П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2019 року м. Київ

Справа № 373/280/18

Провадження: № 22-ц/824/12312/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.,

секретар Глухенька М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника прокурора Київської області

на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 26 червня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Керекези Я.І.,

у справі за позовом Бориспільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Переяслав-Хмельницьке лісове господарство» до Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсними в частині розпорядження та визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки,

в с т а н о в и в :

У лютому 2018 року Бориспільська місцевапрокуратура в інтересах держави в особі Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Переяслав-Хмельницьке лісове господарство» звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що Переяслав-Хмельницьким відділом Бориспільської місцевої прокуратури під час здійснення процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0000394 від 21.08.2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1, ч.2 ст. 364, ч.2 ст. 366 КК України, встановлено, що розпорядженням Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 09.03.2010 №251 «Про передачу безоплатно у власність земельних ділянок громадянам України для ведення індивідуального садівництва на території Стовп`язької сільської ради загальною площею 2,16 га» затверджено проект землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельних ділянок, зокрема, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та надано вказаним громадянам земельні ділянки площею 0,12 га кожному, які розташовані на землях державної власності та перебувають у запасі. В подальшому ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримали державні акти на право власності на дані земельні ділянки.Спірні земельні ділянки відносяться до земель державної власності лісогосподарського призначення та повинні використовуватись для ведення лісового господарства в порядку, визначеному Лісовим кодексом України. Вилучення таких земельних ділянок здійснюється виключно за згодою землекористувачів, яким є ДП «Переяслав-Хмельницьке лісове господарство», і яке будь-яких дозволів на вилучення з лісового фонду даних земельних ділянок не надавало. Окрім того, при набутті права власності відповідачами незаконно змінено цільове призначення спірних земельних ділянок із земель лісогосподарського призначення на землі сільськогосподарського призначення. Передача у власність земельних ділянок відбулась з порушенням вимог законодавства, у зв`язку з чим розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 09.03.2010 за №251 підлягає визнанню недійсним в частині, як і видані на його підставі державні акти на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на право власності на земельні ділянки. На підставі викладеного, просили визнати поважними причини пропуску прокурором строку позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом та поновити його; визнати недійсним розпорядження Переяслав-Хмельницької державної адміністрації від 09.03.2010 №251 «Про передачу безоплатно у власність земельних ділянок громадянам України для ведення індивідуального садівництва на території Стовп`язької сільської ради загальною площею 2,16 га» в частині надання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 земельних ділянок, площею 0,12 га кожному для ведення індивідуального садівництва на території Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області; визнати недійсними державніакти серії ЯД № 849312 від 15.04.2010 на право власності на земельну ділянку із кадастровим номером :06:018:0063 загальною площею 0,12 га для ведення індивідуального садівництва на території Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області на ім`я ОСОБА_2 тасерії ЯЛ № 849298 від 15.04.2010 на право власності на земельну ділянку із кадастровим номером :06:018:0026загальною площею 0,12 га для ведення індивідуального садівництва на території Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області на ім`я ОСОБА_1 .

