ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/1407/16-ц
Провадження № 2/210/57/19
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"17" травня 2019 р.

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді Хлистуненко О.В.

секретаря судового засідання Куксенко О.В.

за участю:

представників позивача ОСОБА_1 .Є ОСОБА_2 , ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору недійсним, визнання права власності на нерухоме майно, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтування уточненого позову зазначив, що йому на праві приватної спільної часткової власності на підставі договору дарування від 15.06.2006 року належить 1/2 частини домоволодіння, що в цілому складається: А-1 житловий будинок, загальною площею 68,0 кв.м., житловою площею 42,0 кв.м., Б - літня кухня, В - погріб, Г- вбиральня, 1-5-паркани, І - водоколонка, ІІ- замощення, Д - сарай, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано в КП ДОР БТІ. Співвласником цього будинку є відповідач, ОСОБА_4 , який успадкував 1/2 частину вищезазначеного домоволодіння після смерті ОСОБА_6 . Однак, з 2005 року і до теперішнього часу у вказаному домоволодінні ніхто не проживає, ніяким чином участь в утриманні майна ніхто не приймає, права на вказане майно не заявляли, а тому він не знав і не міг знати про наявність будь-яких майнових прав у інших осіб на іншу, неналежну йому, частину домоволодіння. До теперішнього часу він самостійно утримує та обслуговує будівлі та прилеглу територію домоволодіння, так як домоволодіння було після пожежі і поступово руйнувалося, сплачує комунальні послуги, робить ремонт, зробив нове водопостачання та відновив усі електрокомунікації. Бльше десяти років добросовісно володіє та користується майном, а тому й набув права на визнання права власності на спірне домоволодіння за набувальною давністю. Тому, просить суд визнати за ОСОБА_5 право власності за набувальною давністю на 1/2 частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що, належить на праві власності ОСОБА_4 .

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 в обґрунтування зустрічного позову зазначив те, що 10.07.1951 року ОСОБА_7 відповідно до договору отримав ділянку комунальної землі для побудови житлового будинку. Будували будинок батько ОСОБА_7 і син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, 27.09.1988 року було видано свідоцтво по право на спадщину 1/2 частину спірного домоволодіння на ім`я ОСОБА_8 , а 1/2 частина будинку була залишена відкритою спадкоємцю ОСОБА_6 , до подачі документів в нотаріальну контору. Між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 були повністю зіпсовані відносини. В 1992 році ОСОБА_6 зареєструвався і проживав до своєї смерті за адресою: АДРЕСА_2 , продовжував спілкуватися з ОСОБА_8 В 2003 році помер син ОСОБА_6 - ОСОБА_9 , який весь час проживав у будинку свого батька, по АДРЕСА_1 . В 2008 році ОСОБА_5 звернувся до Дзержинської районної в місті ради з питанням припинення права власності на іншу 1/2 частину спірного домоволодіння у зв`язку з тим, що йому не відомий її власник. Згодом стало відомо, що ОСОБА_8 заповіла своє майно 1/2 частину будинку своїм родичам - ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які продали свою частину спадщини ОСОБА_5 , оформивши це як договір дарування, а отримані гроші поділили. Також вважає, що ОСОБА_5 незаконно заволодів чужим домоволодінням. ОСОБА_10 прийняла спадщину лише 22.05.2006 року, а договір дарування від 15.06.2006 року і власника 1/2 частини домоволодіння ОСОБА_6 не повідомила. В 2008 році він звертався до ОСОБА_5 з проханням надати домову книгу та інші правовстановлюючі документи, але останній відмовлявся, а пізніше заявив, що була пожежа і всі документи згоріли. Після смерті ОСОБА_6 , він на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом 28.04.2015 року прийняв у власність 1/2 частку спірного домоволодіння. 01.04.2010 року ОСОБА_6 відновив технічний паспорт на житловий будинок і було встановлено, що ОСОБА_5 самочинно збудував гараж, сарай, літній душ, при цьому знищив спільне майно туалет, сарай. Ремонти не проводить, а навмисно знищує майно. Починаючи з 2008 року і по теперішній час ОСОБА_5 без його присутності не дає доступу до спільної часткової власності, вважає себе єдиним власником і наполягає щоб йому подарували другу 1/2 частину спірного домоволодіння. На неодноразові пропозиції викупити 1/2 частку або продати будинок ОСОБА_5 не погоджується. Тому просить відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_5 про визнання права власності на домоволодіння за набувальною давністю; визнати договір дарування від 15.06.2006 року про право власності на 1/2 частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , не дійсним; визнати за ОСОБА_4 право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_5 знести самочинно збудоване будівництво та погасити заборгованість за природний газ в сумі 1717,57 грн.; зобов`язати ОСОБА_5 побудувати знищені будівництва та забезпечити ОСОБА_4 вільний доступ до своєї власності.

Представники позивача за первісним позовом ОСОБА_12 та ОСОБА_3 та представники відповідача за зустрічним позовом в судовому засіданні, кожен окремо, просили суд задовольнити уточнені позовні вимоги в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві, зустрічний позов не визнали та кожен окремо просили суд відмовити в його задоволенні з підстав викладених у письмових запереченнях.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги первісного позову не визнав, вимоги викладені у зустрічному позові підтримав та просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_5 з 2004 року є її сусідом буд. АДРЕСА_1 . До нього в будинку жили ОСОБА_14 разом зі своїм чоловіком, ім`я якого не пам`ятає. До 2004 року в будинку були пожежі та він був в занедбаному стані. ОСОБА_5 навів порядок в будинку та на подвір`ї, зробив ремонтні роботи, перекрив стелю, пристроїв деякі будівлі. Він користується прибудинковою територією, ОСОБА_15 вона не знає. ОСОБА_5 відкрито користується цим будинком, зараз все привів в порядок.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні пояснив, що йому на праві власності належить будинок АДРЕСА_3 . В 2005 році він познайомився з ОСОБА_17 та потім дізнався, що він є власником будинку, по АДРЕСА_3 ОСОБА_5 доглядав цей будинок та мешкав у ньому, відремонтував стелю, зробив огорожу. До цього часу будинок був у занедбаному стані та виглядав як нежитловий. ОСОБА_5 в будинку мешкає з родиною, будинком користується відкрито. ОСОБА_15 він не знає.

Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, доводи викладені в позовній заяві, заперечення на позовну заяву, з`ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, вислухавши свідків, суд вважає, що первісний позов та зустрічний позов не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 на праві приватної спільної часткової власності належить 1/2 частина домоволодіння, яке в цілому складається: А-1 житловий будинок, загальною площею 68,0 кв.м., житловою площею 42,0 кв.м., Б - літня кухня, В - погріб, Г- вбиральня, 1-5 - паркани, І- водокодонка, ІІ - замощення, Д - сарай, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування 1/2 частини домоволодіння посвідченого Приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацко Я.О., зареєстрованого в реєстрі за №6186 (а.с. 5,6).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.04.2015 року, виданого державним нотаріусом Четвертої Криворізької державної нотаріальної контори, 1/2 частини частина домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_4 (а.с. 76, 77).

Зі звіту про оцінку майна №AG160315-003 від 15.03.2016 року проведеною ТОВ «АРТІ ГРУП» слідує, що вартість 1/2 частини житлового будинку з господарчими спорудами загальною площею 68,0 кв.м розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , становить 53420,00 грн. без урахування ПДВ, вартість 1 кв. м. становить 1571,00 грн. (а.с. 25-35).

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 1 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

За замістом зазначеної статті набувальна давність поширюється на випадки фактичного незаконного володіння особою чужим майном, при цьому володілець не знав і не міг знати, що він володіє чужою річчю, тобто обставини, за яких виникло володіння чужою річчю не давали сумніву щодо правомірності набуття права володіння цим майном.

Враховуючи зміст вимог ст. 344 ЦК України, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, безтитульність, відкритість та безперервність володіння; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

У п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Однак, встановлені судом обставини свідчать про те, що позивач за первісним позовом ОСОБА_5 був обізнаний відносно того, що власником 1/2 частини домоволодіння, яка є предметом спору та на яку він просить визнати право власності за набувальною давністю, належить ОСОБА_4 , а тому не має підстав вважати, що ОСОБА_5 володіє спірним домоволодінням як добросовісний набувач.

Таким чином, суд приходить висновку, що ОСОБА_5 не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, оскільки позивач не є добросовісним набувачем, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності за правилами статті 344 ЦК України.

Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне положення міститься й у статті 321 ЦК України.

За змістом ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Зважаючи на викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд приходить до висновку що між співвласниками спірного домоволодіння ОСОБА_5 та ОСОБА_4 існує спір щодо володіння та користування майном, первісні позовні вимоги ОСОБА_5 про визнання за ним в порядку набувальної давності права власності на вищезазначений житловий будинок, не можуть бути задоволенні судом, оскільки у розумінні ст. 344 ЦК України позивач не є добросовісним володільцем спірного житлового будинку.

До того ж, суд залишає без задоволення й зустрічні позовні вимог ОСОБА_4 з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Як визначає ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Частинами 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 посилається на те, що фактично сторони ОСОБА_10 та ОСОБА_5 15.06.2006 року уклали договір купівлі продажу 1/2 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , про те оформили та підписала як договір дарування, зареєстрований в реєстрі 6186, посвідчений Приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацко Я.О., що є підставою для визнання такого договору недійним.

