Номер провадження: 22-ц/813/3438/19
Номер справи місцевого суду: 522/9536/18
Головуючий у першій інстанції Бойчук А. Ю.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Півнєві Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2018 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , треті особи - ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ», приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу, ОСОБА_3, Публічне акціонерне товариство «Український будівельно-інвестиційний банк», про визнання договору про розірвання іпотечного договору від 25 березня 2014 року недійсним та застосування наслідків його недійсності, -

ВСТАНОВИВ:

29 травня 2018 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. звернулося до Приморського районного суду м. Одеси із позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання договору про розірвання іпотечного договору недійсним та застосування наслідків його недійсності, в якій просить суд: -визнати недійсним, укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та ОСОБА_4 договір про розірвання іпотечного договору від 25 березня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б.; -застосувати до відносин сторін наслідки недійсності договору про розірвання іпотечного договору від 25.03.2014 року шляхом визнання АТ «Дельта Банк» стороною (іпотекодержателем) за іпотечним договором, посвідченим 14.09.2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б., за реєстровим номером 2792; - скасувати з моменту припинення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію припинення: запису від 14.09.2007 року № 5662244 (перенесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №5099686), про накладення заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 ,; запису від 03.12.2008 року № 8255585 (перенесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №51009369) про обтяження іпотекою квартири АДРЕСА_1 , згідно з Іпотечним договором від 14.09.2007, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б., за реєстровим номером 2792. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого Позичальник отримав кредит у сумі 123000 (сто двадцять три тисячі) доларів США, термін погашення якого до 14.09.2017 року, та зобов`язувався повернути Банку кредит і сплатити проценти в розмірі та порядку, визначених кредитним договором. Виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором забезпечувалось іпотечним договором, згідно з яким у іпотеку була передана квартира АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві власності. Договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року, права вимоги АТ «УкрСиббанк» за Кредитним договором ОСОБА_2 відступлено на користь АТ «Дельта Банк». У подальшому, Банком було укладено договір про розірвання іпотечного договору від 25.03.2014 року, укладений з ОСОБА_1 , відповідно до умов якого Банк та ОСОБА_1 домовились достроково розірвати іпотечний договір та припинили обтяження нерухомого майна іпотекою та заборону відчуження. Представник позивача стверджував, що договір від 25.03.2014 року про розірвання іпотечного договору віднесено до категорії нікчемних, оскільки Банк, уклавши договір про розірвання, згідно з яким був розірваний іпотечний договір та припинені іпотеки і заборона відчуження нерухомого майна: - без отримання реальних грошових надходжень відмовився від власних майнових вимог до іпотекодавця за іпотечним договором, що зазначено у п. 1 ч. 3 ст. 378 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як ознака нікчемності правочину; - до дня визнання Банку неплатоспроможним взяв на себе зобов`язання щодо припинення обтяження предмету іпотеки, що стало однією з причин неплатоспроможності Банку, а виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами частково стало неможливим, що зазначено у п. 2 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як ознака нікчемності правочину; - окремому кредитору передав майно (майнові права) Банку, через що ним отримано переваги, не встановлені для нього законодавством чи внутрішніми документами банку, що зазначено у п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як ознака нікчемності правочину. Представник Позивача зазначав, що на виконання вимог ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» було повідомлено гр. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ФК «Довіра та Гарантія» та приватного нотаріуса Калінюк О.Б. про нікчемність Договору про розірвання Іпотечного договору, посвідченого 25.03.2014р., укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 (а.с.2-6).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2018 року було вирішено відмовити в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 (а.с.236-244).

Не погоджуючись з вказаним рішенням представник ПАТ «Дельта Банк» засобами поштового зв`язку направив до суду апеляційну скаргу. В обґрунтування своєї скарги апелянт зазначив, що тимчасову адміністрацію в АТ Дельта Банк введено з 03.03.2015 року і саме з цього моменту на діяльність АТ Дельта Банк розповсюджується дія ЗУ «Про гарантування вкладів фізичних осіб» в частині здійснення повноважень Уповноваженою особою ФГВФО, а тому і редакцію Закону необхідно застосовувати не на момент укладення договору про розірвання іпотечного договору, а на момент введення тимчасової адміністрації в АТ Дельта Банк та згідно ч. 2 ст. 38 Закону передбачено, що протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов`язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними. Також апелянт зазначає, що судом не вірно було зазначено, що оскільки кредит було видано в 2007 році, то на нього не розповсюджується обмеження, встановлені Постановою НБУ від 26.02.2014 року № 102/БТ, оскільки зазначена Постанова НБУ не тільки забороняє надання кредитів фізичним особам без забезпечення, але й забороняє безпідставне виведення високоліквідного забезпечення. У зв`язку з чим, апелянт просить суд поновити строк на апеляційне оскарження, адже копію рішення суду було вручено представнику позивача лише 10 грудня 2018 року, що підтверджується розпискою наявною в матеріалах справи; скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги АТ «Дельта Банк» задовольнити у повному обсязі; стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 5286,00 гривень (а.с.251-254).

