КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа №382/1548/17
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1218/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Яготинського районного суду Київської області від 12 липня 2018 року (суддя Литвин Л.І.) у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

встановила:

у вересні 2017р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором від 24 грудня 2011р. у розмірі 17 050грн 12коп. та судових витрат.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що відповідно до укладеного договору без номеру від 24 грудня 2011р. відповідач отримала кредит у розмірі 300грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Позивач посилався на те, що підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, затверджених наказом № СП-2010-256 від 6 березня 2010р. та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Позивач стверджував, що свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, проте відповідач своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими витратами, відповідно до умов договору не надавала, зобов'язання за договором не виконала, у зв'язку з чим за даним кредитним договором станом на 31 серпня 2017р. існує заборгованість у розмірі 17 050грн 12коп., яка складається з 774грн 40коп. заборгованості за кредитом; 12 287грн 62коп. заборгованості по процентам за користування кредитом; 2 700грн заборгованості за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг: 500грн (фіксована частина) та 788грн 10коп.

(процентна складова).

Заочним рішенням Яготинського районного суду Київської області від 9 листопада 2017 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 17 050грн 12коп. та 1 600грн судового збору.

Ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 23 березня 2018 року заяву представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Яготинського районного суду Київської області від 9 листопада 2017 року задоволено, справу призначено до судового розгляду.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 12 липня 2018 року у задоволені позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», яке змінило своє найменування з ПАТ КБ «Приватбанк», просить рішення суду скасувати, ухвалити постанову, якою позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та стягнути з відповідача судові витрати.

Позивач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та наданим доказам, не врахування тієї обставини, що з відповідачем був укладений кредитний договір, який складається не лише із заяви позичальника, а також з Умов та Правил надання банківських послуг, тарифів банку, ознайомлення з якими відповідач підтвердила у поданій заяві.

Крім того, позивач зазначає, що суд не врахував, що відповідач отримала кредитну картку, що підтверджено фотокарткою, активувала її, отримавши грошові кошти, які не повернула та не сплачувала проценти за користування кредитом.

Також позивач зазначає, що звернувся до суду у межах трирічного строку позовної давності, оскільки відповідачу було надано кредитну картку, строком дії до квітня 2016р.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення суду першої інстанції без змін, вважаючи, що суд ухвалив законне і обґрунтоване рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України зазначена апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 24 лютого 2011р. ОСОБА_2 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

У зв'язку із реєстрацією шлюбу ОСОБА_2 змінила прізвище на Усенко.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 31 серпня 2017р. у відповідача наявна заборгованість за кредитним договором, яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 774грн 40коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 12 287грн 62коп., заборгованості за пенею та комісією в сумі 2 700грн, а також зі штрафів у сумі 1 288грн 10коп.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які підтверджують факт погодження сторонами договору всіх його істотних умов, а відсутність підпису відповідача на Умовах та Правилах надання банківських послуг дозволяє банку надавати Умови у будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачкою. Зазначення в заяві на видачу кредиту про ознайомлення відповідача з умовами надання кредиту, без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не можуть бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідачем саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк.

Суд зазначив, що Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису

відповідача, тому відсутні підстави вважати, що саме ці Умови та Правила, які надані позивачем, є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і є тими ж Умовами та Правилами, з якими була ознайомлена відповідач.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною 1 статті 207 ЦК України, редакція якої діяла на момент укладення договору, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Частинами 1 та 2 статті 640 ЦК України встановлено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Підписавши анкету-заяву 24 лютого 2011р., відповідач зазначила, що вона згодна, що дана заява разом з пам'яткою клієнта та Правилами надання банківських послуг та Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Також відповідач підтвердила, що ознайомлена та згодна з Умовами та Правилами надання

банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді. ОСОБА_2 зобов'язалася виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку.

