Постанова

Іменем України

20 березня 2019 року

м. Київ

справа № 463/3378/15-ц

провадження № 61-31101св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., УсикаГ. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Державне підприємство «Український державний геологорозвідувальний інститут»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 19 грудня 2016 року у складі судді Цяцяк Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст рішень судів

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 30 січня 2013 року, додатковим рішенням цього ж суду від 18 квітня 2013 року, що залишені без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12 червня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 липня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Зобов'язано ДП «Український Державний геологорозвідувальний інститут» здійснити нарахування та виплату ОСОБА_4 заборгованості із заробітної плати на умовах неповного робочого тижня з виплатою 0,6 ставки заробітної плати за період із 05 квітня 2011 року по 02 липня 2012 року та сплатити із вказаної суми помісячні обов'язкові податки та збори. Стягнуто з ДП «Український Державний геологорозвідувальний інститут» на користь ОСОБА_4 10 606,08 грн середнього заробітку за період із 03 липня 2012 року по 30 січня 2013 року, 18 887,50 грн заборгованості із заробітої плати на умовах неповного робочого тижня на 0,6 ставки за період із 05 квітня 2011 року по 02 липня 2012 року та сплатою із вказаної суми помісячних обов'язкових податків та зборів. Вирішено питання судових витрат.

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про перегляд рішення Личаківського районного суду м. Львова від 30 січня 2013 року у зв'язку з нововиявленими обставинами та стягнути з відповідача різницю між отриманою та належною йому заробітною платою, вихідною допомогою, компенсацію за невикористану відпустку при звільненні та середнім заробітком із 03 липня 2012 року по 30 січня 2013 року у розмірі 2 954,55 грн.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 18 жовтня 2016 року заяву ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, 07 листопада 2016 року ОСОБА_4подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4залишено без руху та надано строк для усунення недоліків скарги, а саме для подання належним чином обґрунтованої заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Апеляційний суд, залишаючи скаргу без руху, виходив із того, що апеляційну скаргу подано з пропуском строку, встановленого ЦПК України 2004 року, оскільки копію ухвали про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_4 про перегляд рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, отримано заявником 27 жовтня 2016 року, що підтверджується його заявою.

На виконання вимог ухвали, ОСОБА_4подав до суду заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження, у якому зазначив, що суддя суду першої інстанції у судовому засіданні проголосила лише вступну та резолютивну частини ухвали, що за своєю суттю є рішенням суду, яке може бути оскаржене протягом 10 днів. Суддя не роз'яснила йому, що строк на оскарження ухвали суду складає 5 днів. Його не повідомляли про день та час розгляду питання про поновлення пропущеного з поважних причин строку на апеляційне оскарження ухвали. Повний текст ухвали він отримав 27 жовтня 2016 року, а тому десятиденний строк на оскарження ухвали спливає 07 листопада 2016 року.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 19 грудня 2016року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 18 жовтня 2016 року.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд апеляційної інстанції виходив із відсутності поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження, оскільки доводи заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження не можна визнати обґрунтованими, а тому такі до уваги прийматися не можуть.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У січні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 19 грудня 2016 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права. Вказує на те, що рішення судді про відмову у відкритті апеляційного провадження є необґрунтованим, одностороннім та упередженим щодо нього. Суддя не наводить мотивів, якими він керувався, відкидаючи аргументи і пояснення, яких у його заяві про поновлення строку чотири.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано указану справу до Верховного Суду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п'яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Позиція Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм процесуального права.

Нормативно-правове обґрунтування.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України», заява № 32053/13.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення).

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, рішення у справі «Олександр Шевченко проти України» (974_256) (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява N 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року та «Трух проти України» (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява N 50966/99, від 14 жовтня 2003 року).

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява N 3236/03).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява N 3236/03).

Крім того, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/39 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» судом встановлено, що існує установча судова практика щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

За положеннями частини другої статті 294 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення, у разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

За частиною третьою статті 297 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду із заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження. Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Постановляючи ухвалу про залишення апеляційної скарги без руху, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_4 отримав копію ухвали 27 жовтня 2016 року, проте апеляційна скарга подана лише 07 листопада 2016 року.

Пропущений строк на апеляційне оскарження становить 6 днів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Отже, Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про те, що апеляційна скарга ОСОБА_4 подана з пропуском строку на апеляційне оскарження, при цьому суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження, оскільки ухвала суду отримана заявником 27 жовтня 2016 року, а наведені ним підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження не пов'язані з об'єктивними, істотними перешкодами для своєчасної реалізації права на апеляційне оскарження, а тому суд обґрунтовано визнав такі причини неповажними. Суд апеляційної інстанції надав належну оцінку доводам заявника про зазначені причини пропуску строку і зробив правильний висновок про їх неповажність. При цьому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що відмова у задоволенні заяви про перегляд рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами не відноситься до судових рішень, строк на оскарження яких становить 10 днів.

Твердження заявника про те, що суддя суду першої інстанції у судовому засіданні проголосила лише вступну та резолютивну частини ухвали, що за своєю суттю є рішенням суду, яке може бути оскаржене протягом 10 днів, є безпідставними, оскільки ґрунтуються на власному тлумаченні норм процесуального права.

Доводи заявника про те, що його не повідомляли про день та час розгляду питання про поновлення пропущеного з поважних причин строку на апеляційне оскарження ухвали, є необґрунтованими, з огляду на те, що суд апеляційної інстанції вирішує питання про відкриття провадження у справі без виклику та повідомлення сторін у справі.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою у зв'язку з чим підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 401, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 19 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г. І.Усик