Дата документу 14.05.2019 Справа № 314/4832/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 314/4832/17 Головуючий у 1 інстанції Кіяшко В.О.
Провадження №22ц/807/1157/19 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.

суддів: Крилової О.В.

Кухаря С.В.

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 19 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Вільнянська державна нотаріальна контора Запорізької області, про встановлення факту проживання однією сімєю та зміни черговості одержання права на спадкування, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа: Вільнянська державна нотаріальна контора Запорізької області, про встановлення факту проживання однією сімєю та зміни черговості одержання права на спадкування.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з квітня 2010 року по червень 2015 року вона проживала однією сімєю, як чоловік та жінка, з ОСОБА_5. Вони були повязані спільним побутом, вели спільне господарство, піклувалися один про одного. З реєстрацією шлюбу не поспішали, так як не було потреби. Під час спільного проживання ОСОБА_5 піклувався відносно позивача, так як остання потребувала сторонньої допомоги за станом здоровя.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_5.

29 липня 2015 позивач, як особа, яка проживала із спадкодавцем ОСОБА_5 однією сімю, звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, де її повідомили, що для прийняття спадщини їй необхідно підтвердити родинні відносини зі спадкодавцем.

Посилаючись на вищевикладене, просила суд встановити факт спільного проживання зі спадкодавцем та змінити черговість одержання права на спадкування та визнати її право на спадкування за законом разом зі спадкоємцями першої черги.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 19 листопада 2018 року позовні вимоги задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сімєю ОСОБА_3 з ОСОБА_5 в період з 04 липня 2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме до часу відкриття спадщини після померлого ОСОБА_5 В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні просила рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким вищезазначений позов задовольнити у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що ОСОБА_5 відбував покарання в Камянській виправній колонії №10 з 15.01.2009 року по 15.06.2011 року, та з 15.06.2011 року по 04.07.2013 року у ДУ «Дружелюбівський виправний центр №1». В даний період вона , як дружина, відвідувала його, передавала їжу, харчі та інше, спілкувалися по телефону. Вважає, що відбування покарання не припиняло їх стосунків.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 проживали однією сімєю, як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, піклувалися один про одного, були повязані спільним побутом. Під час спільного проживання ОСОБА_5 піклувався відносно позивача ОСОБА_3, так як остання потребувала сторонньої допомоги за станом здоровя, має І групу інвалідності (а.с. 4).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер (а.с.38).

14 грудня 2015 року ОСОБА_6 донька померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5, звернулась із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори (а.с. 41).

29 липня 2015 ОСОБА_3 звернулась із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори (а.с. 49), де її повідомили, що для прийняття спадщини їй необхідно підтвердити родинні відносини зі спадкодавцем (а.с.50 зв.).

Згідно довідки Кам'янської Виправної колонії № 101, ОСОБА_5 відбував покарання в даній установі з 15.01.2009 по 15.06.2011 (а.с. 111), 15.06.2011 вибув відповідно ухвали суду до ДУ «Дружелюбівський виправний центр № 1». Згідно довідки ДУ «Дружелюбівський виправний центр № 1» ОСОБА_5 відбував покарання у даній установі з 15.06.2011 по 04.07.2013 (а.с. 180).

Відповідно до довідки та акту Дружелюбівської сільської ради, ОСОБА_3, 1978р.н., проживала без реєстрації на території сільської ради з січня 2013 року разом зі своїм співмешканцем ОСОБА_5 (а.с. 6, 18).

Колегія суддів погоджується з висновком суд першої інстанції про те, що позивачем надано достатньо доказів на підтвердження факту проживання однією сімєю з ОСОБА_5 у період з 04.07.2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині проживання ОСОБА_3 однією сімю з ОСОБА_5 у період з 2010 року по 04.07.2013 року, суд першої інстанції виходив з того, що в період відбування покарання у вигляді позбавлення волі, спадкоємець не міг проживати з позивачем однією сімєю і вести спільне господарство.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, оскільки зазначене підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою Кам'янської Виправної колонії № 101 та довідкою ДУ «Дружелюбівський виправний центр № 1» (а.с. 111, 180).

Доводи апеляційної скарги про те, що відбування ОСОБА_5 покарання не припиняло стосунків є безпідставним та спростовується матеріалами справи. Скаржником на спростування того, що ОСОБА_5 у період з 2010 року по 04.07.2013 року проживав разом з нею однією сімєю не надано.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову в частині зміни черговості у спадкуванні, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено обставин та не надано відповідних доказів стосовно проживання зі спадкоємцем однією сімєю більше пяти років. Крім того, нотаріусом вже видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого донька померлого ОСОБА_6 успадкувала спадщину, після смерті свого батька ОСОБА_5

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

У відповідності до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1259 цього Кодексу.

За статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, ОСОБА_3 проживала з ОСОБА_5 однією сім'єю у період з 04.07.2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" №7 від 30 травня 2008 року роз'яснено судам, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

Згідно з вимогами ст. 1259 ЦК України черговість одержання права на спадкування може бути змінена шляхом договору між спадкоємцями, які прийняли спадщину або на підставі рішення суду.

Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред'явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом.

Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення позову необхідна наявність всіх п'яти вищезазначених обставин.

В зазначеній категорії справ підлягає встановленню судом також факт належності сторін до спадкоємців за законом різних черг.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" №7 від 30 травня 2008 року роз'яснено судам, що безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв'язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Необхідно зазначити, що зміна черговості спадкування лише надає право спадкоємцю наступної черги на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, а не визнає його спадкоємцем цієї черги. Отримавши право на спадкування разом із спадкоємцями іншої черги, такий спадкоємець вважається спадкоємцем тієї черги, до якої він належить відповідно до статей 1261-1265 ЦК.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що для зміни черговості спадкування в судовому порядку, як то просить позивач, необхідна і наявність та доведення обставин, що позивач проживала однією сімєю зі спадкодавцем не менше пяти років та здійснювала опіку та надавала допомогу спадкодавцеві, який перебував у безпорадному стані, що передбачено положеннями ч. 2 ст. 1259 ЦК України.

Проте, позивачем не доведено обставин та не надано відповідних доказів стосовно проживання зі спадкодавцем однією сімєю більше ніж пять років, крім того згідно матеріалів справи та пояснень свідків вбачається, що саме позивач,як інвалід першої групи, потребувала стороннього догляду за станом свого здоровя, а не спадкодавець.

Крім того, встановлено, що нотаріусом вже видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого донька померлого ОСОБА_6 успадкувала спадщину, після смерті свого батька ОСОБА_5 (а.с. 68 зв.).

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 19 листопада 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 15 травня 2019 року.

Головуючий:

Судді: