала у своєму власному будинку, само по собі не може свідчити про не проживання її з померлою, позаяк у власному будинку позивач мала господарство, та крім того, в будинку померлої були погані умови (відсутня вода), а тому до прикладу для здійснення прання речей ОСОБА_3 , яка була лежачою і мала при цьому пролежні, безперечно слід було відвідувати власний будинок. Водночас у будинку ОСОБА_3 були речі позивачки, вона там ночувала в окремій кімнаті та періодично готувала їжу. Вказане на думку апеляційного суду за сукупності наявних доказів свідчить про те, що в позивача ОСОБА_1 , на протязі не менше двох останніх років до дня смерті ОСОБА_3 , встановилися достатні та тривалі зв`язки з будинком, що знаходиться в АДРЕСА_1 , які притаманні саме постійному проживанню особи в такому.

Вказане узгоджується з іншими доказами, наявними в матеріалах справи, які в силу вимог статей 76, 78-80 ЦПК України є допустимими, достовірними та достатніми. Щодо довідки від 31.03.2016 року за № 767, виданої виконавчим комітетом Руськокомарівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, то таку в силу встановлених обставин справи слід оцінювати критично, позаяк вона суперечить усім іншим доказам в їх сукупності.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог, а тому, рішення суду, згідно приписів п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір понесений за пред`явлення позову в сумі 640 грн. та за подачу апеляційної скарги в розмірі 960 грн., тобто на загальну суму 1600 грн.

Виходячи з наведеного та керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 червня 2019 року скасувати.

Позовну заяву ОСОБА_1 , задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 на момент її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 в будинку в АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 1600 (одна тисяча шістсот) гривень 00 коп., судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 31 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді