Постанова
Іменем України

10 квітня 2019 року
м. Київ
справа № 278/3144/17
провадження № 61-43665св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усик Г. І.,
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач військова частина НОМЕР_1 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на постанову Апеляційного суду Житомирської області від 25 липня 2018 року у складі колегії суддів: Миніч Т. І., Павицької Т. М., Трояновської Г. С.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що з липня 2014 року він працював у військовій частині НОМЕР_1 в якості завідуючого сховищем, а з березня 2015 року в якості водія автомобільного відділення взводу матеріально-технічного забезпечення.
У лютому 2016 року його звільнено з роботи у зв`язку з призовом на військову службу на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України. Проте таке звільнення він вважає незаконним, оскільки під час дії особливого періоду він уклав з Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_2 контракт про проходження військової служби, яку проходить і по цей час.
Вважає, що на час особливого періоду не міг бути звільнений з роботи на підставі вказаної норми закону, а тому має бути поновлений на роботі зі стягненням з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позивач просив визнати незаконним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 04 лютого 2016 року № 24 про звільнення з роботи у зв`язку з призовом до Збройних Сил України; поновити його на посаді водія автомобільного відділення взводу матеріально-технічного забезпечення у вказаній військовій частині; стягнути з військової частини НОМЕР_1 на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04 лютого 2016 року відповідно до вимог статті 235 КЗпП України.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 26 березня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що положення статті 119 КЗпП України на спірні правовідносини не поширюється, оскільки укладений позивачем контракт не містить відомостей про його укладення у зв`язку із кризовою ситуацією, що загрожує національній безпеці.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 25 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 26 березня 2018 року скасовано, постановлено нове рішення про часткове задоволення позову.
Поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з цим позовом.
Визнано незаконним та скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 04 лютого 2016 року № 24 про звільнення ОСОБА_1 з роботи у зв`язку з призовом до Збройних Сил України.
Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді водія автомобільного відділення взводу матеріально-технічного забезпечення у військовій частині НОМЕР_1 з 05 лютого 2016 року.
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25 липня 2017 року по 25 липня 2018 року включно у сумі 30 993,48 грн та на користь держави 1 280 судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач звільнений з роботи з порушенням вимог трудового законодавства, зокрема, частини третьої статті 119 КЗпП України, яка гарантує йому право на збереження за ним на час дії контракту щодо проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового та сержантського складу під час дії особливого періоду місця роботи і посади. Середній заробіток обчислено згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
У грудні 2018 року військовою частиною НОМЕР_1 подано до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Касаційна скарга мотивована тим, що на момент укладення позивачем контракту 09 лютого 2016 року особливий період, в розумінні Законів України «Про оборону», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не діяв, як не був оголошений і воєнний стан, крім того позивач добровільно вступив і перебував на військовій службі у Збройних Силах України.
Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та надано строк для надання відзиву.
Узагальнений виклад позицій інших учасників справи
У лютому 2019 року ОСОБА_1 на адресу Верховного Суду засобом поштового зв`язку надіслав відзив на касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 , у якому посилаючись на правильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції постановлено з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Фактичні обставини справи встановлені судами
Судами встановлено, що 14 липня 2014 року ОСОБА_1 прийнято на роботу до військової частини НОМЕР_1 на посаду завідувача сховища цеху (ремонту електротехнічного обладнання).
18 березня 2015 року позивача переведено на посаду водія автомобільного відділення взводу матеріально-технічного забезпечення вказаної військової частини.
04 лютого 2016 року ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України, у зв`язку із призовом на військову службу.
У лютому 2016 року між ОСОБА_1 та військовою частину НОМЕР_2 укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України. Позивачем контракт підписаний 03 лютого 2016 року, а командиром військової частини НОМЕР_2 09 лютого 2016 року та зазначено, що контракт набирає чинності з 09 лютого 2016 року.
Зі змісту контракту вбачається, що він укладений під час дії особливого періоду та діє до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. На даний час позивач проходить службу в лавах Збройних Силах України за контрактом, строк дії якого ще не сплив.
03 серпня 2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою про вжиття заходів щодо поновлення його на посаді водія автомобільного відділення взводу матеріально-технічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 з 04 лютого 2016 року та виплату йому середнього заробітку з 09 лютого 2016 року, проте 19 серпня 2017 року ОСОБА_1 повідомлено про відсутність правових підстав для задоволення його заяви.
Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.
Відповідно до частин першоїчетвертої статті 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Пунктом 3 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що для військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється шість місяців. Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на строк шість місяців.
У разі закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію дія таких контрактів припиняється достроково.
Частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що громадяни України, призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».
З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені частинами третьою, четвертою статті 119 КЗпП України надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період, це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконання стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
У листі Міністерства оборони України від 20 жовтня 2016 року № 316/1/906 «Щодо дії особливого періоду» та у постанові Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2015 року у справі № 800/582/14, виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначено, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.
Також на час укладення позивачем контракту набрало чинності рішення Ради Національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Відповідно до примітки до статті 4 Закону України «Про Раду Національної безпеки та оборони України» кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні.
Така правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №131/1449/16-ц, від 14 лютого 2018 року у справі № 727/2187/16ц, у справі від 21 лютого 2018 року у справі № 211/1546/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 235/1457/18 та інших.
Отже, на позивача поширюються гарантії, визначені частиною третьою статті 119 КЗпП України.
Таким чином, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, з дотриманням вимог статей 89, 263264, 382 ЦПК України повно та всебічно з`ясував обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки він до теперішнього часу проходить службу в лавах Збройних Силах України за контрактом, строк дії якого ще не сплив, рішення про закінчення особливого періоду, який був оголошений в Україні з 18 березня 2014 року, Президентом України не ухвалювалось.
Висновки апеляційного суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Посилання касаційної скарги щодо ототожнення позивача з особами, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період є безпідставними, оскільки у статті 119 КЗпП України відсутній перелік осіб, з якими можливо укласти контракт про проходження військової служби на особливий період.
Інші доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Постанову Апеляційного суду Житомирської області від 25 липня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик