Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.04.2019 Справа №607/14538/18

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді - Сливка Л.М.

за участі секретаря судового засідання - Хамелко О. Ю., представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Братівника Ігоря Васильовича, представника відповідача Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - адвоката Панченко Дмитра Вікторовича, розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах якого діє Братівник Ігор Васильович до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк « про визнання договору про надання відновлювальної кредитної ліній № 770/38-470-07 припиненим,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1, в інтересах якого діє адвокат Братівник І.В. 30 липня 2018 року пред'явив до суду позов, у якому просить визнати припиненим з 15 жовтня 2010 року Договір про надання відновлюваної кредитної лінії №770/38-470-07 укладений 17 жовтня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 17 жовтня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №770/38-470-07, за умовами якого позивач отримав від відповідача кредитні кошти в сумі 79 000 доларів США на умовах визначених Договором. 15 жовтня 2010 року постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків було прийнято рішення по справі №117/10 про дострокове стягнення в користь ПАТ «Укрсоцбанк» з ОСОБА_1 всієї суми заборгованості за кредитним договором від 17 жовтня 2007 року №770/38-470-07 в розмірі 721 459,31 гривень, що по курсу станом на день винесення рішення складало 91 323,96 доларів США, та складається із заборгованості по основній сумі кредиту, нарахованих відсотків, пені та штрафу за неналежне виконання судового рішення. Однак, незважаючи на наявність рішення про дострокове стягнення боргу за кредитом та фактичну зміну умов і строку договору, відповідач продовжує нараховувати відсотки та пеню на попередніх умовах зазначених в Кредитному договорі, цим самим, без належних на те правових підстав, збільшуючи загальний розмір заборгованості. З цих підстав позивач вказує на те, що у зв'язку із ухваленням судового рішення про задоволення вимог кредитора, припиняються правовідносини сторін, що грунтуються на кредитному договорі, зокрема, сплата чергових платежів, сплата та нарахування відсотків, разом із тим виникає грошове зобов'язання повернення кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих на цей час відсотків невиконання якого тягне відповідальність, встановлену ст. 625 ЦК України. З цих підстав позивач вважає, що правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі припинилися, а збільшення розміру боргу шляхом нарахування процентів та пені на умовах Кредитного договору є безпідставним та неправомірним, а тому просить позов задовольнити.

24 вересня 2018 року від відповідача ПАТ «УкрсоцБанк» надійшов до суду відзив на позов, у якому представник позивача заперечує проти позовних вимог покликаючись на те, що рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків не є рішенням суду в розумінні п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Відповідно до статей 46, 57 Закону Україии «Про третейські сули» третейські суди приймають рішення тільки від свого імені (а не іменем України), а самі ці рішення, ухвалені в межах чинного законодавства, є обов'язковими лише для сторін спорів. Забезпечення примусового виконання рішень третейських судів перебуває за межами третейського розгляду та є завданням компетентних судів і державної виконавчої служби. Однак, позивачем не надано жодного доказу того чи виконане рішення третейського суду та чи взагалі рішення ним виконувалось в добровільному порядку або через органи державної виконавчої служби. Відповідно до ч. 8 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, підлягають доказуванню в загальному порядку при розгляді справи судом, тобто у разі пред'явлення позову Банком про стягнення всі обставини встановлені рішення третейського суду підлягають розгляду в загальному порядку. Крім того, відповідно до висновку ВСУ у справі №3-1522гс1б від 26 квітня 2017 року «законодавець визначає обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв'язку з чим таке зобов'язання є триваючим». Правовий аналіз положень статей 526, 599, 61.1, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за час прострочення. Жодних доказів виконання рішення суду від 2010 року позивачем надано не було та матеріали справи таких не містять. Таким чином, чинне законодавство не містить жодних інших підстав припинення зобов'язання, крім виконання його, проведеним належним чином, а також права на стягнення сум передбачених статтею 625 ЦК України. З цих підстав, у задоволенні позову просив відмовити.

Також, представник відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» направив до суду клопотання про застосування строку позовної давності, у якому покликається на те, що оскільки позивач посилається на підставу визнання припиненим зобов'язання саме з 2010 року на підставі рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 15 жовтня 2010 року, отже знаючи про це мав право протягом 3 років подати даний позов, тобто строк позовної давності почав обраховуватися з 16 жовтня 2010 року та сплив 16 жовтня 2013 року, а звернувся позивач із позовом лише у вересні 2018 року, тобто із пропуском позовної давності, встановленим ст. 257 ЦПК України.

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Братівник І.В. позов підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» - адвокат Панченко Д.В. у судовому засіданні заперечив проти позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні.

Судом установлено:

17 жовтня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №770/38-470-07, за умовами якого позивач отримав від відповідача кредитні кошти в сумі 79 000 доларів США на умовах визначених Договором зі сплатою 12,75 процентів річних, які в подальшому збільшено до 13,25 відсотків річних та комісій, щомісячно до 05 числа в розмірі та в порядку визначеному цим договором та з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом - до 10 жовтня 2022 року.

У пункті 3.3.10 вказаного договору позичальник зобов'язався достроково повернута наявну заборгованість за кредитом та сплатити нараховані проценти, комісії, можливі штрафні санкції у випадках визначених п.п. 3.2.3, 1.12.3., 4.4., 5.4., серед яких зокрема і у випадках неналежного виконання зобов'язань за договором (п. 4.4. Договору).

Згідно п. 4.2. Договору, у разі прострочення позичальником строків сплати процентів, а також прострочення строків повернення кредиту, він зобов'язаний сплатити Кредитору пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в цей період, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.

Відповідно до п. 4.3. Договору у випадку порушення п.п. 3.3.2-3.3.14. договору позичальник зобов'язаний сплатити кредитору штраф у розмір і3 проценти від суми кредиту за кожен випадок.

15 жовтня 2010 року постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків було ухвалено рішення про стягнення із ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за договором №770/38-470-07 від 17 жовтня 2007 року у сумі 721459,31 гривень.

Із змісту вказаного рішення, ухваленого 15 жовтня 2010 року постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків слідує, що неналежне виконання взятих на себе зобов'язань відповідачем за договором, а саме непогашення кредиту та несплата процентів за користування кредитом, призвели до виникнення заборгованості, яка склала 721459,31 8гривень, з яких: заборгованість за кредитом в розмірі 72852 долари 13 центів США, що за курсом НБУ ( на 15 жовтня 2010 року) - 575531,82 гривень; заборгованість за відсотками в розмірі 13860 доларів 77 центів США, що за курсом НБУ ( на 15 жовтня 2010 року) - 109500 гривень 08 копійок, пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 15035, 23 гривень, штраф за порушення умов договору - 2370 доларів США, що за курсом НБУ ( на 15 жовтня 2010 року) - 18723 гривень.

Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України визначено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Позивач ОСОБА_1 скористався кредитними коштами, однак свої зобов'язання про погашення кредиту не виконав, у зв'язку із чим, відповідач ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся із позовом до Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків щодо стягнення з позичальника ОСОБА_1 заборгованості за договором №770/38-470-07 від 17 жовтня 2007 року та рішенням постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 15 жовтня 2010 року вказаний позов було задоволено частково.

Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає із цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

На час виникнення спірних правовідносин та ухвалення рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків до компетенції третейського суду входило вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси ПАТ «Укрсоцбанк» забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

У постановах Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року № 6-1206цс15 та від 25 травня 2016 року № 6-157цс16 міститься висновок про те, що виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У постанові від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата ВС відступила від правового висновку, викладеного Верховним Судом України 23 вересня 2015 року в постанові у справі № 6-1206цс15. Зазначеною постановою усталену судову практику в цивільних справах цієї категорії фактично було змінено та розтлумачено положення ЦК України таким чином, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору. Також не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій і процентів, передбачених умовами договору та ЦК України.

Разом із цим, у відповідності до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного суду від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження 14-154цс18), наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а кредитор в цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені.

Так, згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 30.03.2012 року зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК України.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Згідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 600 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо). Розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами.

Згідно ст. Стаття 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 604 ЦК України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація).

Зобов'язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора (ст. 605 ЦК України).

Також, ст. 606 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється поєднанням боржника і кредитора в одній особі.

Зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає (ст. 607).

Статтями 608-609 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою. Зобов'язання припиняється смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов'язаним з особою кредитора. Зобов'язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов'язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов'язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не надано суду доказів на підтвердження погашення ним заборгованості за договором №770/38-470-07 від 17 жовтня 2007 року. Натомість, у судовому засіданні стороною позивача визнано, що рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 15 жовтня 2010 року позивачем ОСОБА_1 на даний час не виконане.

Як убачається із наданого представником відповідача розрахунку заборгованості за договором 770/38-470-07 від 17 жовтня 2007 року, за період з 01 листопада 2010 року, тобто після ухвалення рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків по 12 лютого 2019 року сума заборгованості за кредитом позивача ОСОБА_1 складає 71804,54 доларів США, що еквівалентно 1939260,68 гривень.

Відтак, сама по собі наявність рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків про стягнення заборгованості, яке залишилось не виконане боржником не свідчить про припинення зобов'язання за договором та не відповідає вимогам ст. ст. 599 - 601, 604 - 609 ЦК України на підставі яких договір визнається припиненим.

За вказаних обставин, зважаючи на те, що сума заборгованості не повернута, рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 15 жовтня 2010 року позивачем не виконане, суд приходить до переконання про відсутність визначених законом підстав для визнання договору припиненим, а тому, у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись статтями 4, 5, 89, 263- 265, 268, 352-356 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_1 в інтересах якого діє Братівник Ігор Васильович до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання договору про надання відновлювальної кредитної ліній № 770/38-470-07 припиненим - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.

Дата складення повного тексту рішення суду - 12 квітня 2019 року.

Реквізити сторін:

Позивач : ОСОБА_1 , зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ;

відповідач : Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» , вулиця Ковпака, 29, м. Київ, 03150, .

Головуючий суддяЛ. М. Сливка