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 26 червня 2018 року у задоволенні позову Бориспільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Переяслав-Хмельницьке лісове господарство» відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, заступник прокурора Київської області подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не звернув уваги, що Переяслав-Хмельницька РДА всупереч вимогам земельного та лісового законодавства надала у приватну власність відповідачам земельні ділянки для ведення індивідуального садівництва, які частково накладаються на землі лісогосподарського призначення на території Стовп`язької сільради Переяслав-Хмельницького р-ну Київської області, що перебувають у постійному користуванні ДП «Переяслав-Хмельницьке лісове господарство». Передача цих ділянок проведена не уповноваженим органом, без відповідного погодження на вилучення земель лісогосподарського призначення, без дозволу уповноваженого органу на зміну цільового призначення земельних ділянок та без сплати втрат лісогосподарського призначення, за наявності прямої законодавчої заборони на таку передачу. Також суд першої інстанції не врахував, що площа накладення земельних ділянок та їх конфігурація максимально чітко визначені у висновку земельно-технічної експертизи від 01.02.2017 року № 1162/17-41, що виготовлений Київський науково-дослідним інститутом судових експертиз. Крім того, місцезнаходження даних ділянок визначене у листах ДП «Переяслав-Хмельницьке лісове господарство», інформації ВО «Укрдержліс проект» та викопіюваннях з Публічної кадастрової карти України щодо факту накладення спірних ділянок на землі Стовп`язького лісництва ДП «Переяслав-Хмельницьке лісове господарство». Зазначає, що відповідно до ст. 79 ЗК України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї, а тому на його думку, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку лише в оспорюваній частині, навіть за умови встановлення площі та каталогу координат і поворотних точок земельних ділянок, не відповідає вимогам законодавства, та такий спосіб захисту не призведе до відновлення порушених прав, оскільки такий механізм реалізації не передбачений законом. У такому випадку, на думку скаржника, ініціатива стосовно поділу земельної ділянки і повернення її до державної власності має виходити безпосередньо від власника даної ділянки, однак відповідачами таких дій не вчинено. Отже, відновлення порушених прав та інтересів держави без визнання недійсними оскаржуваного розпорядження та правовстановлюючих документів є неможливим, і така позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 14.11.2018 року у справі № 370/251/15-ц.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 23 серпня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силу частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, розпорядженням Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 09.03.2010 №251 «Про передачу безоплатно у власність земельних ділянок громадянам України для ведення індивідуального садівництва на території Стовп`язької сільської ради загальною площею 2,16га» затверджено проект землеустрою щодо виділення безоплатно у власність земельних ділянок, зокрема, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 для ведення індивідуального садівництва на території Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області та надано вказаним громадянам земельні ділянки площею 0,12 га кожному, які розташовані на землях державної власності та перебувають у запасі (а.с.19).

ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,12 га призначення якої -ведення індивідуального садівництва на території Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області зкадастровим номером:06:018:0026на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯЛ №849298від 15.04.2010. Акт зареєстровано з Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №12 ( а. с. 20).

ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,12 га призначення якої -ведення індивідуального садівництва на території Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області зкадастровим номером:06:018:0063 на підставіДержавного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯЛ №849312 від 15.04.2010. Акт зареєстровано з Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №23 ( а. с. 21).

Відповідно до інформації, наданої Українським державним проектним виробничим об`єднанням «Укрдержліспроект» №564 від 10 листопада 2017 року, фрагменту з Публічної кадастрової карти з кадастровими номерами земельних ділянок :06:018:0026та :06:018:0063 та з нанесеними межами 16 виділу кварталу № 32 , вказані земельні ділянки накладаються на землі лісогосподарського призначення та перебувають як на час передачі їх у приватну власність громадянам так і на даний час у користуванні ДП «Переяслав-Хмельницьке лісове господарство».

Відповідно до інформації, наданої ДП «Переяслав-Хмельницьке лісове господарство» від 03.11.2017 за №609, будь-яких дозволів на вилучення даних земельних ділянок лісового фонду ДП «Переяслав-Хмельницьке лісове господарство» не надавало(а.с.36).

Відповідно до інформації, наданої Київським обласним та по м.Києву управлінням лісового та мисливського господарства від 15.11.2017 за №04-22/2478, погодження на зміну цільового призначення земельних ділянок з кадастровими номерами :06:018:0063 та :06:018:0026 управління не надавало (а.с.54).

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи від 01.02.2017 за №1162/17-41 у кримінальному провадженні №0000394 від 21.08.2015, земельні ділянки з кадастровими номерами :06:018:0063 та :06:018:0026 частково накладаються на земельні ділянки ДП «Переяслав-Хмельницьке лісове господарство». Площі накладення цих земельних ділянок становлять: 0,0565 га земельної ділянки з кадастровим номером :06:018:0063 та0,0533 газемельної ділянки з кадастровим номером :06:018:0026 (а.с.22-35).

Відмовляючи у задоволенні позову Бориспільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Переяслав-Хмельницьке лісове господарство», суд першої інстанції виходив із того, що будь-яких порушень вимог законодавства при винесенні оскаржуваного розпорядження та виготовленні оскаржуваних державних актів в частині площ земельних ділянок, які не накладаються на землі лісового фонду, стороною позивача не наведено, при цьому,площа накладення земельних ділянок (яка є меншою50% її розміру) не конкретизована та не індивідуалізована, отже, визнання недійсними правовстановлюючих документів та розпоряджень позбавить відповідачів права власності на всю земельну ділянку, порушить їх право на мирне володіння своїм майном та не відповідатиме принципу «справедливого балансу» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, ст.ст. 13, 14 Конституції України, ст.ст. 1-3 ЗК України, ст.ст. 1, 2, 7 Ж України, ст. 324 ЦК України визначають, що земля та ліси є об`єктами права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно зі ст. 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 4 ст. 20 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (стаття 21 ЗК України).

