ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019 року

м.Суми

Справа №577/4786/18

Номер провадження 22-ц/816/4954/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Ткачук С. С. , Хвостика С. Г.

з участю секретаря судового засідання -Кияненко Н.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Комунальне підприємство «Конотопське трамвайне управління»,

третя особа директор Комунального підприємства «Конотопське трамвайне управління» Назаренко Ігор Миколайович,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16 вересня 2019 року у складі судді Гетьмана В.В., ухвалене у м. Конотоп, повний текст якого складено 18 вересня 2019 року,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КП «Конотопське трамвайне управління», третя особа - директор КП «Конотопське трамвайне управління» Назаренко І.М., в якому просив визнати незаконним і скасувати наказ КП «Конотопське трамвайне управління» від 27 вересня 2018 року № 196-К «Про звільнення ОСОБА_1 », поновити його на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 28 квітня 2017 року він був прийнятий на роботу в КП «Конотопське трамвайне управління» на посаду ревізора з безпеки руху за строковим договором з 03 травня 2017 року з подальшим продовженням термінів договорів з КП «Конотопське трамвайне управління». 07 червня 2018 року розпорядженням Конотопського міського голови № 101-ОД на нього покладені обов`язки директора вищевказаного підприємства на період відсторонення директора ОСОБА_2 на час проведення службового розслідування. 13 червня 2018 року розпорядженням міського голови № 41-КПК з 15 червня 2018 року на нього покладені обов`язки директора КП «Конотопське трамвайне управління» до вирішення питання про призначення на посаду директора підприємства. Розпорядженням Конотопського міського голови від 15 серпня 2018 року № 63 КПК його було звільнено від виконання обов`язків директора КП «Конотопське трамвайне управління».

Позивач зазначав, що в подальшому наказом директора підприємства від 16 серпня 2018 року № 138-к він був переведений з посади ревізора безпеки руху на посаду головного ревізора з безпеки руху. Наказом директора КП «Конотопське трамвайне управління» від 16 серпня 2018 року № 143-В йому була надана відпустка за період з 03.05.2017 по 03.05.2018 тривалістю 24 робочих днів з 20 серпня 2018 року з продовженням терміну дії відпустки з 17 вересня 2018 року по 26 вересня 2018 року у зв`язку з лікуванням в Конотопській ЦРЛ ім. Академіка Давидова з 04.09.2018 р. по 14.09.2018 р.

Наказом директора КП «Конотопське трамвайне управління» від 27 вересня 2018 року № 196-К його було звільнено з посади головного ревізора з безпеки руху з 27 вересня 2018 року, згідно з ч. 3 ст. 38 КзпП України, за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю. Вважав зазначений наказ незаконним, таким, що порушує норми трудового законодавства, оскільки його звільнення відбулося під час перебування на лікарняному з 25 вересня 2018 року по 06 жовтня 2018 року, тому просив позов задовольнити.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16 вересня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

При цьому вказує, що суд не дав належну оцінку його доводам про те, що він не писав заяву про звільнення за власним бажанням, тому його було звільнено за ініціативою власника та ще й у період його тимчасової непрацездатності. Крім того, не врахував, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтвердили факт видачі йому трудової книжки в день звільнення та проведення з ним повного розрахунку.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Учасники справи повідомлені про час і місце розгляду справи у встановленому законом порядку, але в судове засідання не з`явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 28 квітня 2017 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу в КП «Конотопське трамвайне управління» на посаду ревізора з безпеки руху за строковим договором з 03 травня 2017 року по 31 липня 2017 року включно (а.с. 3).

07 червня 2018 року розпорядженням міського голови № 101-ОД на позивача покладені обов`язки директора КП «Конотопське трамвайне управління» на період відсторонення директора ОСОБА_2 , на час проведення службового розслідування (а.с. 4-5).

Розпорядженням міського голови № 41-КПК від 13 червня 2018 року, з 15 червня 2018 року на ОСОБА_1 покладені обов`язки директора КП «Конотопське трамвайне управління» до вирішення питання про призначення на посаду директора підприємства (а.с. 6).

17 вересня 2018 року позивач звернувся до директора КП «Конотопське трамвайне управління» із заявою про звільнення його з роботи з 27 вересня 2018 року за власним бажанням в зв`язку з порушенням власником законодавства про працю, а саме з невиплатою заробітної плати (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) (а.с. 7).

27 вересня 2018 року наказом директора КП «Конотопське трамвайне управління» № 196-К ОСОБА_1 звільнено з роботи з 27 вересня 2018 року згідно з ч. 3 ст. 38 КзпП України за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю (а.с. 8).

Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову мотивоване тим, що при звільненні позивача з роботи відповідач діяв правомірно, оскільки законодавством не заборонено звільнення працівника за власним бажанням в період його тимчасової непрацездатності, за ініціативою самого працівника.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком місцевого суду, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 28 квітня 2017 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу в КП «Конотопське трамвайне управління» на посаду ревізора з безпеки руху за строковим трудовим договором з 03 травня 2017 року по 31 липня 2017 року включно.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 КзпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Згідно з ч. 3 ст. 40 КзпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Встановивши, що 17 вересня 2018 року позивач подав на ім`я директора КП «Конотопське трамвайне управління» заяву про звільнення його з роботи з 27 вересня 2018 року за власним бажанням у зв`язку з порушенням власником законодавства про працю, суд дійшов правильного висновку, що роботодавець з дотриманням вимог статті 38 КЗпП України видав наказ про звільнення позивача на підставі поданої ним заяви.

При цьому суд обґрунтовано виходив з того, що звільнення позивача за власним бажанням здійснено з дотриманням вимог трудового законодавства, яке не містить заборони на звільнення працівника з посади за власним бажанням, за його ж ініціативою, в період тимчасової непрацездатності. Застереження щодо неможливості звільнення працівника у період тимчасової непрацездатності містить ст. 40 КЗпП України, якою передбачені підстави звільнення з ініціативи власника або уповноваженої ним особи, та не стосується підстав звільнення з ініціативи працівника.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на те, що заяву про звільнення за власним бажанням від 17 вересня 2018 року він не писав, однак, у порушення вказаних вимог процесуального закону, не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження цих обставин, тому доводи апеляційної скарги у цій частині є безпідставними та на правильність висновків судів не впливають.

При цьому колегія суддів зазначає, що відповідно до положень трудового і процесуального законодавства саме роботодавець має довести відповідність звільнення працівника трудовому законодавству. КП «Конотопське трамвайне управління» довело, що підставою розірвання трудового договору з ініціативи працівника була заява ОСОБА_1 , яка є в матеріалах справи (а.с. 7). Своє право на відкликання заяви про звільнення за власним бажанням, передбачене ст. 38 КЗпП України, позивач до видачі наказу роботодавця про його звільнення не реалізував.

Разом із тим, той факт, що заяву про звільнення ОСОБА_1 , тобто працівник, не писав, його волевиявлення та підпису на заяві не було, саме він, як позивач має довести, чого він під час розгляду справи не зробив, свій процесуальний обов`язок не виконав.

Крім того, обґрунтовуючи свої позовні вимоги в позовній заяві, ОСОБА_1 взагалі не посилався на ці обставини, як на підставу незаконного звільнення, а вказував лише на те, що його було незаконно звільнено під час перебування на лікарняному. Отже, доводи апеляційної скарги про те, що заяву на звільнення він не писав, не були предметом розгляду в суді першої інстанції і знаходяться поза межами перегляду справи апеляційним судом.

Доводи скарги про те, що звільнення було здійснене не з ініціативи працівника, а з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, є безпідставними.

Посилання ОСОБА_1 у скарзі на те, що суд не надав оцінки тому, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтвердили факт видачі йому трудової книжки в день звільнення та проведення з ним повного розрахунку, є необґрунтованими, оскільки ці обставини також не були предметом доказування і не підлягали встановленню при ухваленні судового рішення, тому апеляційним судом не приймаються і не розглядаються.

Докази, подані разом із заявою ОСОБА_1 від 25 жовтня 2019 року апеляційному суду, також знаходяться поза межами перегляду справи судом апеляційної інстанції, оскільки подані з порушенням положень ст. 83 ЦПК України, вимог п. 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України, про їх існування в апеляційній скарзі не зазначено. Тому при підготовці справи до апеляційного розгляду, суд був позбавлений можливості вирішити питання щодо поважності причин їх неподання до суду першої інстанції. Позивач, направляючи вказану заяву вже після подання апеляційної скарги, тобто поза межами строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, клопотання про приєднання до матеріалів справи нових доказів, з обгрунтуванням поважності причин неподання їх до суду першої інстанції, апеляційному суду не заявив.

Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - О.Ю. Кононенко

Судді : С.С. Ткачук

С.Г. Хвостик