Справа № 199/8032/18
РІШЕННЯ

Іменем України

03.06.2019 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі: головуючого судді Руденко В.В., при секретарі Куземі О.Г., за участі позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача Усика О.А. розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Виконавчого комітету Дніпровської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження органу приватизації щодо безоплатної передачі у власність частини квартири, визнання права в порядку спадкування за законом на здійснення приватизації та набуття у власність частини квартири, треті особи: Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, ОСОБА_4 ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання протиправним та скасування розпорядження органу приватизації щодо безоплатної передачі у власність частини квартири, визнання права в порядку спадкування за законом на здійснення приватизації та набуття у власність частини квартири. У підтвердження позовних вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 . На момент смерті ОСОБА_5 він перебував у шлюбі ОСОБА_3 . ОСОБА_5 не залишив після себе заповіту. У строки, визначені законом для подачі заяви про прийняття спадщини, позивач подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 .

Відповідач по справі також подала заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 . Коло спадкоємців першої черги після смерті ОСОБА_5 складається з: ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_3 .

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відмовилися від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 на користь позивача по справі, що підтверджується відповідними заявами до нотаріальної контори.

З 1991 року по 2002 рік ОСОБА_5 та ОСОБА_3 фактично проживали за адресою: АДРЕСА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а потім зареєстрували шлюб.

У вересні 1991 року син ОСОБА_5 - ОСОБА_7 одружився та 21 вересня 1991 року в м. Дніпропетровськ вони з дружиною повінчалися в Троїцькому Соборі . Весілля відмічали дуже гучно в АДРЕСА_2 навіть збудували цілий намет для святкування. Запрошення отримали всі рідні ОСОБА_5

Після отримання квартири з лютого місяця 1991 року ОСОБА_5 та відповідач почали влаштовувати своє спільне сімейне життя в квартирі за адресою АДРЕСА_1 квартирі за адресою АДРЕСА_1 , окрім відповідача та ОСОБА_5 , не проживав, сусіди вважали їх подружжям. ОСОБА_5 утримував квартиру за адресою АДРЕСА_1 - зробив перед заселенням капітальний ремонт, сплачував комунальні послуги за дану квартиру.

ОСОБА_5 як повнолітній член сім`ї ОСОБА_3 , який постійно мешкав в квартирі АДРЕСА_1 не надавав згоди на приватизацію даної квартири особисто за ОСОБА_3 .

Таким чином ОСОБА_5 у зв`язку з фактичним проживанням разом з наймачем ОСОБА_3 згідно ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України від 19 червня 1992 р. № 2482-ХІ «Про приватизацію державного житлового фонду» мав право на прийняття участі в приватизації квартири АДРЕСА_1 , отже приватизація вказаної квартири без участі ОСОБА_5 не відповідає вимогам закону.

Крім того, вважає, що орган приватизації в частині безкоштовної передачі відповідачу спірної квартири на підставі довідки про трудовий стаж вийшов за межі наданих повноважень.

Позивач просив суд визнати протиправним та скасувати розпорядження органу приватизації Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 4/371-94 від 10.02.1994 р. в частині безоплатної передачі у особисту приватну власність ОСОБА_3 18,4 кв.м. квартири АДРЕСА_1 - так як ОСОБА_3 мала право на безоплатну передачу їй 31 кв.м. квартири АДРЕСА_1 , а на залишок в розмірі 18,4 кв.м. у ОСОБА_3 не було права на безоплатну приватизацію. Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом пі смерті ОСОБА_5 - право на здійснення приватизації та набуття у власність 3/4 частини 18,4 кв.м. квартири АДРЕСА_1 .

Позивач та його представник підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнавав, оскільки на момент приватизації спірної квартири ОСОБА_5 перебував у шлюбі з іншою жінкою, зберігав за собою право користування іншим житловим приміщенням. Крім того, посилався на пропуск позивачем строку позовної давності.

Інші учасники судового процесу в судове засідання не з`явилися.

Згідно ст.1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із змістом ст.ст.11, 15 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства України. Кожна особа має право на судовий захист. Отже об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Суд вислухав пояснення сторін, свідків, дослідивши докази в їх сукупності, вважає, позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі ордеру, виданого виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів від 29.01.1990 року, квартиру АДРЕСА_1 надано для постійного проживання подружжю ОСОБА_9 та ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_9 помер, про що 02.11.1991 року складено відповідний актовий запис № 1690 органом державної реєстрації актів цивільного стану, що видав свідоцтво про смерть Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану м. Дніпропетровська.

10 лютого 1994 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності на житло, виданого Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, відповідно до якого спірна квартира була приватизована ОСОБА_3 на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

16 лютого 2002 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , про що 16 лютого 2002 року складено відповідний актовий запис № 74 відділом реєстрації актів громадянського стану Амур-Нижньодніпровського управління юстиції м. Дніпропетровська.

У судовому засіданні сторонами визнано ту обставину, що на час приватизації спірної квартири ОСОБА_5 , батько позивача, перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , який було розірвано 08.02.2000 року. Весь час ОСОБА_5 був зареєстрований: АДРЕСА_2 , таким чином зберігав за собою право користування вказаним житловим приміщенням

06 жовтня 2011 року помер батько позивача - ОСОБА_5 , про що 10 жовтня 2011 року складено відповідний актовий запис № 1627 органом державної реєстрації актів цивільного стану, що видав свідоцтво про смерть Амур-Нижньодніпровський відділ реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області.

Пленум Верховного Суду України в частині п`ятій пункту 13 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" зазначив, що в разі непередання квартири (будинку) у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнанння за ними права власності на неї лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири наймачеві. За весь час свого життя спадкодавець ОСОБА_5 законністьприватизації спірної квартири ОСОБА_3 до шлюбу з ним не оспорював, таким чином не вважав своє право порушеним, отже, суд вважає вимоги позивача щодо визнання за ним права на приватизацію частини квартири безпідставними.

Щодо вимог позивача про визнання протиправним та скасування розпорядження органу приватизації виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 4/371-94 від 10.02.1994 р. в частині безоплатної передачі у особисту приватну власність відповідачу 18,4 кв.м. квартири АДРЕСА_1 , суд виходить з наступного.

Порядок здійснення приватизації державного житла в Україні визначено Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Частиною 1 ст.2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (у редакції, чинній на момент приватизації спірної квартири) встановлено, що до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Згідно ч.1 ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Частиною 4 ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передбачено, що підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків) може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Статтею 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародноправовими документами про права людини закріплено право на житло. Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло.

Статтею 47 Конституції України гарантовано, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст.345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1 ст.317 ЦПК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії. які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний дотримуватися моральних засад суспільства.

Згідно ч.1 ст.321 ЦПК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.Статтями 76 і 81 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, позивач не надав суду належних, допустимих та достовірних доказів тому, що безоплатна передача у особисту приватну власність відповідача спірної квартири органом приватизації будь-яким чином порушила права, свободи чи законні інтереси позивача.

Таким чином суд, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку про недоведеність позовних вимог позивача в заявлених ними межах та про відсутність існування правових підстав для їх задоволення.

На підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне судові витрати позивача віднести за його рахунок, доказів понесення судових витрат відповідачем не надано.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, ст. ст. 16,1216,1218 ЦК України, суд-

УХВАЛИВ:

У позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Виконавчого комітету Дніпровської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження органу приватизації щодо безоплатної передачі у власність частини квартири, визнання права в порядку спадкування за законом на здійснення приватизації та набуття у власність частини квартири,- відмовити.

Судові витрати у вигляді судового збору віднести за рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення повного рішення апеляційної скарги.

Суддя