У Х В А Л А

21 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 713/804/18

провадження № 61-18358ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Олійник А. С. розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 26 червня 2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 10 вересня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк»)звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 47 904,14 грн.

Позов обгрунтований тим, що 07 червня 2010 року між сторонами укладено кредитний договір без номеру, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 2 7000,00 грн у вигляді встановленого, кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку складає між ним та позивачем договір, що підтверджується підписом у заяві.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 26 червня 2019 року в позові відмовлено у зв'язку з пропуском позовної давності.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 10 вересня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано, позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 07 червня 2010 року в розмірі 2 539,13 грн. При виборі і застосуванні до норми права спірних правовідносин суд апеляційної інстанції врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладену в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

10 жовтня 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 26 червня 2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 10 вересня 2019 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктом 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» установлено що з 1 січня 2019 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 1 921,00 грн.

З огляду на положення статті 19 у системному зв`язку з нормами статей 274, 389 та 394 ЦПК України, суд вправі віднести справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду.

Предметом спору у зазначеній справі є стягнення з відповідача на користь позивача 47 904,14 грн заборгованості за кредитним договором. Ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Верховним Судом також ураховано, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій постановлено після набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», тобто після 15 грудня 2017 року.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що справа має виняткове значення для банку, оскільки невиконання відповідачем зобов`язань за договором ставить під загрозу повернення банком залучених коштів вкладників та перешкоджає його стабільній роботі, не є достатніми для застосування пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки зазначені заявником причини про виняткове значення справи для банку не є такими, які заслуговують на перегляд в касаційному порядку.

Крім того, АТ КБ «ПриватБанк» не обґрунтував у цій справі застосування норм права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Висновки, зроблені апеляційним судом у оскаржуваній постанові, відповідають правовому висновку, викладеному Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обгрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки оскаржувані АТ КБ «Приватбанк» рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 26 червня 2019 року та постанова Чернівецького апеляційного суду від 10 вересня 2019 року постановлені у малозначній справі, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 26 червня 2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 10 вересня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя А. С. Олійник