23.04.2019 року від адвоката ОСОБА_1 Павел О .Ю. надійшов відзив на апеляційну скаргу. Так, представник відповідача зазначив, що апеляційна скарга є безпідставною та неналежним чином обґрунтованою. Зокрема, представник відповідача посилається на те, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню редакція ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, а отже на момент укладення договору про розірвання Іпотечного договору від 25.03.2014 року. Тому сторона відповідача вважає, що судом було зроблено правильний висновок щодо обрахування строків позовної давності. Представник відповідача зазначає, що договір про розірвання Іпотечного договору від 25.03.2014 року сторонами укладався з реальними грошовими надходженнями від ОСОБА_2 , на корить Банку в сумі 58 000 дол. США, що підтверджується випискою по рахунку, наданою представником АТ «Дельта Банк». Крім того, представник відповідача зазначив, що реалізація предмета іпотеки, що стала можлива завдяки розірванню Іпотечного договору та зняття обмежень дала змогу частково погасити заборгованість ОСОБА_2 в розмірі оціночної вартості іпотечного майна, у зв`язку із чим вбачається, що розірвання Іпотечного договору було не залишенням кредиту без забезпечення, а своєрідним зверненням стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу за домовленістю сторін. В зв`язку з наведеним представник відповідача просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - без змін (т. 2, а.с. 34-40).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6 просила задовольнити апеляційну скаргу. Представник відповідача Павел О.Ю . проти задоволення апеляційної скарги заперечувала. Інші учасники провадження в судове засідання не з`явились. Про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників провадження, які з`явились, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що посилання позивача на те, що Банк не отримав реальних грошових надходжень перед укладенням Договору про розірвання Іпотечного договору від 25.03.2014 року не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_2 до ПАТ «Дельта Банк» сплачено грошові кошти в сумі 58 000 доларів США в якості погашення кредиту, що підтверджується випискою по рахунку ОСОБА_2 , наданою представником Позивача на виконання вимог ухвали Приморського районного суду м. Одеси про витребування доказів від 03.09.2018 року. Крім того, суд першої інстанції прийшов до висновку, що Уповноважена особа ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» грубо порушила строки проведення перевірки правочинів. Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що із заявою про поновлення строку звернення до суду позивач та його представник не зверталися, а тому суд, з врахуванням вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», дійшов висновку, що строк позовної давності за вимогами ПАТ «Дельта Банк» про визнання договорів недійсними закінчився 03.04.2018 року. Тому суд вирішив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції та задовольняючи апеляційну скаргу вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи 14.09.2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого Банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 123 000 доларів США (т.1, а.с. 10-13).

В якості забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 14.09.2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 був укладений Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Калінюком О.М. за реєстровим № 2792, предметом якого стала квартира АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 16-17).

Договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Шевченко Д.Г., за реєстровим номером №2949, 2950, права вимоги АТ «УкрСиббанк» за кредитним договором ОСОБА_2 відступлено на користь АТ «Дельта Банк». Вказаний факт в процесі розгляду справи сторонами не оскаржувався.

25.03.2014 року між АТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 був укладений Договір про розірвання Іпотечного договору, посвідченого 14.09.2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б. та зареєстрованого в реєстрі за № 2792 (т. 1, а.с. 9).

Крім того, 25.03.2014 року між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» був укладений договір купівлі-продажу права вимоги (т. 1, а.с. 30-32).

В матеріалах справи міститься квитанція № 24396683 від 25.03.2014 року, з якої вбачається, що ОСОБА_2 сплатив 58000 доларів США, еквівалент у гривнях, станом на момент зарахування коштів, складав 601 819,60 грн, в якості погашення кредиту за кредитним договором № 0 від 14.09.2007 року (т. 1, а.с. 130).

З 03.03.2015 року по 04.10.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію в АТ «Дельта Банк». З 05.10.2015 року розпочалася ліквідаційна процедура банку.

03.11.2015 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадиров В.В. направив ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Калінюку О.Б. та ТОВ «Фінансова компанія «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» повідомлення про нікчемність правочинів, зокрема: Договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.03.2014 року та Договору про розірвання Іпотечного договору, укладеного того ж дня (т. 1, а.с. 19-22).

Рішенням господарського суду міста Києва від 20.02.2017 року а справі № 910/22497/16 позовні вимоги АТ «Дельта Банк» до «Фінансова компанія «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» про визнання Договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.03.2014 року недійсним були залишені без задоволення. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.04.2017 року вказане рішення суду першої інстанції було скасовано та ухвалено нове рішення, яким визнано недійсним Договір купівлі-продажу прав вимоги від 25.03.2014 року, укладений між АТ «Дельта Банк» та «Фінансова компанія «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ». Постанова апеляційного суду була залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 27.07.2017 року.

Відповідно до ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд зобов`язаний забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов`язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Частина третя вказаної статті визначає підстави, за наявності яких правочини неплатоспроможного банку є нікчемними. Зокрема, у таких випадках: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; 7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов`язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства. Відповідно до п. 1 ч. 4 казаної статті Фонд протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Пункт 5 ч. 2 ст. 37 Закону передбачає, що уповноважена особа Фонду має право заявляти від імені банку позови майнового та немайнового характеру до суду, у тому числі позови про винесення рішення, відповідно до якого боржник банку має надати інформацію про свої активи.

Наведені законодавчі положення спрямовані на виявлення правочинів, укладення яких могло погіршити фінансове становище Банку та, відповідно до закону, ускладнити забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Наявність однієї з передбачених частиною 2 ст. 38 Закону обставин є прямою підставою для визнання правочину нікчемним. Укладення договорів, за умовами яких Банк фактично відмовляється від власних майнових вимог, в контексті положень Закону, свідчить про нікчемність таких правочинів, адже така відмова, за відповідних обставин, однозначно може ускладнити фінансове становище банку. Апеляційний суд звертає увагу на те, що Договір про розірвання Іпотечного договору за наявності заборгованості за кредитом, передбачає відмову Банку від своїх майнових вимог з метою погашення існуючої заборгованості.

Отже, уповноважена особа ФГВФО під час тимчасової адміністрації банку зобов`язана перевірити правочини, укладені Банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації, на наявність підстав, які свідчать про їх нікчемність. В тому випадку, якщо уповноважена особа Фонду виявить такі нікчемні правочини, вона повідомляє про це сторони цих правочинів та має право звернутися до суду з відповідним позовом. Перевірка правочинів уповноваженою особою здійснюється протягом дії тимчасової адміністрації.

Відповідно до чч. 2-3 ст. 5 ЦК України акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Отже, на момент вчинення певних дій, укладення правочинів тощо особа керується нормативно-правовими актами, які діють на момент вчинення відповідної дії. Як було вище зазначено тимчасова адміністрація Банку була введена 03.03.2015 року. Протокол засідання комісії з перевірки правочинів за кредитними операціями № 71 був складений 25.09.2015 року. В редакції Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» на момент введення тимчасової адміністрації частина 2 статті 38 не передбачала строку, протягом якого уповноважена особа повинна здійснити перевірку правочинів на наявність їх нікчемності. З контексту положень вказаної статті вбачається, що уповноважена особа має право проводити перевірку договорів протягом всієї дії тимчасової адміністрації. Отже, суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, дійшов помилкових висновків стосовно порушення уповноваженою особою строку на проведення перевірки. Тому доводи апеляційної скарги у відповідній частині підлягають задоволенню.

Щодо порушення строку позовної давності. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як вбачається з матеріалів справи та було вище зазначено, тимчасова адміністрація Банку була введена 03.03.2015 року. Протокол засідання комісії з перевірки правочинів № 71 складено 25.09.2015 року. Повідомлення про нікчемність правочинів були направлені 03.11.2015 року. З позовом до суду уповноважена особа Фонду звернулась 31.05.2018 року. Тобто, в межах строку позовної давності. Отже, позивач не пропустив встановлений законом строк позовної давності на звернення до суду з відповідним позовом, а тому висновки суду першої інстанції в цій частині є помилковими.

Щодо інших доводів апеляційної скарги. Постановою Правління Національного банку України від 26.02.2014 року № 102/БТ «Про надання кредиту для збереження ліквідності» АТ «Дельта Банк» було надано кредит рефінансування та застосовано до Банку обмеження у його діяльності, визначена п. 12 Положенням про надання Національним банком України кредитів банкам України для збереження їх ліквідності, затвердженим Постановою НБУ від 24.02.2014 року № 91, а саме: встановлено заборону здійснювати надання кредитів фізичним особам без забезпечення. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилався на те, що в результаті розірвання Іпотечного договору Банк прийняв на себе зобов`язання щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій, і виконання грошових зобов`язань Банку перед іншими кредиторами стало частково неможливим. При цьому позивач, в контексті своїх вимог, обгрутовував свою позицію з точки зору порушення банком нормативно-правових актів НБУ.

Апеляційний суд зауважує, що Постанова № 91 від 24.02.2014 року, чинна на момент розірвання іпотечного договору, направлена на збереження ліквідності банківських установ та визначає умови за яких відповідні суб`єкти вчиняють передбачені дії для створення необхідних умов збереження ліквідності. Зокрема, за положеннями Постанови № 91 від 24.02.2014 року НБУ має право приймати рішення про надання кредиту банку для збереження його ліквідності під забезпечення у вигляді майнових прав за укладеними банком-позичальником кредитними договорами з юридичними (крім банків) та фізичними особами, заборгованість за якими класифікована за I категорією якості, а в разі його недостатності - під забезпечення у вигляді майнових прав за укладеними банком-позичальником кредитними договорами з юридичними та фізичними особами, заборгованість за якими класифікована за II категорією якості, відповідно до нормативно-правового акта Національного банку з питань формування та використання резервів для відшкодування можливих втрат за активними банківськими операціями за умови, що кредити є забезпеченими та забезпечення за ними належить до І - ІІІ груп за рівнем ліквідності згідно з вимогами нормативно-правового акта Національного банку з питань формування та використання резервів для відшкодування можливих втрат за активними банківськими операціями.

З огляду на зазначене, розірвання іпотечного договору позбавляє кредитний договір відповідної категорії якості, під гарантію наявності якого банку надається кредит для збереження ліквідності.

Відповідно до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За положеннями ч.ч. 1-3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, за відповідних підстав, наявність яких за обставинами даної справи була доведена позивачем, зокрема, укладення Договору про розірвання Іпотечного договору від 25.03.2014 року всупереч діючого на момент його укладення законодавства (ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Постанови НБУ № 91 від 24.02.2014 року), оскільки позивачем була дотримана передбачена законом процедура, а відповідачем не були спростовані доводи та дії позивача, рішення уповноваженої особи Фонду про визнання Договору про розірвання Іпотечного договору нікчемним не оскаржувалось відповідачами, враховуючи наявність непогашеної заборгованості (загальний розмір заборгованості 134 445,57 доларів США, сума погашення - 58 000 доларів США), позовні вимоги підлягають задоволенню.

Таким чином, враховуючи вище наведене, зміст позовних вимог, норми діючого цивільного законодавства, оскільки суд першої інстанції при ухвалені оскаржуваного рішення неправильно застосував норми матеріального права, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України задовольняє апеляційну скаргу, оскаржуване рішення скасовує та ухвалює нове рішення про задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2018 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , треті особи - ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ», приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу, ОСОБА_3, Публічне акціонерне товариство «Український будівельно-інвестиційний банк», про визнання договору про розірвання іпотечного договору від 25 березня 2014 року недійсним та застосування наслідків його недійсності - задовольнити.

Визнати недійсним, укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (ідентифікаційний код 34047020) та ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) Договір про розірвання Іпотечного договору від 25 березня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б. за реєстровим номером 93.

Застосувати до відносин сторін наслідки недійсності Договору про розірвання Іпотечного договору від 25 березня 2014 року шляхом визнання АТ «Дельта Банк» стороною (іпотекодержателем) за Іпотечним договором, посвідченим 14.09.2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б. за реєстровим номером 2792.

Скасувати з моменту припинення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію припинення:

- запису від 14.09.2007 року № 5662244 (перенесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 5099686) про накладення заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 , згідно з Іпотечним договором від 14.09.2007 року, посвідченого 14.09.2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б. за реєстровим номером 2792.

- запису від 03.12.2008 року № 8255585 (перенесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 5100369) про обтяження іпотекою квартири АДРЕСА_1 , згідно з Іпотечним договором від 14.09.2007 року, посвідченого 14.09.2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б. за реєстровим номером 2792.

Стягнути з відповідача ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь позивача Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (ідентифікаційний код 34047020) пронесені витрати на оплату судового збору в розмірі 5268 гривень.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко

Повний текст постанови виготовлений 23 жовтня 2019 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

03.10.2019 року м. Одеса