Згідно ст. 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Відповідно до ст.ст. 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які розповсюджується особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність.

Водночас у п. 2 ст. 5 ЛК України передбачено, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства. Відтак застосування норм земельного та лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення повинне базуватись на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки.

Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то субєктний склад і зміст таких правовідносин повинні визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду.

Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістом ст. 63 ЛК України полягає в здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої ст. 164 ЗК України).

Отже, однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний зв`язок їх використання із лісокористуванням.

Планування використання земель лісогосподарського призначення здійснюється головним чином у формі лісовпорядкування, яке, зокрема, передбачає складання проектів організації і розвитку лісового господарства та здійснення авторського нагляду за їх виконанням (п.13 ст.46 ЛК України).

Паралельно із земельним кадастром здійснюється облік лісів та ведеться органами лісового господарства державний лісовий кадастр на основі державного земельного кадастру (ч.2 ст 49 ЛК України). Державний лісовий кадастр включає: облік якісного і кількісного стану лісового фонду України; поділ лісів на категорії залежно від основних виконуваних ними функцій; грошову оцінку лісів (у необхідних випадках); інші показники (ст. 51 ЛК України).

Згідно зі статтею 7 ЛК України ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.

Земельні відносини, що виникають при використанні лісів, як зазначено в частині 2 статті 3 ЗК України, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

За нормами статті 8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Статтею 13 ЗК України передбачено, що саме до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Відповідно до статті 84 ЗК України в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом (пункт «ґ» частини четвертої статті 84 ЗК України).

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни та юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення (стаття 56 ЗК України).

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства (стаття 57 ЗК України, частина перша статті 17 ЛК України).

Згідно зі статтею 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» від 09 квітня 1999 року № 586-XIV, статтею 31 ЛК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин належать, у тому числі, передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) й обласного значення та припинення права користування ними.

Передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більше як 1 га, що перебувають у державній власності, належать до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин (стаття 27 ЛК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

Стаття 57 ЛК України визначає вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства.

Згідно із ч.ч. 2, 9 ст. 149 ЗК України вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1га для не лісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою восьмою цієї статті, та у випадках, визначених ст.150 цього Кодексу.

За ст. 48 ЛК України в матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування.

Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування.

У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об`єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону.

Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.

Згідно з нормами ст.ст 181-184, 202-204 ЗК України, законів України «Про державний земельний кадастр» та «Про землеустрій», дані державного земельного кадастру це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації.

Згідно з п.5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Отже, аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення п.5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України.

Такі висновки відповідають правовій позиції, яка висловлена в постановах Верховного Суду України від 24.12.2014 року у справі №6-212 цс 14, 15 від 16.12.2015 року у справі №6-2510цс, 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц.

Відповідно до Планово-картографічних матеріалів, які підтверджують право користування спірними земельними ділянками ДП «Переяслав-Хмельницьке лісове господарство», спірні земельні ділянки є лісом.

Українське Державне проектне лісовпорядне виробниче об`єднання «Укрдержліспроект» засноване на державній власності, створене на підставі наказу Міністерства лісового господарства України від 30.09.1991 за № 119 та належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України. Відповідно до п. 3.2.8 статуту ВО «Укрдержліспроект», окрім інших його функцій, забезпечує при лісовпорядкуванні лісового фонду формування повидільних й інтегрованих банків даних, які містять лісотаксаційну, топографо-геодезичну і картографічну інформацію, з наступним формуванням і веденням державного лісового кадастру. Тому наведена у листі ВО «Укрдержліспроект» інформація є однозначною, не лише достовірно та неспростовно підтверджує приналежність спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення, а й чітко зображує взаємне розташування (перетин у просторі) спірних земельних ділянок та земель лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні ДП «Переяслав- Хмельницьке лісове господарство».

Згідно листа ДП «Переяслав-Хмельницьке лісове господарство», інформації ВО «Укрдержліспроект» та доданим викопіюванням з Публічної кадастрової карти України земельні ділянки з кадастровими номерами :06:018:0063 та :06:018:0026 накладаються на квартал 32 виділ 28 Стовп`язького лісництва (а.с 43).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як фізичні особи, в порушення законодавчо визначеного порядку надання земельних ділянок, зокрема, без згоди землекористувача ДП «Переяслав-Хмельницьке лісове господарство» отримали у власність землі лісогосподарського призначення, що перебувають в постійному користуванні ДП «Переяслав- Хмельницьке лісове господарство», які є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.

Отже, з державної власності в порушення порядку вилучення та зміни цільового призначення земель лісового фонду незаконно вибули вказані земельні ділянки шляхом прийняття розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 09.03.2010 №251 «Про передачу безоплатно у власність земельних ділянок громадянам України для ведення індивідуального садівництва на території Стовп`язької сільської ради загальною площею 2,16га», чим порушено інтереси держави.

Правовідносини у даній справі пов`язані з порушенням титульного права ДП «Переяслав-Хмельницьке лісове господарство» на постійне користування землями лісогосподарського призначення державної власності та необхідністю витребування їх з володіння осіб, що не є законними власниками спірного майна відповідно до вимог ст. 396 Цивільного кодексу України, а також порушенням законних інтересів держави у сфері охорони, належного захисту, раціонального використання та відтворення лісів.

Однак, суд першої інстанції на вищевикладене уваги не звернув та не врахував, що предметом спору по суті є землі лісогосподарського призначення, стосовно яких законом установлено обмеження щодо використання в цивільному обороті та дійшов помилкового висновку про те, що відсутні будь-які порушення вимог законодавства при винесенні оскаржуваного розпорядження.

Щодо висновку суду першої інстанції про неможливість визнання державних актів недійсними, оскільки спірні земельні ділянки накладаються на землі лісового фонду частково, колегія суддів відмічає наступне.

Згідно статті 79 ЗК України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Таке формування здійснюється у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Як зазначалось вище, спірні земельні ділянки мають відповідні кадастрові номера НОМЕР_1 :06:018:0026 та :06:018:0063, отже, наразі вони сформовані з встановленими межами згідно розробленого і затвердженого проекту землеустрою, що підтверджується відповідними державними актами.

Отже, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку в частині, навіть за умови встановлення площі та каталогу координат і поворотних точок земельних ділянок, не відповідає вимогам законодавства, та такий спосіб захисту не призведе до відновлення порушених прав, оскільки механізм реалізації його законодавством не передбачено.

Так, статтею 56 Закону України «Про землеустрій» передбачено можливість виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, однак обов`язковою умовою такого поділу є згода власника земельної ділянки, при цьому, ініціатива стосовно такого поділу і повернення до державної власності виділеної земельної ділянки лісогосподарського призначення має виходити безпосередньо від власника цієї ділянки, а відновлення порушених прав та інтересів держави на повернення лісів без визнання недійсними оскаржуваного розпорядження та правовстановлюючих документів є неможливим.

Такий правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 370/251/15-ц.

Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до незаконно володіючої цим майном особи (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача).

Крім того, згідно зі статтею 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі й від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц.

Поза увагою суду першої інстанції залишились і правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц і від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц) про те, що у рішенні Європейського суду з прав людини від 27 листопада 2007 року у справі «Hamer проти Бельгії» (заява № 21861/03), яка стосувалась питання порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв`язку із зобов`язанням заявниці знести заміський будинок, побудований у лісовій зоні, щодо якої застосовувалась заборона на будівництво, суд встановив, що втручання в право заявниці на мирне володіння своїм майном, яке стало результатом знесення її будинку за рішенням органів влади, було передбачене законом та переслідувало мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів, шляхом приведення відповідного майна у відповідність з планом землекористування. Що стосується пропорційності втручання, то суд зазначив, що навколишнє середовище мало значення, і що економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава прийняла законодавство з цього питання. Відтак обмеження права власності були допустимими за умови, звичайно, що між індивідуальними та колективними інтересами був встановлений розумний баланс. Оскаржувана міра переслідувала законну мету захисту лісової зони, на якій не можна було нічого будувати. Власники заміського будинку могли мирно та безперервно користуватися ним протягом тридцяти семи років. Офіційні документи, сплачені податки та здійснена робота свідчили, що органи влади знали або повинні були знати про існування будинку протягом тривалого часу, а після того, як порушення було встановлено, вони дали сплинути ще п`ятьом рокам, перш ніж пред`явити звинувачення, тим самим допомагаючи закріпити ситуацію, яка могла лише завдати шкоди охороні лісової території, на сторожі якої стояв закон. Однак у національному законодавстві не було жодного положення про узаконення будівлі, побудованої в такий лісовій зоні. Окрім як поновлення місця забудівлі в його початковому стані, жодна інша міра не вбачалася належною з огляду на незаперечне втручання в цілісність лісової зони, на якій не дозволялась жодна забудівля. З урахуванням цих підстав, втручання не було непропорційним.

