Справа № 310/8041/18
РІШЕННЯ

Іменем України

(Заочне)

11 березня 2019 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Дубровської Н.М.

за участю секретаря судового засідання Гоноболіної О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бердянськ цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ТОВ «ОСОБА_2 Груп» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

24 вересня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області з позовом до ТОВ «ОСОБА_2 Груп» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення коштів. Позов обґрунтований тим, що 02 липня 2018 року між ним та відповідачем укладений попередній договір № 0142 купівлі продажу транспортного засобу, з метою придбання транспортного засобу марки Toyota, модель Rav 4, рік випуску 2014, інші характеристики 2.2 D AT Premium, коричневий, вартістю 198400 грн. Зазначений транспортний засіб відповідач зобовязався придбати у третіх осіб для відчуження позивачу. На підставі спірного п. 2.1. договору, щодо підтвердження дійсних намірів на укладання основного договору, 02 липня 2018 року ним на рахунок відповідача внесено грошові кошти, в якості авансу в розмірі 80000 грн., що підтверджується квитанцією. Отже ним, умови договору виконані в повному обсязі. Відповідно до п.1.5 договору, сторони зобовязані укласти основний договір 29 червня 2018 року, за умови виконання п. 2.1 попереднього договору. Якщо на вказану дату майно не буде придбано продавцем з метою його відчуження покупцеві, то сторони визначили, що основний договір буде укладено на пятий день після придбання продавцем майна, про що останній зобовязується повідомити покупця у письмовому вигляді із зазначенням конкретної календарної дати, часу і місця укладання основного договору. В такому випадку кінцевим терміном укладання основного договору сторони визначили 31 грудня 2019 року. Транспортний засіб ним так і не отриманий, основний договір між сторонами не укладений, на зв'язок відповідач не виходить, чим ухиляється від виконання зобовязання.

Вважає, що його права та законні інтереси порушено протиправними діями відповідача в особі ТОВ «ОСОБА_2 Груп», тому просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В судове засідання призначене на 11 березня 2019 року позивач не зявився. Матеріали справи містять клопотання про розгляд справи за відсутністю позивача, підтримання позовних вимог та їх задоволення (а.с.17).

Представник відповідача у судове засідання не зявився без поважних причин, про розгляд справи повідомлений належним чином (а.с.28). Відзиву та заперечень проти позову не надав.

Згідно із ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, який не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив і якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. На підставі зазначеного, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи.

Зясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного.

02 липня 2018 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ОСОБА_2 Груп» укладений попередній договір № 0142 купівлі продажу транспортного засобу (а.с. 8,9)

Предметом попереднього договору купівлі продажу за п. 1.2 є транспортний засіб марки Toyota, модель Rav 4, рік випуску 2014, інші характеристики 2.2 D AT Premium, коричневий.

Вартість рухомого майна складає 198400 грн., що визначено п. 1.6 попереднього договору.

Транспортний засіб за предметом договору, відповідач ТОВ «ОСОБА_2 Груп» зобовязався придбати у третіх осіб для відчуження позивачу.

На підставі п. 2.1. договору, щодо підтвердження дійсних намірів на укладання основного договору, 02 липня 2018 року позивачем на рахунок відповідача внесено грошові кошти, в якості авансу в розмірі 80000 грн., що підтверджується відповідною квитанцією № 8 від 02 липня 2018 року ( а.с.10).

Відповідно до п.1.5 попереднього договору, сторони зобовязані укласти основний договір 29 червня 2018 року, за умови виконання п. 2.1 попереднього договору. Якщо на вказану дату майно не буде придбано продавцем з метою його відчуження покупцеві, то сторони визначили, що основний договір буде укладено на пятий день після придбання продавцем майна, про що останній зобовязується повідомити покупця у письмовому вигляді із зазначенням конкретної календарної дати, часу і місця укладання основного договору. В такому випадку кінцевим терміном укладання основного договору сторони визначили 31 грудня 2019 року.

При цьому, транспортний засіб позивачем так і не отриманий, основний договір між сторонами не укладений, на зв'язок відповідач не виходить, чим ухиляється від виконання зобовязання.

Таким чином, судом встановлено, що позивачем ОСОБА_1, умови попереднього договору виконані в повному обсязі, а відповідач навпаки, від виконання умов попереднього договору ухиляється.

15 серпня 2018 року позивач звернувся до відповідача ТОВ «ОСОБА_2 Груп» з вимогою про повернення сплачених коштів (авансу) у звязку із розірванням договору (а.с.11). Однак відповіді на заяву позивач не отримав, і відповідно сума авансу не повернута.

Зважаючи на наведене, суд приходить до висновку про те, що договір є не виконаним, укладений з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», не відповідає вимогам законодавства України, порушує права позивача та є несправедливим, що є підставою для визнання його недійсним.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Оскільки відповідач уклав з позивачем письмовий договір, який має найменування «Попередній договір № 0142 купівлі-продажу транспортного засобу», та за його умовами відповідач зобов'язався надати послуги за дорученням позивача, а саме вчинити правочин купівлі-продажу транспортного засобу від свого імені, але за рахунок комітента, споживачу, тобто ОСОБА_1

Крім того в зв'язку з укладенням зазначеного договору між сторонами виникли правовідносини, які регулюються (окрім положень Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку) Законом України «Про захист прав споживачів», так як вказаний Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживча, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

В п. 2 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману.

Відповідно до п.п. 1 та 3 ч. 2 ст. 19 Закону, якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Частиною 6 наведеної статті передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Поняття "нечесна підприємницька практика" означає будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 19, ч. 2 ст. 19 цього Закону нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

З аналізу норм ст. 18 цього Закону, суд дійшов висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимогу у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина 4 статті 18 цього Закону).

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Несправедливим відносно ОСОБА_1, як споживача, є умова п. 1.5 спірного попереднього договору щодо дати укладення основного договору 29.06.2018 року, та яка вже пройшла на момент укладання цього договору 02.07.2018 року, отже, укладання основного договору за таких умов є неможливим, крім того, укладаючи зазначений попередній договір позивач розраховував на отримання автомобіля відразу, а не протягом 2-х років.

Спірним договором фактично забезпечено захист інтересів лише продавця, що свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обовязками сторін.

Згідно положень чинного в Україні законодавства, авансом є грошова сума, яку перераховують згідно з договором наперед у рахунок майбутніх розрахунків за товари (роботи, послуги), які мають бути отримані (виконані, надані). Тобто у разі невиконання зобов'язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила.

Вищезазначене свідчить те, що укладання основного договору між сторонами в майбутньому неможливо, оскільки позивач, як споживач, втратив довіру до відповідача, та наполягає на поверненні сплачених коштів. За таких обставин користування відповідачем коштами, які сплатив позивач як аванс, є безпідставними, а тому сплачені позивачем кошти в сумі 80000 грн. підлягають поверненню.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч. 1 ст. 236 ЦК України).

Укладений попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу є недійсним з моменту його вчинення, внаслідок чого позивачу, в порядку застосування ст. 216 ЦК України, слід повернути сплачені на виконання цього договору кошти шляхом їх стягнення з відповідача.

Відповідно до позиції Конституційного Суду України у своєму рішенні по справі № 15-рп/2011 від 10.11.2011 року: «Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 Кодексу (ЦК). Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності. Конституційний Суд України виходить також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Цивільного Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому послуги».

Таким чином, у звязку з визнанням недійсним спірного попереднього договору № 0142 купівлі продажу транспортного засобу від 02.07.2018р., з ТОВ « ОСОБА_2 Груп» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню грошові кошти сплачені позивачем на виконання спірного договору у розмірі 80000,00 грн.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 7 Постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» - споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав, тому судовий збір у сумі 1504 грн. 80 коп. підлягає стягненню з відповідача на підставі ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 10, 76, 141, 263-265 ЦПК, ст.ст.215, 634, ЦК України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним попередній договір № 0142 купівлі-продажу транспортного засобу від 02 липня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 Груп».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 Груп» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) грошові кошти в розмірі 80000 (вісімдесят тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 Груп» () на користь держави судовий збір у сумі 1504 (одна тисяча пятсот чотири) грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту рішення.

Учасники справи, яким повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення їм повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд може бути подано протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повне судове рішення складено 21 березня 2019 року.

Суддя Н. М. Дубровська