Єдиний унікальний номер 265/6121/18
Номер провадження 22-ц/804/1031/19
Головуючий 1 інстанції Мельник І.Г.
Доповідач Мальцева Є.Є.
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

28 березня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.,

суддів Баркова В.М., Биліни Т.І.,

за участю секретаря Тулянкіної М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України міста Маріуполя Донецької області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

19 липня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Лівобережного об'єднаного Управління Пенсійного Фонду України міста Маріуполя Донецької області про відшкодування матеріальних збитків у розмірі 15378 гривень та моральної шкоди у розмірі 1000000 гривень. В обґрунтування заявленого позову посилався на те, що він разом з дружиною і донькою в серпні 2014 року у зв'язку з АТО виїхали з м. Стаханов Луганської області до м.Харків, де в жовтні 2014 року отримали статус ВПО. В жовтні 2015 року вони переїхали до м.Маріуполя, отримали нові довідки ВПО, і в січні 2016 року подали заяви до Управління ПФУ Лівобережного району на переведення пенсійних справ в місто Маріуполь. З листопада 2015 року до лютого 2016 року позивач не отримував адресної допомоги, у зв'язку з чим вимушений був взяти кредит у «ПриватБанку». Пенсію його дружина отримала у квітні 2016 року, а він вимушений був звертатися до суду з позовом про зобов'язання виплатити незаконно заблоковану пенсію, який було частково задоволено 19 травня 2016 року. Однак постанова суду не була виконана органами ПФУ, у зв'язку з чим він звернувся до правоохоронних органів, і за ухвалами слідчих суддів були відкриті кримінальні провадження по факту несплати йому пенсії та щодо невиконання рішення суду. Розмір матеріальних збитків складається з тих коштів, які він вимушено позичав у приватних осіб, і кредиту ПАТ «ПриватБанк» (з відсотками і пенею), які він повертав за рахунок пенсії і адресної допомоги, і дорівнює він 15378 гривень. Моральні збитки полягають в тому, що його сім'я з серпня 2014 року знаходиться у стані високої нервово-психологічної напруги, тому що необхідність позичати кошти і розраховувати кожну гривню, повсякденно виживати в чужому місті, шукати підтримку у незнайомих людей виснаджувала і нервово, і фізично. Його дружина вже два роки практично не виходить з орендованої квартири, в них обох загострилися усі наявні хвороби, та на повноцінне обстеження і лікування в них не було і немає коштів. Спричинену моральну шкоду оцінює в 1000000 гривень.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30 січня 2019 року в позові відмовлено.

З вказаним рішенням суду позивач ОСОБА_1 не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не встановив повно усі обставини справи, оскільки не надав належної оцінки доказам по справі, не встановив відповідних правовідносин сторін, тому не застосував належні норми матеріального права. Так, судом неправильно визначено поняття збитків, і тому необгрунтовано відмовлено у задоволенні вимог про відшкодування матеріальної шкоди.

Позивач також вважає, що надав достатні докази для підтвердження заподіяння йому моральної шкоди бездіяльністю відповідача. Так, ці обставини встановлені постановою адміністративного суду. Тому судом першої інстанції, який не прийняв це до уваги, порушені вимоги статті 263 ЦПК України.

Вказує, що орган Пенсійного фонду є належним відповідачем, а якщо суд вважав за потрібне, мав би притягнути до участі у справі орган Державного казначейства України. А вказівка в рішенні суду на такий обов'язок саме для позивача є маніпулюванням законом.

Представник відповідача Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України міста Маріуполя Донецької області надав відзив, де зазначив, що рішення є правильним, скасуванню не підлягає, доводи апеляційної скарги не несуть підстав для скасування рішення суду.

У судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав, просив рішення суду першої інстанції скасувати, задовольнити його вимоги. Представник відповідача Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України міста Маріуполя Донецької області Бірченко М.С. заперечував проти апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Але вказаним вимогам рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, на які посилався позивач в обгрунтування вимог про стягнення матеріальної шкоди, не можуть слугувати підтвердженням заподіяння такої шкоди в розумінні ст. 1166 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду в цій частині.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Орджонікідзевського районного суду міста Маіруполя Донецької області від 19 травня 2016 року було частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі міста Маріуполя Донецької області про визнання неправомірними дій та бездіяльності, про зобов'язання вчинити певні дії, і дії Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі міста Маріуполя Донецької області щодо призупинення виплати пенсії ОСОБА_1 з березня 2016 року визнані протиправними, отже ця обставина в силу ст. 61 ЦПК України є встановленою і не підлягає доказуванню.

Вказана постанова набрала законної сили 19 липня 2016 року і є чинною (а.с.15-19).

При розгляді даної адміністративної справи судом встановлено, що ОСОБА_1 26 жовтня 2015 року був взятий управлінням на облік внутрішньо переміщених осіб, розпорядженням від 23 лютого 2016 року пенсійну справу було прийнято до управління на облік та до виплати на березень 2016 року була нарахована пенсія за період з січня по березень 2016 року включно. Спір між сторонами виник у зв'язку з зупиненням пенсії ОСОБА_1 на підставі списків СБУ, як внутрішньо переміщеної особи до підтвердження місця перебування такої особи на контрольованій території України. Дослідивши зібрані докази, суд дійшов висновку про зобов'язання відповідача відновити ОСОБА_1 виплату пенсії з 01 березня 2016 року.

Таким чином вказаним судовим рішенням порушені пенсійні права позивача були відновлені.

В обґрунтування заявлених позовних вимог щодо відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 15378 гривень позивачем зазначено, що він вимушений був брати гроші у борг у третіх осіб та оформлювати кредит у ПриватБанку.

Частиною 1 ст.1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

За положеннями ч.1 ст. 58 Закону України від 09.07.2003 року «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування» Пенсійний фонд України є створеним державною органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов'язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду.

Відповідно до п.1 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 року № 28-2, управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах( далі управління Фонду) є територіальними органами Пенсійного фонду України.

Серед основних завдань управління, відповідно до п.3 згаданого Положення, зокрема, є реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення; ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов»язковому державному соціальному страхуванню; виконання інших завдань, визначених законом.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції правильно визначив, що Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України міста Маріуполя Донецької області належить до суб'єкта відповідальності за вказаною нормою, сферою застосування якої є правовідносини з заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв'язку з прийняттям зазначеним суб'єктом незаконних рішень, вчинення ним незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ним своїх повноважень.

Однак вважав, що втрати позивача, якому протиправно було припинено виплату пенсії, і виплата якої була поновлена лише у 2017 році, не можливо вважати матеріальною шкодою в розумінні ст.1166 ЦК України, тому немає підстав для задоволення вимог про відшкодування матеріальної шкоди.

На час розгляду справи в суді позивачу повністю виплачена заборгованість по пенсії.

Посилання позивача на те, що виплати за кредитним зобов'язанням (проценти за договором) є його збитками, понесеними саме у зв'язку із невиплатою пенсії в певний період не є належним обгрунтуванням відшкодування матеріальної шкоди.

З таким висновком суду неможливо не погодитися, оскільки він відповідає вимогам матеріального права.

Доводи апеляційної скарги про неправильне визначення судом обставини і невірне застосування норм матеріального права в частині таких висновків суду зводяться до незгоди із судовим рішенням, не несуть правового обгрунтування, і не впливають на думку колегії суддів щодо правильності рішення суду першої інстанції в цій частині. Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов'язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскарженого рішення, тому в їх задоволенні належить відмовити на підставі статті 375 ЦПК України.

Разом з тим колегія суддів не може погодитися із висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті.

Для застосування положень ст.1167 ЦК України щодо відшкодування моральної шкоди, суд вважав, то доведенню підлягає факт, що таку шкоду ОСОБА_1 було завдано саме неправомірними діями чи бездіяльністю Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України міста Маріуполя Донецької області, при наявності таких складових елементів, як протиправна поведінка, настання шкоди, прямий причинний зв'язок між першим та другим елементом та вина особи, що заподіяла шкоду.

