Справа № 346/391/17
Провадження № 2/346/29/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2019 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі: судді П"ятковського В.І.

з участю секретаря Іванишин Х.В.

представника позивачки ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломиї справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернувшись до суду із даним позовом, посилається на те, що з 20 травня 1978 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який 21 квітня 2004 року розірвано.

За час спільного проживання, за спільні кошти сім"ї купили житловий будинок по АДРЕСА_1 , який надалі перебудували і в якому тривалий час проживали. Згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 25 січня 1983 року секретарем Джурківської сільської ради Коломийського району, власником майна став відповідач. Право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване в Коломийському МБТІ 25 березня 2008 року за реєстровим номером 504.

Вказує, що вона та відповідач тривалий час працювали і проживали в Російській Федерації, а у спірному будинку проживав їхній син, ОСОБА_5 із сім"єю. Після розірвання шлюбу з відповідачем, між ними було досягнуто домовленості про те, що в будинку залишається проживати син, і з цією метою 28 квітня 2006 року відповідачем було складено заповіт на нього.

Однак, на даний час їй стало відомо, що відповідач порушив домовленість, звернувшись в суд із позовною заявою про виселення сина з сім"єю з будинку.

Вважає, що такими діями відповідача порушено її право на спільну сумісну власність, а тому звернулась із даним позовом в суд та просить визнати спірне будинковолодіння спільною сумісною власністю подружжя та поділити майно, набуте в шлюбі, визнавши за нею право власності на 1/2 його частину.

Позивачка та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Позивачка пояснила, що дійсно батьки чоловіка придбали житловий будинок за вказаною адресою, однак за час перебування в шлюбі, вони знесли старий будинок та збудували новий, який мали намір залишити комусь із дітей.

Не заперечує, що у будинку не проживає з 1999 року і виселилася з нього добровільно, так як на той час припинила спільне проживання з чоловіком.

З 2003 року в будинку проживав їхній син, ОСОБА_6 з сім"єю протягом 2-3 років, але відповідач в судовому порядку виселив їх із будинку.

Після цього протягом десяти років в будинку проживав син, ОСОБА_5 із сім"єю, однак у 2016 році покинув дане житло і відповідач звернувся в суд із позовом про його виселення та зняття з реєстрації.

Вказує, що з часу побудови стан будинку не змінився.

Про порушення свого права співвласника дізналась у 2016 році, коли відповідач звернувся до суду із вимогою про виселення їх сина зі спірного житлового будинку. Вважає, що саме з цього часу і слід обраховувати строк позовної давності звернення до суду.

Відповідач та його представинк у судовому засіданні заперечили проти позову. Свої вимоги позивач мотивує тим, що дійсно перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачкою з 1978 року. У 1981 році поїхав на роботу у Миколаївську область разом із сім"єю та повернулись в с. Джурків у 1982 році. Спірний житловий будинок придбала його мати за власні кошти, оформивши договір купівлі-продажу на нього.

Вказує, що за час спільного проживання з позивачкою, їздив на заробітки, а дружина була дома з дітьми. З 1996 року однією сім"єю не проживають, хоч і жили в одному будинку до 1999 року, до часу коли позивачка покинула будинок, забравши корову, всі свої особисті та деякі побутові речі, які ввжала за доцільне забрати і переїхала до своїх батьків в с. Росохач Городенківського району. У 2004 році шлюб між ними було розірвано.

У 2006 році в будинку став проживати їхній син, ОСОБА_7 із сім"єю, а він поїхав у Російську Федерацію на роботу, склавши заповіт на сина. Повернувшись додому у 2016 році, дізнався що син покинув будинок і в ньому не проживає, однак з реєстрації не знявся, тому змушений був зробити це в судовому порядку. За час проживання в будинку, ОСОБА_7 ремонт в ньому не проводив, за будинком не доглядав, кошти на його утримання не витрачав. На даний час ним складено новий заповіт на іншого сина, ОСОБА_8 .

Зазначає, що зараз проживає в будинку з іншою сім"єю, здійснює догляд за житлом, покращує умови проживання.

Твердження позивачки про нібито існування якихось домовленостей з приводу порядку розпорядження будинком рахує надуманими.

Просить суд застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності та відмовити у позові мотивуючи тим, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, а шлюб між стронами розірвано 21 квітня 2004 року і саме з того часу почався сплив позовної давності.

Взявши до уваги пояснення сторін, їх представників та свідків, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони підтверджуються, суд дійшов наступних висновків.

В силу ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України право власності є непорушним, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном; власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 20 травня 1978 року. Сімейне життя не склалось і 21 квітня 2004 року шлюб між ними було розірвано.

Згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 25 січня 1983 року секретарем Джурківської сільської ради Коломийського району, відповідач придбав житловий будинок в АДРЕСА_1 (а.с.6-7). Право власності зареєстровано в Коломийському МБТІ за реєстровим № 504 (а.с.8).

На дане нерухоме майно виготовлено технічний паспорт, згідно якого будинковолодіння складається з : житлового будинку літера «А», літньої кухні літера "Б", кладовки літера "В", сараїв літери "Г", "З", стодоли літера "Д", навісу ілтера "К", гаражу літера "Л", вбиральні літера "Т", скриниці №1, огорожі № 2-3.

Частиною 1 ст. 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст. 367 ЦК України майно, яке знаходиться у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між власниками за домовленістю між ними, та у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Виходячи зі змісту ст.ст. 358, 364 ЦК України, виділ часток є можливим, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом або у разі, коли є технічна можливість переобладнання, які за розмірами відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», - передбачено, що виділ в натурі часток жилого будинку можливо провести, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом.

Висновком № 038/БТ-17 судової будівельно - технічної експертизи від 07 вересня 2017 року визначено єдиний можливий варіант реального розподілу житлового будинку.

Разом з тим, відповідачем заявлено письмову вимогу про застосування строку позовної давності.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України № 6-17цс17 від 22 лютого 2017 року викладена позиція щодо застосування строків позовної давності.

Так, у постанові зазначено, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивачка не знала про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернулась за його захистом до суду, недостатньо.

Позивачка повинна також довести той факт, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Із дослідженого судом вбачається, що шлюб між сторонами розірвано у 2004 році і саме з того часу, на думку суду, почався перебіг позовної давності.

Із копій паспортних даних відповідачки видно, що після укладення шлюбу з відповідачем з 12 травня 1979 року вона була зареєстрована у АДРЕСА_1 , а з 26 квітня 2000 року знята з реєстрації і 20 червня 2000 року уже зареєстрована у с АДРЕСА_2 Росохач Городенківського району.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснив, що тривалий час знайомий з відповідачем та його сім"єю. Відповідач часто їздив на заробітки, а позивачка в цей час була дома з дітьми. Будучи в шлюбі придбали старий будинок, знесли його і збудували новий. Йому відомо, що строни припинили спільне проживання у 1997 році, коли позивачка, забравши дітей, корову та інші речі покинула будинок, де проживали у с. Джурків і перейшла проживати до своїх батьків у с. Росохач Городенківського району .

Тривалий час в будинку проживав син сторін, ОСОБА_7 із сім"єю, однак на даний час в ньому не проживає.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила, що проживає в с. Джурків Коломийського району та знайома із сторонами. В спірному житловому будинку тривалий час проживав ОСОБА_5 із сім"єю, однак через погані стосунки із батьком, покинув житло.

За час проживання в будинку сина, позивачка іноді приходила до нього в гості.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Посилання позивачки та її представника на те, що перебіг позовної давності почався з часу, коли відповідачем було порушено усну домовленість, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Враховуючи наведене та те, що позивачкою не наведено поважності причин пропуску строку позовної давності, суд приходить до переконання про відмову в задоволенні позову.

На підставі наведеного та ст.ст. 60, 69, 70, 71, 72 СК України, ст.ст. 88, 118, 119, 120, 256, 257, 267 ЦК України, керуючись ст.ст. 11, 12, 13, 263, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного майна подружжя, у зв"язку із спливом строку позовної давності.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 21 червня 2019 року.

Суддя П`ятковський В. І.