22 березня 2019 року м.Рівне
Рiвненський мiський суд Рівненської області в особi суддi ОСОБА_1,
з участю: секретаря судового засідання Ющук О.С.,
представника позивачів адвоката ОСОБА_2,
представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» ОСОБА_3,
представника ОСОБА_4, адвоката ОСОБА_5
ВСТАНОВИВ:
23 листопада 2018 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (далі за текстом у відповідних відмінках - позивач, позивачі, , позичальник, боржник, фінансовий поручитель ) звернулися в суд з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_8, ( надалі за текстом Уповноважена особа фонду), Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», ОСОБА_4, про визнання недійсними договору купівлі-продажу майнових прав та договору відступлення права вимоги за договором поруки
На сьогоднішній день відповідно до постанови Правління Національного банку України від 02.10.2015 №664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк"» запроваджено процедуру ліквідації останнього.
З ухвали Рівненського міського суду від 06 вересня 2018 року по справі №2-7214/10 позивачі стверджують що їм стало відомо, про здійснення заміни сторони виконавчого провадження, а саме змінено стягувача з ПАТ «Дельта Банк» на нового кредитора ОСОБА_4. Підставою для заміни стягувача зазначено укладені між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_4 договір №534/К купівлі-продажу майнових прав від 23.05.2018 року та договір відступлення права вимоги за договором поруки від 23.05.2018 року за якими новим кредитором по відношенню до позивачів виступив ОСОБА_4 Зазначені договора купівлі-продажу майнових прав та договору відступлення права вимоги за договором поруки позивачі вважають недійсними посилаючись на положення ст. 1054 ЦКУ, яким визначено що кредитодавцями в спірних правовідносинах може бути банк або інша фінансова установа, як це визначено у пункті 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Позивач стверджує що відбулася заміна кредитодавця-банку, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не є юридичною особою та фінансовою установою, а тому не може надавати фінансові послуги. Як наслідок, на думку позивачів оспорювані правочини є недійсними з підстав визначених ч. 1,2 ст. 215 Цивільного кодексу України, а саме недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.
Представник Уповноваженої особи фонду у судовому засіданні та відзиві на позов від 03 січня 2019 року просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що укладений договір є договором відступлення права вимоги (цесії), а не договором про заміну кредитора в кредитному договорі. Зазначає що законодавство розмежовує поняття факторингу та цесії. Що зокрема випливає зі змісту ст. 49 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» що факторингом є придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів. Аналогічне визначення випливає і з положень ст. 1077 ЦКУ. Крім того, обґрунтовує тим що метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права, метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування за рахунок відступлення права вимоги до боржника.
Представник Фонду вказує, що спеціальним законом, який регулює відносини між неплатоспроможним банком, активи якого підлягають продажу та фізичними особами є ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Зокрема, на виконання п.п. 2, 8 ч.2 ст. 4 вказаного закону на виконання свого основного завдання Фонд у порядку передбаченому цим законом, здійснює ряд функцій серед яких організація відчуження всіх або частини активів і зобовязань неплатоспроможного банку. Частинами 1,2 ст. 50 вказаного ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури ліквідації банку Фонд приступає до інвентаризації та оцінки майна банку з метою формування ліквідаційної маси банку. До ліквідаційної маси банку включаються будь-яке нерухоме та рухоме майно, кошти, майнові права та інші активи банку.
Після затвердження виконавчою дирекцією Фонду результатів інвентаризації майна банку та формування ліквідаційної маси на підставі ч.2. ст. 51 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд розпочинає передпродажну підготовку та реалізацію майна банку у порядку, визначеному цим Законом та нормативно-правовими актами Фонду, за найвищою вартістю у найкоротший строк.
Продаж активів банку здійснюється на підставі «Положення щодо організації продажу активів ( майна ) банків, що ліквідуються» затведжено Рішенням виконавчої дирекції Фонду №388 від 24.03.2016 року. та рішенням «Про затвердження Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку» від 05.07.2012 року №2. Цими нормативними актами закріплено право фізичних осіб брати участь в аукціонах з купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, а тому відсутні підстави стверджувати про незаконність таких дій.
Представник ОСОБА_4 позовні вимоги не визнав та пояснив, що ним, як переможцем електронних торгів системи «Прозоро» було укладено 23 травня 2018 року договір купівлі-продажу майнових прав № 53/Л від 23.05.2018 року та договору відступлення прав вимоги за договором поруки від 23.05.2018 року. Відповідно набуто право вимоги за кредитним договором від 24.04.2007 року до боржників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Право на участь в таких торгах передбачено як нормами цивільного законодавства, так і закріплені в спеціальному Законі «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який передбачає виведення активів неплатоспроможного банку шляхом продажу прав вимоги до позичальників третім особам в порядку та на умовах визначених «Положення щодо організації продажу активів ( майна ) банків що ліквідуються» затверджене Рішенням виконавчої дирекції Фонду №388 від 24.03.2016 року. та рішенням « Про затвердження Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку» від 05.07.2012 року №2.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, з таких підстав.
Відповідно до ст. 512-519 ЦК України, ст. 92,95 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», Постанови правління НБУ №369 «Про затвердження положення про застосування НБУ заходів впливу за порушення банківського законодавства» 30.06.2010 року між ТОВ «Український промисловий банк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено Договір про передачу активів та кредитних зобовязань ТОВ «Український промисловий банк» на користь АТ «Дельта Банк». З цих підстав АТ «Дельта Банк» набув право вимоги по кредитному договору № 4 СМБ від 24.04.2007 року та договору іпотеки № 4/zпор-07 від 24.04.2007 року.
Рішенням Рівненського міського суду від 11 листопада 2010 року по справі №2-7214/10 стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь публічного акціонерного товариства «Дельта банк» заборгованість за кредитним договором від 24.04.2007 року, що становить 925657. 60 гри, а також 1700 гривень державного мита та 120 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Відповідно до Рішення Рівненського міського суду від 5 грудня 2012 року по справі №1715/4909/12 р. стягнуто солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» заборгованість по кредитному договору №4 СМБ від 24 квітня 2007 року, а саме, заборгованість по відсотках в сумі 16909,11 євро, що еквівалентно 721 19.28 грн., комісію передбачену договором в сумі 33671.53 гри., а всього 205790,81 грн та судові витрати по справі, а саме оплачений судовий збір в сумі 2058 грн.

Виконавчі листи видані на виконання зазначених рішень Рівненського міського суду перебувають на виконанні в органах виконавчої служби. Дані обставини сторонами визнавались, а відтак доведеню, в силу ч.1 ст.82 ЦПК України, не підлягають.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 02.10.2015 №664 «Про відкликання банківської ліцензії га ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк" (далі АТ «Дельта Банк")», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 02.10.2015 прийнято рішення № 181 «Про початок здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», відповідно до якого розпочато процедуру ліквідації АТ «Дельта Банк» та призначено уповноважену особу Фонду провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_8, строком на 2 роки з 05 жовтня 2015 року до 04 жовтня 2017 року включно.

Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 20 лютого 2017 р. № 619 відповідно до якого продовжено строки здійснення процедури ліквідації АТ «ДЕЛЬТА БАНК» на два роки до 04 жовтня 2019 року.

Відповідно до даного рішення продовжено повноваження ліквідатора АТ «ДЕЛЬТА БАНК» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу організації процедур ліквідації неплатоспроможних банків департаменту управління активами* ОСОБА_8 иа два роки до 04 жовтня 2019 року.

Процедура ліквідації банку наразі триває.

В подальшому в межах процедури продажу активів банку, 27 квітня 2018 року були проведені електронні торги результати яких оформлені протоколом №UA-EA-2018-02-28-000160-а (номер лоту F11GL9163).

Зі змісту вказаного протоколу слідує, що до активів лоту віднесене право вимоги за кредитним договором №4смб від 24.04.2007 року, укладеним з фізичною особою. Забезпечення: 1. Приміщення кафе на 12 місць (ІІ поверх) загальною площею 64.1. м.кв. за адресою: Рівненська область, м. Рівне, вул. Соборна. Іпотекодавцем є позичальник. 2. Договір поруки із фізичною особою. Продаж відбувається за погодженням з заставодержателем.

Переможцем електронних торгів визначено ОСОБА_4.

23 травня 2018 року між ОСОБА_4 та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» був укладений договір купівлі продажу майнових прав №534/К відповідно до умов якого, банк передає у власність ОСОБА_4 майнові права, які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому та включають право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів , які виникли за укладеними договорами ( Кредитний договір та договори забезпечення). В цей же день укладено договір відступлення права вимоги за договором поруки, за яким банк відступив ОСОБА_4 право вимоги за договором поруки № 4/zпор-07 від 24.04.2007 року.(а.с.9-10,11-12)

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, ОСОБА_4 не має статусу банку, або фінансової установи.

Надаючи свою правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке:

До загальних засад цивільного законодавства відносять, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України).

Частина третя статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Норму статті 6 ЦК України розкриває стаття 627 цього Кодексу, в якій зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Разом з тим розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов'язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, кредитодавцем за кредитним договором може бути банк або інша фінансова установа.

Однак чинним цивільним законодавством, а також законодавством, що регулює банківську діяльність, не передбачено імперативної заборони щодо можливості обслуговувати кредитні договори не фінансовими установами.

Зокрема, статтею 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Таким чином, з огляду на загальну теорію права, відповідно до якої спеціальна норма має вищу силу над загальною, до спірних правовідносин слід застосовувати Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон), а не норми Цивільного кодексу України, оскільки наразі ПАТ «Дельта Банк» визнаний неплатоспроможним та знаходиться в процедурі виведення з банківського ринку.

Так, частиною третьою статті 51 Закону визначено, що Фонд затверджує способи, порядок, склад та умови відчуження майна банку, включеного до ліквідаційної маси, у разі потреби організовує консолідований продаж майна кількох банків, що одночасно перебувають у процедурі ліквідації.

Тобто, законодавець надав право Фонду гарантування вкладів фізичних осіб самостійно визначити способи, порядок, склад та умови відчуження майна банку, до яких в тому числі відноситься права вимоги до боржників.

Зі змісту вказаного «Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються» затверджено рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 березня 2016 року №388, так само як і зі змісту Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» слідує, що вони не містять жодного обмеження стосовно продажу активів банку у вигляді прав вимог до боржників саме фінансовим установам, або іншим банкам.

Судом було встановлено, що на реалізацію пункту 10 частини першої, пункту 1 частини п'ятої статті 12 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб внесла зміни своїм рішенням від 21.11.2016р. № 2526, що зареєстроване в Міністерстві юстиції України від 13 грудня 2016 р. за N 1611/29741 до Положення «Про виведення неплатоспроможного банку з ринку», а саме: У пункті 5.11 главі 5 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 липня 2012 року N 2, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 14 вересня 2012 року за N 1581/21893, слова "між фінансовими установами (банками та небанківськими фінансовими установами, які відповідно до своїх установчих документів та ліцензій мають право надавати кредити, крім кредитних спілок)" виключила.

Тобто, з 13 грудня 2016 р. редакція пункту 5.11 Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, яке затверджено рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 березня 2016 року №388 встановлює, що право вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов'язання, шляхом проведення відкритого конкурсу, мають право не тільки банки та небанківські фінансові установи, так і інші фізичні та юридичні особи, котрі не віднесені до банків та небанківських фінансових установ.

Відповідно до пункту 2-1 частини першої ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що відкриті торги - це спосіб продажу майна (активів), за якого переможцем (покупцем) стає учасник, що відповідає конкурсним умовам, запропонував за майно (активи) найвищу ціну та взяв на себе виконання конкурсних зобов'язань, а для об'єктів цивільних прав, обмежених в обороті, - також може мати зазначене майно у власності чи на підставі іншого речового права та має відповідні ліцензії і дозволи.