Частинами 1 - 3 статті 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У підтвердження укладення з відповідачем договору та виконання його умов, позивачем суду першої інстанції надані витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які затверджені наказом від 6 березня 2010р. за № СП-2010-258, фотокартку про отримання відповідачем платіжної карти та виписку по карткового рахунку, з якого вбачається, що відповідач до 30 травня 2014 користувалася платіжною карткою: отримувала готівкові кошти, оплачувала придбання товарів та здійснювала інші платежі, а також поповнювала рахунок грошовими коштами для погашення заборгованості.

Вказані дії відповідача свідчать про те, що вона погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг, які були запропоновані позивачем, користувалася кредитними коштами та частково вносила грошові кошти на погашення заборгованості та сплату процентів.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що позивачем не надано суду доказів укладення з відповідачем кредитного договору та погодження між сторонами всіх істотних умов договору.

Укладення договору про надання банківських послуг, зокрема, кредитного договору, шляхом приєднання до договору на підставі ст. 634 ЦК України не суперечить нормам матеріального права, які регулюють кредитні правовідносини.

При цьому, у порядку ст. 12 ЦПК України відповідачем суду не було надано доказів, що вона була ознайомлена з іншими Умовами та Правилами надання банківських послуг, ніж ті, які були надані суду позивачем. Також відповідачем не була надана суду платіжна картка, отримання якої зафіксовано позивачем фотографуванням, та не спростовано користування грошовими коштами, які були їй надані позивачем. Відповідач обмежилася тільки запереченнями проти позовних вимог, проігнорувавши свій обов'язок довести належними та допустимими доказами свої заперечення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, суд фактично звільнив відповідача від виконання зобов'язань за укладеним договором.

Анкета-заява, підписана ОСОБА_2 24 лютого 2011 року, не містить відмітки, яку саме платіжну картку бажала оформити відповідач.

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що банком відповідачу була видана картка «Універсальна, 55 днів льотного періоду», що відповідач не спростовувала під час судового розгляду. Також відповідачем не було надано суду доказів отримання іншої платіжної картки.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону.

Відповідно до п. 2.1.1.5.5. Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 6 березня 2010р. № СП-2010-256, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Згідно пункту 2.1.1.12.3. Умов та Правил надання банківських послуг погашення кредиту - це поповнення картрахунку держателя, яке здійснюється шляхом внесення коштів

у готівковій або безготівковій формі та зарахування їх банком на картрахунок держателя, а також шляхом договірного списання коштів з інших рахунків клієнта на підставі договору.

Строки та порядок погашення по кредиту (кредитний ліміт) по кредитним картам з встановленим мінімальним обов'язковим платежем, а також овердрафта, який виникає по таким картам, наведений у пам'ятці клієнта/довідці про умови кредитування, які є невід'ємною частиною договору, а також встановлюється даним пунктом. Платіж включає плату за користування кредитом, передбачену тарифами, та частину заборгованості за кредитом (пункт 2.1.1.12.4. Умов та Правил).

З витягу з тарифів обслуговування кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» вбачається, що позичальник повинен до 25 числа місяця, наступного за звітним, сплачувати 7% від заборгованості, але не менше 50грн.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості та виписки з карткового рахунку вбачається, що останній платіж на поповнення картки відповідачем внесено 30 травня 2014 року у сумі 350грн і станом на 31 травня 2014 року відповідач мала заборгованість за тілом кредиту 774грн 40коп та за процентами 76грн 42коп.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Отже, вина відповідача у зобов'язальних правовідносинах презюмується, якщо він не доведе відсутності своєї вини, тобто не доведе належними та допустимими доказами погашення кредитної заборгованості або не доведе іншого розміру заборгованості.

Відповідачем ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не надано альтернативного, наданого позивачем, розрахунку заборгованості, та доказів погашення заборгованості, які б спростували наданий позивачем розрахунок, а відтак колегія суддів вважає доведеним, що станом на 31 травня 2014 року відповідач мала вищезазначену заборгованість.

За змістом ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року (справа 6-1374цс17).

Згідно частини першої статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за

згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За частиною третьою статті 653 ЦК України в разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Отже, якщо сторони кредитного договору досягнули домовленості щодо всіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом з дотриманням певної процедури, то таке збільшення може відбуватись виключно в разі дотримання передбаченої договором процедури. У разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року № 6-2315цс16, від 30 листопада 2016 року № 6-82цс16.

Пунктом 1.1.3.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено право банку проводити зміни тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов'язаний не менше, ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема, у виписці по картрахунку згідно п. 1.1.3.1.9. цього договору. Якщо протягом 7 днів банк не отримав повідомлення клієнта про не згоду із змінами, то вважається, що клієнт прийняв нові умови.

Пунктом 1.1.3.1.9. Умов та Правил встановлено обов'язок банку не рідше одного разу на місяць способом, указаним у заяві, надавати держателю виписки про стан картрахунків та про проведені за минулий місяць операціях по картрахункам.

Заява, підписана ОСОБА_2 24 лютого 2011 року, не містить визначення способу надання їй банком виписки про стан картрахунків, а відтак, саме позивач повинен був довести, що позичальник був у спосіб, встановлений умовами договору, повідомлений про зміни процентних ставок за користування кредитним коштами.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що з 1 вересня 2014р. банком була змінена процентна ставка за користування кредитом з 30% на 34,8%, а з 1 квітня 2015р. процентна ставка збільшена до 43,20% і остаточна заборгованість була розрахована, враховуючи змінені процентні ставки.

Разом з цим, позивачем не було надано суду доказів виконання умов договору та вимог закону про повідомлення відповідача про підвищення процентної ставки, після 30 травня 2014 року відповідач карткою не користувалася, а відтак підстав для стягнення процентів за підвищеними ставками колегія суддів не вбачає.

Крім того колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до пункту 2.1.1.2.11. Умов та Правил надання банківських послуг (користування платіжною карткою) картка діє до останнього дня місяця, який указано на лицевій стороні картки.

По закінченню строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту карти з новим строком дії), за зверненням клієнта до банку (пункт 2.1.1.2.12.)

Пунктом 2.1.1.12.4. Умов та Правил строки та порядок погашення по кредиту (кредитний ліміт) по кредитним картам з встановленим мінімальним платежем, а також овердрафта, який виникає по таким картам, наведений у пам'ятці клієнта/довідці про умови кредитування, яка є невід'ємною частиною договору, а також визначається даним пунктом. Платіж включає плату за користування кредитом, передбачену тарифами, та части заборгованості за кредитом.

Позивачем суду першої інстанції не надана ні пам'ятка клієнта, ні довідка про умови кредитування, які б містили строк дії картки, разом з цим зазначалося, що відповідачу була

видана картка строком дії до квітня 2016 року, що відповідачем спростовано не було, тому проценти підлягають нарахуванню із ставки, яка була погоджена сторонами при укладені договору - 30% річних - та до останнього дня квітня 2016 року.

При цьому, вимоги про стягнення процентів до 31 серпня 2017 року не ґрунтуються на нормах матеріального права.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання (постанова від 28 березня 2018 року справа № 444/9519/12).

Виходячи з того, що сторони погодили, що кредит повинен бути повернений до останнього дня дії картки, позивач має право на отримання процентів до 30 квітня 2016 року.

Станом на 31 серпня 2014 року відповідач мала заборгованість за кредитом 774грн 40коп та за процентами 144грн 20коп.

Виходячи із заборгованості за тілом кредиту 774грн 40коп. та процентної ставки 30%, за період з 1 вересня 2014 року по 30 квітня 2016 року заборгованість за процентами становить 392грн 37коп (774,4х30х608:100:360).

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про незаконність рішення суду в частині відмови стягненні неустойки (пені/комісії та штрафу), колегія суддів зазначає про наступне.

Банківська комісія - це винагорода за здійснення банком банківських операцій.

Правова основа комісійної винагороди за банківські послуги - договір, за яким одна сторона - банк - зобов'язується здійснювати банківські операції від свого імені в інтересах клієнтів, які, у свою чергу, беруть на себе зобов'язання за здійснення цих операцій сплачувати на користь банку комісійну винагороду за банківські послуги згідно з банківськими тарифами.

Пунктом 2.1.1.5.5. Правил користування кредитними картами визначено, що клієнт зобов'язаний погашати заборгованість по кредиту, процентам за його користування, по перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором.

Згідно пункту 2.1.1.12.8. банк стягує комісію за обслуговування згідно з тарифами/пам'яткою клієнта/довідкою про умови кредитування.

Наданий суду першої інстанції витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не містить розміру комісії, який був погоджений сторонами при укладенні договору.

Також позивачем не надано пам'ятку клієнта та довідку про умови кредитування, що позбавляє можливості суд перевірити правильність нарахування комісії.

Крім того, згідно розрахунку заборгованості позивач у одній графі визначив заборгованість за пенею та комісією, хоча це є різними видами стягненням.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником

зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Пунктом 2.1.1.12.6.1. Правил користування кредитною карткою визначено, що у разі виникнення прострочених зобов'язань на суму від 100грн, клієнт сплачує банку пеню.

Пунктом 2.1.1.7.6 Правил встановлено, що у разі порушення позичальником строків платежів по будь-якому із грошових зобов'язань, передбачених договором, більш аніж на 30 днів, останній зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених відсотків та комісій.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Отже, застосування окрім штрафу як виду неустойки, визначеного Умовами, ще й пені є необґрунтованим, оскільки їх одночасне стягнення призводить до подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, що прямо заборонено Конституцією України та чинним цивільним законодавством.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-2003цс15.

Таким чином, вимоги позивача про одночасне стягнення пені та штрафу не ґрунтуються на нормах матеріального права та є неправомірним.

Враховуючи викладене, правових підстав для стягнення пені колегія суддів не вбачає.

Пунктом 2.1.1.7.6 Умов врегульовано, що у разі порушення позичальником строків платежів по будь-якому із грошових зобов'язань, передбачених договором, більш аніж на 30 днів, останній зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених відсотків та комісій.

Враховуючи викладене, стягненню підлягає лише штраф у його фіксованій частині у розмірі 500грн та процентній складовій у розмірі 65грн 55коп. (5% від суми заборгованості по кредиту - 1310,97грн), який є меншим за сукупний розмір заборгованості по пені та комісії, що забезпечить дотримання справедливого балансу інтересів сторін, а з іншого дозволить реалізувати забезпечувальну функцію неустойки.

Під час розгляду справи судом першої інстанції представником позивача усно було заявлено про застосування позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається

з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Разом з цим, за договором про надання банківських послуг (позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким встановлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 ЦК України). Такий правовий висновок був зроблений Верховним Судом України у справі 6-61цс14.

З матеріалів справи вбачається, що останній платіж на погашення заборгованості відповідачем було здійснено 30 травня 2014 року, а повністю кредит відповідач повинна була погасити до 30 квітня 2016 року, отже з 26 червня 2014 року позивач дізнався про своє порушене право з приводу сплати процентів, однак звернувся до суду 28 вересня 2017 року, тому за період по 28 вересня 2014 року позовні вимоги про стягнення процентів(163,56грн) задоволенню не підлягають у зв'язку із пропуском позивачем позовної давності.

Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитом у сумі 774,40грн, заборгованість за процентами 373,01грн та штраф 565,55грн (500грн і 65грн 55коп.).

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням часткового задоволення позовних вимог та апеляційної скарги, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви 160грн та за подання апеляційної скарги 240грн, а всього 400грн (10% від задоволених позовних вимог).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом неповно з'ясовані обставини справи, не оцінені надані сторонами докази, неправильно застосовані норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Яготинського районного суду Київської області від 12 липня 2018 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, яка проживає у АДРЕСА_1, на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570, яке знаходиться у м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, заборгованість у сумі 1 712грн 96коп. та судовий збір у сумі 400грн, а всього 2 112грн 96коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А.Семенюк