Справа № 2-436/2012
Провадження № 22-ц/4808/488/19
Головуючий у 1 інстанції Керніцький І. І.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Девляшевського В.А., Ясеновенко Л.В.

секретаря Мельник О.В.

з участю представника ОСОБА_2 адвоката Бульби В.М.,

відповідачки ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Новичківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області, третя особа: ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним та за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа: Новичківська сільська рада Долинського району Івано-Франківської області про визнання заповіту недійсним і визнання права власності на ? частину майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Долинського районного суду від 14 грудня 2018 року, ухвалене суддею Керніцьким І.І. в м. Долина,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2011 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Новичківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області, третя особа: ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що його батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 побудували житловий будинок з господарськими спорудами у с. Новичка Долинського району Івано-Франківської області. 20 червня 1996 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 розлучилися. До 1997 року він проживав разом з батьком, потім з матір'ю переїхав жити в Австрію, проте продовжував спілкуватися з батьком по телефону. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. Пізніше йому стало відомо, що 02 липня 2010 року Новичківською сільською радою Долинського району Івано-Франківської області посвідчено заповіт, яким ОСОБА_6 заповів усе своє майно ОСОБА_4 Вказував, що під час складання заповіту його батько був важко хворий, не розумів значення своїх дій, тому просив визнати заповіт, складений його батьком, недійсним, оскільки вважав, що волевиявлення заповідача не було вільним.

У березні 2012 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа: Новичківська сільська рада Долинського району Івано-Франківської області про визнання заповіту недійсним і визнання права власності на ? частину майна.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з ОСОБА_6 перебувала в зареєстрованому шлюбі з 20 листопада 1971 року по 20 червня 1996 року. 25.09.2008 року у виконкомі Новичківської сільської ради було зареєстровано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 Зазначала, що так як ОСОБА_6 хворів на важку хворобу, то під час складання заповіту не усвідомлював значення своїх дій. Крім того, зазначала, що спірний будинок є її та ОСОБА_6 спільною сумісною власністю. Просила визнати недійсним заповіт її колишнього чоловіка ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4, посвідчений головою Новичківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області 02 липня 2010 року та визнати за нею право власності на 1/2 частини будинку АДРЕСА_1

Ухвалою Долинського районного суду від 20 листопада 2012 року позови ОСОБА_2 та ОСОБА_5 об'єднані в одне провадження (т. 1 а.с. 231).

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 24 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 березня 2014 року, позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним заповіт ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4, посвідчений головою Новичківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області 02 липня 2010 року. У задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат (т.3 а.с. 9, 55).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 29 жовтня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Долинського районного суду від 24 січня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 березня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Долинського районного суду від 14 грудня 2018 року позов ОСОБА_2 до Новичківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області, третя особа: ОСОБА_4, про визнання заповіту недійсним задоволено. Визнано недійсним заповіт ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4, посвідчений головою Новичківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області 02.07.2010 року, номер у спадковому реєстрі № 49675191.

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа: Новичківська сільська рада Долинського району Івано-Франківської області, про визнання заповіту недійсним і визнання права власності на ? частину майна відмовлено за безпідставністю позовних вимог. Стягнуто з Новичківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області на користь ОСОБА_2 51,00 грн сплаченого судового збору та 120,00 грн інформаційно-технічних витрат.

Ухвалою Долинського районного суду від 17 січня 2019 року виправлено описку в рішенні Долинського районного суду від 14 грудня 2018 року, виключено в резолютивній частині вказаного рішення суду п»ятий абзац такого змісту: «Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яка може бути поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення».

На дане рішення ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 за безпідставністю, однак позивач повторно не з»явився в судове засідання без поважних причин і судом не залишено без розгляду його позовну заяву. Вказує на те, що для визнання правочину недійсним на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України слід встановити неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними, враховуючи сукупність зібраних доказів у справі. Зазначає, що дана справа вже розглядалась судом, рішення суду скасовано Вищим спеціалізованим судом України, а справу передано на розгляд до суду першої інстанції. Судом вказано, що проведеними в справі посмертними експертизами не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_6 у момент складання заповіту розуміти значення своїй дій та керувати ними, а тільки стверджується, що він страждав на психічні розлади внаслідок тяжкого захворювання, що саме по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані правочину недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст.225 ЦК України. Суд першої інстанції не взяв до уваги висновок амбулаторної посмертної судово-психіатричної експертизи від 24.09.2011 року, згідно якого ОСОБА_6 на час підписання заповіту будь-якими психічними розладами не страдав, був здатний розуміти значення своїх дій та керувати ними, а послався тільки на висновок повторної посмертної судово-психіатричної експертизи № 11 від 24.10.2013 року. На думку апелянта, в основу рішення покладено висновок судово-психіатричної експертизи, який ґрунтується на припущеннях і не стверджує абсолютної неспроможності особи, яка вчинила правочин, розуміти значення своїх дій та керувати ними при його вчиненні. В даному висновку вказано, що існуючі в той час порушення його психічної діяльності істотно впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним. Зазначає, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених Законом України «Про психіатричну допомогу». За життя ОСОБА_6 не встановлювався діагноз щодо наявності у нього психічного розладу, він вважався психіатрами дієздатним, тому належний стан його психічного здоров»я не потребує доказування. Вказує також на те, що ухвалюючи рішення суд взяв до уваги покази свідків, серед яких не було лікаря психіатра, а тому вони сприймали будь-які зовнішні обставини як звичайні люди.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_5 чи її представник рішення суду не оскаржують, тому відповідно ч. 1ст.367 ЦПК України в цій частині не перевіряється.

У судовому засіданні ОСОБА_4 підтримала доводи апеляційної скарги, просить задовольнити скаргу.

Представник ОСОБА_2 адвокат Бульба В.М. проти вимог апеляційної скарги заперечує, просять залишити в силі рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Оскаржуване рішення вимогам зазначеного закону не відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним суд першої інстанції виходив з того, що на час підписання заповіту ОСОБА_6 страждав на психічні розлади у вигляді органічного ураження головного мозку, в зв'язку з чим не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Також під час посвідчення заповіту головою Новичківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області допущено порушення вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, чинної на час складання заповіту, зокрема п.8, де зазначено, що якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням виконавчого комітету, то в посвідчувальному написі на документі і в реєстрі нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії (на дому, в лікарні, на підприємстві, установі, організації та ін.) із зазначенням адреси, а також причини цього. Не відповідає дійсності зазначене в заповіті твердження про те, що текст заповіту прочитано ОСОБА_6 вголос, оскільки воно спростовано показами свідків.

Проте з таким висновком не можна погодитись, так як суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, вважав встановленими обставини, що мають значення для справи, які є недоведеними, та неправильно застосував норми матеріального права.

Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що 02 липня 2010 року головою Новичківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області ОСОБА_8 у присутності свідків посвідчено заповіт, яким ОСОБА_6 заповів усе своє майно, де б воно не було і з чого б не складалося, ОСОБА_4 Заповіт зареєстровано у реєстрі за № 37 (а.с. 40, 43 т. 1).

Згідно зі свідоцтвом про смерть від 07 жовтня 2010 року НОМЕР_1 ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5 т. 1).

Відповідно до даних медичної карти № 4613 стаціонарного хворого ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 йому встановлено діагноз: пухлина головного мозку, стан після променевої терапії та хіміотерапії. Набряк мозку. Мозгова кома (а.с 91, т. 1).

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України суд відповідно до ст. 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Для вирішення питання про психічний стан ОСОБА_6 на час складання заповіту від 02 липня 2010 року, за заявою представника позивача 27 липня 2011 року судом була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза.

Згідно з актом № 297 амбулаторної посмертної судово-психіатричної експертизи від 05 вересня 2011 року підекспертний ОСОБА_6 на час підписання заповіту 02 липня 2010 року будь-якими психічними розладами не страждав, був здатний розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с. 82, т. 1).

Згідно з актом № 9 посмертної судово-психіатричної експертизи від 11 січня 2013 року у зв'язку з недостатністю та суперечливістю в матеріалах справи та медичній документації даних про психічний стан ОСОБА_6 у період складання заповіту, 02 липня 2010 року, встановити, чи були у нього психічні розлади та чи міг він усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в цей період часу, неможливо (а.с. 118?121, т. 2).

Згідно з актом № 11 повторної посмертної судово-психіатричної експертизи від 24 жовтня 2013 року на час складання заповіту від 02 липня 2010 року ОСОБА_6 страждав на психічні розлади у вигляді органічного ураження головного мозку, обумовленого злоякісним новоутворенням лівої скроневої ділянки головного мозку, зокрема таламічної ділянки лівої гемісфери головного мозку. Дати відповідь на питання, чи могла хвороба та призначене лікування, враховуючи діагноз, перебіг та тривалість хвороби, незначний проміжок часу між підписанням заповіту і смертю, вплинути на психічний стан ОСОБА_6 під час підписання заповіту від 02 липня 2010 року на здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не є можливим, оскільки надана медична документація є малоінформативною, покази свідків суперечливі, консультація лікаря-психіатра йому не призначалася, а лікарями, які спостерігали за ним, не був описаний його психічний стан (а.с. 228?232, т. 2).

Згідно ст.ст. 1233, 1244 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року N 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" роз'яснено, що для визначення наявності у особи стану, коли вона не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.), на момент укладення спірної угоди суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент її укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

В п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

З матеріалів справи вбачається, що за заявою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_9 від 16 грудня 2016 року, ухвалою Долинського районного суду від 03 січня 2017 року призначалась комплексна судово-психіатрична (медична) експертиза з залученням психіатра, лікаря-нейрохірурга, лікаря-невропатолога, лікаря-онколога (а.с. 252 т.3).

Згідно відповіді Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології від 10.03.2017 року № 04-08/69 повернуто матеріали цивільної справи без виконання ухвали суду від 03.01.2017 року, оскільки експертами заявлено клопотання про уточнення змісту та обсягу доручення відповідно до ч.7 ст.53 ЦПК України, яке судом не виконане і представником позивача не наполягалось на його виконанні (а.с. 3 т. 4).

Частиною 6 ст. 147 ЦПК України ( в ред. до 15.12.2017 р.) передбачено, що висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 цього Кодексу, яка передбачає, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 110 ЦПК України (в ред. з 15.12.2017 р.) висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Відповідно постанови Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, висновки якого є обов'язковими для судів, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Згідно ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров'я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Установлено, що проведеними у справі посмертними експертизами не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_6 у момент складання заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджується, що він страждав на психічні розлади внаслідок тяжкого захворювання, що саме по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані правочину недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Суд відхиляє пояснення свідка лікаря-невропатолога ОСОБА_10 про те, що спадкодавець ОСОБА_6 протягом червня -липня 2010 року хворів і перебував у стані «ступору» внаслідок чого не міг розуміти значення своїх дій при складанні 02 липня 2010 року спірного заповіту, оскільки такі пояснення спростовуються показаннями свідків з сторони відповідачки ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, які стверджували про хворобливий стан спадкодавця, а не про його асолютну неспроможність у момент складання заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Крім цього, суд відхиляє доводи позивача ОСОБА_2 про те, що за формою і змістом оспорюваний ним заповіт не відповідає Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України №22/5 від 25.08.1994 року та зареєстровані у Мінюсті 26.10.1994 року за №256/466, так як є голослівними.

Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи зібрані у справі докази, враховуючи характер спірних правовідносин, обставини встановлені при розгляді судом зазначеної справи, колегія суддів приходить висновку, що відповідно до ч.1 ст.225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України не встановлено підстав для визнання недійсним заповіту від 02 липня 2010 року посвідченого головою Новичківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області ОСОБА_8, зареєстровано у реєстрі за № 37, яким ОСОБА_6 заповів усе своє майно, де б воно не було і з чого б не складалося, ОСОБА_4

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно вимог п. п. 1, 3, 4 ч. 1, 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції як таке, що постановлено з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з допущенням порушення норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч.1, п.п.1,2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

2. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, то понесені витрати на судовий збір, пов'язані з розглядом справи слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384, 389 - 391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити. Рішення Долинського районного суду від 14 грудня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Новичківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області, третя особа: ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту за яким ОСОБА_6 заповів усе своє майно, де б воно не було і з чого б не складалося ОСОБА_4, посвідченого головою Новичківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області ОСОБА_8 02 липня 2010 року зареєстровано у реєстрі за № 37 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 170 грн 52 коп. судового збору понесеного відповідачкою за подання касаційної скарги та 196 грн 80 коп. за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст складено 16 квітня 2019 року.

Судді: В.Д.Фединяк В.А.Девляшевський

Л.В.Ясеновенко