Згідно з довідкою Управління праці та соціального захисту населення Маріупольської міської ради від 22 березня 2016 року ОСОБА_1 взятий на облік як особа, яка переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції. (а.с.34)

Листом від 01 березня 2016 року Управління соціального захисту населення Орджонікідзевського району Маріупольської міської ради повідомило позивача, що з 22 лютого 2016 року виплата щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам, йому в тому числі, тимчасово призупинена на підставі відомостей , які надійшли до управління за даними СБУ. (а.с.39).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 травня 2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі міста Маріуполя про визнання неправомірними дій та бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії задоволено частково - визнано неправомірними дії відповідача щодо призупинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 березня 2016 року (а.с.15-19). Донецьким апеляційним адміністративним судом 12 липня 2016 року апеляційна скарга Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі міста Маріуполя повернута заявнику (а.с.20).

Отже, є рішення суду, що набрало законної сили про визнано неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі міста Маріуполя щодо призупинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 березня 2016 року.

Приймаючи до уваги встановлені обставини, колегія суддів не може погодитися із висновками суду про відсутність підстав для задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки незаконність таких дій відповідача доведена, а вина в цьому випадку презумюється, і тому позивач має право на відшкодування моральної шкоди.

Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами першою та другою статті 22 ЦК України передбачено право особи на відшкодування збитків у результаті порушення її цивільного права. Збитками є, у тому числі, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).

При цьому, незаконність рішення, дій чи бездіяльність завдавача шкоди повинна бути доведена, а вина в цьому випадку презумюється. Суб'єктом відшкодування завданої шкоди є Держава та орган місцевого самоврядування. Тобто шкода відшкодовується за рахунок державного бюджету, бюджетів органів місцевого самоврядування.

Відповідно до підпункту 2) пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, врегульований Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок) (пункт 1 Порядку).

У пункті 3 Порядку визначено, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

При цьому боржники в контексті пункту 2 Порядку - це визначені в рішенні про стягнення коштів розпорядники (бюджетні установи) та одержувачі бюджетних коштів, а також підприємства, установи та організації, рахунки яких відкриті в органах Казначейства.

Завдана позивачу моральна шкода має бути відшкодована винною особою - боржником в контексті пункту 2 вказаного вище Порядку (Управлінням Пенсійного фонду України м.Маріуполя Донецької області ), а на Державне казначейство України покладається функція з виконання рішення суду щодо стягнення коштів з боржника (постанова Верховного Суду від 12.12.2018 року у справі №310/5390/16-ц).

З огляду на вказане доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, оскільки протиправність дій відповідача підтверджена Постановою адміністративного суду від 19 травня 2016 року.

Враховуючи наведене, положення статті 376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди.

Стаття 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач визначив розмір відшкодування моральної шкоди, що була йому заподіяна несвоєчасною виплатою його пенсії, перенесеними стражданнями внаслідок відсутності цих коштів тривалий період, необхідністю нести додаткові витрати, пов'язані з отриманням кредиту, який дав можливість утримувати себе в період безпідставної невиплати пенсії - оцінив заподіяну шкоду в розмірі 1000000 грн..

Положеннями п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди,

суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1, колегія суддів враховує обставини справи, ступінь вини відповідача, роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», норми ст.23 ЦК України, і вважає, що сума 5000 грн буде достатньою і розумною компенсацією такої шкоди, тим самим частково задовольнивши вимоги позивача.

Таким чином, апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню в частині відмови в задоволенні вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 5000 грн..

В решті колегія суддів підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції не вбачає.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30 січня 2019 року скасувати в частині відмови в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди.

Позов ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України міста Маріуполя Донецької області про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України міста Маріуполя Донецької області на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 5000 (п'ять тисяч) грн..

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 01 квітня 2019 року.

Головуючий: Є.Є. Мальцева

Судді Т.І Биліна

В.М. Барков