Отже, суд вважає помилковими доводи позивача, що Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» не мало право реалізовувати вимоги до боржників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на електронних торгах будь-яким організаціям, в тому числі без статусу банку або фінансової установи з посиланням на п.2-1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки:

- спосіб продажу спірного майна відповідає пункту 5.11 Положенню про виведення неплатоспроможного банку з ринку, яке затверджено рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 березня 2016 року №388;

- спірне майно не є обмеженим в обороті, а тому відповідні ліцензії і дозволи не є обов'язковими для набувача права грошової вимоги.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що при укладенні спірного договору про відступлення права вимоги від 22 березня 2017 року сторони керувалися положеннями статей 512, 513,514 ЦК України та зазначений договір є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання цього договору недійсним.

Суд вважає недоречними посилання позивача на правові позиції Верховного суду України, у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в справі № 923/151/17, оскільки правовідносини у вказаних постановах виникли не стосовно продажу активів при виведенні банку з ринку, а повязані виключно з невиконанням договірних зобовязань в частині не повернення заборгованості за кредитним договором.

Щодо постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2018 року у справі №923/151/17, на яку посилається позивач, то варто зазначити, що зі змісту цього судового рішення вбачається, що фізична особа уклала договір купівлі-продажу прав вимоги з фінансовою компанією в приватному порядку (поза порядком реалізації активів неплатоспроможних банків), а не з АТ «Дельта Банк» за результатами аукціону з продажу активів неплатоспроможного банку.

Щодо розмежування договору цесіїта факторингу.

Відповідно до статей 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України від 07 грудня 2000 року №2121- III «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

У статті 350 Господарського кодексу України факторинг визначений як передання чи зобов'язання банку передати грошові кошти за плату в розпорядження іншої сторони, яка відступає або зобов'язується відступити банку своє право грошової вимоги до третьої сторони.

У статті 1077 Цивільного кодексу України зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Таким чином, у Цивільному кодексі України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

З аналізу статей 512-518 Цивільного кодексу України можна зробити такий висновок щодо суб'єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка Фізична або юридична особа.

Разом з тим, із частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України, статті 350 Господарського кодексу України та частини п'ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб'єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 Цивільного кодексу України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 Цивільного кодексу України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

У статті 350 Господарського кодексу України зазначено, що фактором може бути лише банк, разом з тим, у пункті 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов'язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов'язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 Цивільного кодексу України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 Цивільного кодексу України).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону факторинг є фінансовою послугою.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом Фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов'язанні (частина третя статті 656 Цивільного кодексу України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.

Згідно з частиною першою статті 1084 Цивільного кодексу України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 Цивільного кодексу України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що договір купівлі-продажу права вимоги №534/К від 23.05.2018 року є саме договором цесії, а не договором факторингу, оскільки:

-покупцем є фізична особа (не субєкт господарської діяльності);

-стартова ціна аукціону становила номінальну вартість права вимоги за кредитом;

-відсутнє фінансування однієї сторони іншою стороною;

-покупець визначається через електронний аукціон (найкраща пропозиція).

Підсумовуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку, що Публічне акціонерне товариство «Дельта Баку » правомірно та обґрунтовано реалізувало на електронних торгах ОСОБА_4 право вимоги за кредитним договором до ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а отже у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, суд залишає судові витрати за позивачем.

Керуючись ст.ст.258,259,264,265,268,273,352,354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_8, Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», ОСОБА_4, про визнання недійсними договору купівлі-продажу майнових прав та договору відступлення права вимоги за договором поруки відмовити повністю

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд Рівненської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Сторони по справі:

ОСОБА_6, 33000 АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1

ОСОБА_7, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в особі провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_8В, м.Київ,б-р Дружби Народів,38

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», м.Київ,б-р Дружби Народів,38,

ОСОБА_4, 33023, м.Рівне, вул.Відінська,39 Б/50, РНОКПП НОМЕР_3.

Повний текст рішення виготовлено 26 березня 2019 року.

Суддя Н.Г. Кучина