Отже, у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною Держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина 3 статті 13, частина 7 статті 41, частина 1 статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є однією із основних засад судочинства (пункт 3 частина перша статті 129 Конституції України).

За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на вищевикладене, та, на особливості принципів диспозитивності та змагальності у цивільному процесі України (згідно з якими сторони вільні у розпорядженні їхніми процесуальними правами, зокрема, і щодо подання зустрічного позову, а суд не має можливості розглянути не ініційовані сторонами питання) та враховуючи приписи частин 3 і 4 статті 390 ЦК України, відповідачі не позбавлені можливості порушити перед власником земельної ділянки питання про відшкодування необхідних витрат на утримання та збереження земельних ділянок, про відшкодування завданих збитків або у встановленому законом порядку оформити у власність ту частину земельних ділянок, які не перебувають у постійному користуванні ДП «Переяслав-Хмельницьке лісове господарство».

Отже, висновок суду першої інстанції про неможливість визнання недійсними розпорядження в частині та державних актів, зважаючи на те, що частини спірних земельних ділянок не накладаються на землі лісового фонду, не ґрунтується на Законі.

Щодо строку позовної давності колегія суддів зазначає наступне.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 10 частини другої статті 16 ЦК України цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до частини другої, третьої статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Статтею 80 ЗК України встановлено, що самостійними суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності, а також держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, на землі державної власності.

Згідно зі статтями 83, 84 ЗК України комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Статтею 122 ЗК України передбачено, що вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

У даному випадкувипадку вимога позивача про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, оскільки фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (зокрема й права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.

Згідно зі статтями 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, встановлений для захисту цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність становить три роки.

Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, норми, установлені ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України щодо початку перебігу позовної давності, поширюються на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, перебіг позовної давності в такому разі починається від дня, коли прокурор як самостійний учасник цивільного процесу або позивач довідався або міг довідатися про порушення інтересів держави.

Отже, закон повязує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з моментом обізнаності про вчинення порушення закону та порушення у звязку з цим прав і охоронюваних законом інтересів.

Про вказані порушення вимог Земельного та Лісового кодексів України прокурору стало відомо під час здійснення процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0000394 від 21.08.2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1, ч.2 ст. 364, ч.2 ст. 366 КК України.

Позов пред`явлено до суду 16.02.2018 року, тобто, в межах трьохрічного строку позовної давності.

З урахуванням наведеної вище мотивації, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є обґрунтованою, а тому рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 26 червня 2018 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог щодо визнання недійсними розпорядження Переяслав-Хмельницької РДА від 09.03.2010 року № 251 в частині, як і виданих на його підставі державних актів серії ЯЛ № 849298 на ім`я ОСОБА_1 та серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_2 на право власності на земельні ділянки.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Київської області задовольнити.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 26 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Визнати недійсним розпорядження Переяслав-Хмельницької державної адміністрації від 09.03.2010 №251 «Про передачу безоплатно у власність земельних ділянок громадянам України для ведення індивідуального садівництва на території Стовп`язької сільської ради загальною площею 2,16 га» в частині надання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 земельних ділянок, площею 0,12 га кожному,для ведення індивідуального садівництва на території Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області.

Визнати недійсним державний акт серії ЯД № 849312 від 15.04.2010 рокуна право власності на земельну ділянку із кадастровим номером :06:018:0063загальною площею 0,12 га для ведення індивідуального садівництва на території Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області на ім`я ОСОБА_2 .

Визнати недійсним державний акт серії ЯЛ № 849298 від 15.04.2010 року на право власності на земельну ділянку із кадастровим номером :06:018:0026загальною площею 0,12 га для ведення індивідуального садівництва на території Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області на ім`я ОСОБА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді А.А. Пікуль

Д.Р. Гаращенко