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно ( дарунок) у власність.

За змістом ст. 215 ЦК України правочин може бути визнаний судом недійсним однією із його сторін або іншою заінтересованою особою, яка заперечує його дійсність з підстав, встановлених законом.

Отже, особа, яка не є стороною у договорі, має право оспорити цей правочин виключно у випадку порушення її законних прав та інтересів, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. В силу вимог ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду з вимогою про визнання правочину недійсним і, обравши за власним розсудом такий спосіб захисту, в силу вимог ст. 12, 81 ЦПК України зобов`язана довести правову та фактичну підставу недійсності правочину, оскільки правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Суд вважає, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 не є стороною у договорі, яка має право оспорити цей правочин, оскільки в порушення вимог ст. 12, 81 ЦПК України не довів та не надав суду докази, що він є особа права та інтереси якої порушено внаслідок його укладення. Відсутні докази, які є підставою визнання недійсним договору дарування 1/2 частини житлового будинку від 15.06.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацко Я.О., а тому суд залишає позовні вимоги в цій частині без задоволення.

Статтями 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Вимога позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 щодо визнання прав власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , є похідною від вимоги про визнання договору недійсним, тому також має бути залишена судом без задоволення.

Крім того, в зустрічній позовній заяві ОСОБА_4 просить суд зобов`язати ОСОБА_5 знести самочинно збудовані гараж, сарай, літній душ та побудувати знищені ним туалет і сарай, погасити заборгованість за природний газ в сумі 1717,57 грн., зобов`язати останнього забезпечити ОСОБА_4 вільний доступ до своєї власності.

Частинами 1, 4 ст. 376 ЦК України встановлено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Згідно ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Актом обстеження території 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 на предмет її стану від 05.06.2008 року встановлено, що у договорі дарування 1/2 частини домоволодіння від 15.06.2006 року не зазначено конкретне користування спорудами кожним співвласником, тому кожні частини домоволодіння знаходяться на земельній ділянці без чіткої межі.

Крім того, актом встановлено, що домоволодіння складається з житлового будинку «А-1», літньої кухні «Б», забезпечено водопроводом І, електропостачання, газопостачання відключено за борги.

Слідує зауважити те, що наведеним вище актом встановлено, що домоволодіння АДРЕСА_1 , знаходяться на земельній ділянці без чіткої межі, що підтверджує про її спільне та рівне користування співвласниками спірного домоволодіння. В акті також, відсутні дані про те, що на території даного домоволодіння взагалі наявне таке самочинне будівництво.

Отже, позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_4 до суду не надано доказів з приводу самочинного будівництва, зокрема того що дійсно на вказаному домоволодінні ОСОБА_5 було самочинно збудовані гараж, сарай та літній душ, та що при будівництві цих споруд було порушено вимоги будівельних норм та правил. Не надано доказів того, що ОСОБА_5 було зруйновано туалет та сарай, а також в чому саме та яким чином порушено права ОСОБА_4 з боку ОСОБА_5 , та яким чином останній чинить перешкоди ОСОБА_4 у вільному доступі до своєї власності.

Згідно з ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 80 ЦПК достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено імперативний обов`язок щодо доказування і подання доказів у цивільному процесі, а саме зазначеною нормою вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Щодо вимог ОСОБА_4 про зобов`язання ОСОБА_5 погасити заборгованість за природний газ в сумі 1717,57 грн. суд прийшов наступного.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

ОСОБА_4 намагається зобов`язати ОСОБА_5 погасити заборгованість за природний газ, який постачався газопостачальною організацією, тобто фактичні обставини, пов`язані із наявністю або відсутністю заборгованості за послуги газопостачання підлягають доведенню при пред`явленні позову про її стягнення саме постачальником таких послуг.

Таким чином, ОСОБА_4 звернувся до суду за захистом права за відсутності його порушення з боку ОСОБА_5 , що свідчить про відсутність правових підстав для захисту цивільного права, яке в даному випадку не порушене.

Таки чином, суд прийшов висновку про недоведеність позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_4 позовних вимог, тому й відмовляє в задоволенні зустрічного позову з цих підстав, з урахуванням правової позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 04.10.2018 року за результатами розгляду провадження за №61-3026св18.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 202, 203, 204, 215, 321, 344, 392, 717 ЦК України, ст. ст. 12, 76-81, 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Первісний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю залишити без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору недійсним, визнання права власності на нерухоме майно залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Повний текст рішення складено 27 травня 2019 року.

Суддя: О. В. Хлистуненко