Справа № 209/849/17
Провадження № 2/209/8/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Байбари Г.А.,

при секретарі Кулік О.О.,

за участі представника позивача - ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кам'янське Дніпропетровської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних збитків у звязку з невиконанням рішення суду,

ВСТАНОВИВ:

31.03.2017 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь 19 413,00 грн. трьох відсотків річних від простроченої суми заборгованості та 234270,44 грн. інфляційних збитків від простроченої суми заборгованості, які виникли за рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 18 вересня 2013 року, а також стягнути понесені судові витрати.

В обґрунтування позову зазначено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 18 вересня 2013 року, яке 27.03.2014 року ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області залишено без змін, частково задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення суми завдатку та відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_2 иа користь ОСОБА_4, 239790,00 (двісті тридцять девять тисяч сімсот девяносто) гривень сплачених в рахунок оплати житлового будинку та 2512,60 грн. сплаченого судового збору у справі, а всього 242302,60 гривень (двісті сорок дві тисячі триста дві гривень 60 коп). У добровільному порядку рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 18.09.2013 року ОСОБА_2 не було виконано, тому 27.05.2014 року Дніпровським районним судом м. Дніпродзержинська ОСОБА_4 був виданий виконавчий лист, який пред'явлено до державної виконавчої служби. Оскільки стягнуті грошові кошти в сумі 239790,00 грн. за рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 18.09.2013 року, відповідач ОСОБА_2 повернув у повному обсязі лише 06.12.2016 року, позивач вважає, що відповідач користувався чужими коштами в період з 27.03.2014 року по 06.12.2016 року, у зв'язку з чим він вимушений просити суд стягнути з відповідача три проценти річних та інфляційні збитки за період з 27.03.2014 року по 06.12.2016 року. Розмір трьох відсотків річних позивачем обраховано в сумі 19413,00 грн. та інфляційні збитки в розмірі 234 270,44 грн.. Вважає, що вказані суми підлягають стягненню на його користь з відповідача ОСОБА_2

14.04.2017 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області відкрито провадження у справі (а.с. 29).

14.04.2017 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області задоволено заяву представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову. Накладено арешт на нерухоме майно, яке належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2, а саме: на житловий будинок, розташований за адресою: Дніпропетровська область, місто Кам'янське (Дніпродзержинськ), вулиця Ольги Кобилянської (Шаумяна), будинок 30 (а.с. 23-25, 28).

30.06.2017 року представником відповідача ОСОБА_3 було надано до суду письмові заперечення на позовну заяву (а.с. 43-64), в яких він просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних збитків у звязку з невиконанням рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 вересня 2013 року, яке набрало чинності 27 березня 2014 року. Обгрунтовував свої заперечення посилаючись на статті 613 та 615 ЦК України, та стверджував, що позивач ОСОБА_4, не виконуючи вказане вище рішення суду щодо виселення з будинку, допустив прострочення кредитора, а також вчиняв, або не вчиняв інші дії, що унеможливлювали виконання свого зобов'язання за рішенням суду боржником ОСОБА_2 Позивачем було надано для відповідача картковий рахунок для перерахування коштів лише в 2016 році. Відповідач стверджує, що від виконання рішення суду, щодо стягнення з нього грошових коштів на користь позивача, він жодним чином не ухилявся, оскільки являючись працівником ( з 2009 року) ПАТ «Дніпро Азот» мав регулярну заробітну плату, з якої могла б утримуватися сума боргу на користь позивача, але постанова державного виконавця щодо утримання (стягнення) грошових коштів на користь позивача до бухгалтерії підприємства не надходила. Позивач в добровільному порядку, навіть після перерахування коштів на його картковий рахунок не виконував свого зобовязання щодо виселення з будинку, яке виникло в звязку з ухваленням рішення суду, а продовжував користуватися спірним будинком. Відповідач вважає невірним розрахунок боргу 3% річних та інфляційних втрат. Зазначив також, що обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав. Представник відповідача також, додав до заперечень розрахунок витрат інфляції за період з 27.03.2014 року по 06.12.2016 року, за яким витрати від інфляції у вказаний період на суму заборгованості 239790,00 грн. становлять 224065,061 грн.

22.12.2017 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання у справі (а.с. 81).

31.01.2018 року представником відповідача ОСОБА_3 було подано до суду відзив на позовну заяву (а.с. 88-106), зміст якого тотожній раніше поданим запереченням від 30.06.2017 року, в яких він просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних збитків у звязку з невиконанням рішення суду.

22.02.2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті. Викликано в судове засідання сторони та їх представників. Вирішено питання про витребування доказів у справі, про виклик до суду свідків.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримувала. Пояснила, що рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суми коштів набрало законної сили 27.03.2014 року, про що було відомо відповідачу, а також його представнику ОСОБА_5, який приймав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції. Відповідачу також було відомо про відкрите у 2014 році виконавче провадження щодо стягнення суми коштів за цим рішенням. Тільки 06.12.2016 року в примусовому порядку відповідач перерахував позивачу суму заборгованості за вказаним рішенням. Вона не погоджується з позицією відповідача відносно того, що він не міг виконати рішення суду, бо ОСОБА_4 буцімто не надавав йому свого банківського рахунку, на який можна було б перерахувати вказану в рішенні суму. Стверджує, що відповідач не просив надати йому такий рахунок, а крім того міг би перерахувати стягуванні з нього у виконавчому провадженні кошти на рахунок відділу ДВС, або на депозитний рахунок нотаріуса. Вважає, що відповідач умисно ухилявся від виконання свого грошового зобов'язання на користь ОСОБА_4 ОСОБА_2 звертався до суду із заявою про відстрочення виконання рішення суду, з метою умисного його не виконання. Позивач ОСОБА_4 виконав рішення суду від 18.09.2013 року щодо його виселення з будинку ще в 2014 році, у зв'язку з чим виконавче провадження про виселення було закрито.

Крім позивача ОСОБА_4 в спірному будинку проживала його сім'я, але рішення про виселення його дружини та дітей судом не ухвалювалося. У зв'язку з цим відповідач звертався до правоохоронних органів про виселення позивача після сплати ним коштів в грудні 2016 року. Сім'я позивача виселилась з будинку в грудні 2016 року. ОСОБА_4 звертався із заявою про відстрочення виселення 14.08.2014 року, в якій було відмовлено. ОСОБА_4 також, звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення курсової різниці, в якому було відмовлено.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що йому було відомо про рішення суду відносно стягнення з нього суми коштів на користь ОСОБА_4. До ДВС чи суду із заявами про розстрочення виконання він не звертався. Він ще в 2014 році намагався повернути кошти ОСОБА_4, але той відмовився їх отримувати, заявляючи, що цих грошей недостатньо і пропонував переписати на нього будинок. Він приїжджав до ОСОБА_4, але останній не виходив до нього. Він звернувся до виконавчої служби і місяць чекав поки йому дадуть розрахунковий рахунок на який треба було перерахувати заборгованість. Потім в грудні 2016 року, за вказівкою державного виконавця, він перерахував гроші ОСОБА_4, а той ще протягом двох тижнів проживав у його будинку та не впускав його до будинку. З ОСОБА_6 він перебуває у шлюбі з 1984 року. Не памятає чи зверталась його дружина із заявою про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами, чи видавався виконавчий лист. Йому не надходили повідомлення ДВС, оцінку майна за виконавчим провадженням він не отримував. Він не знав, що можна покласти кошти на депозит нотаріуса. Примусово з нього кошти на користь ОСОБА_4 не стягувались.

Представник відповідача ОСОБА_7 в судовому засіданні позов не визнав. Надав пояснення аналогічні запереченням та відзиву на позов. Посилаючись на статті 613, 615 ЦК України вважає, що позов не підлягає задоволенню. Вказує на те, що ОСОБА_4 не виконував рішення суду про виселення з будинку та зловживав своїми правами в інших формах, залишався проживати в будинку після отримання заборгованості. Вважає, що на аванс і завдаток сплачені в рахунок придбання будинку в сумі 30000 доларів США не розповсюджується практика стягнення інфляційних витрат і 3% річних, оскільки це не є заборгованістю.

Свідки сторони відповідача - ОСОБА_8 і ОСОБА_9 в судовому засіданні надавали пояснення стосовно укладення угоди купівлі-продажу будинку по вул. Шаумяна, 30 між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 та подальшого проживання в цьому будинку ОСОБА_4 зі своєю сім'єю до виселення у 2016 році.

Вислухавши представника позивача, відповідача та його представника, допитавши свідків відповідача, вивчивши матеріали справи, та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

У судовому засіданні встановлено, що 18 вересня 2013 року рішенням Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська у цивільній справі № 409/5898/12, яке набрало законної сили 27.03.2014 року, частково задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення суми завдатку та відшкодування моральної шкоди. Вирішено стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 239790,00 (двісті тридцять девять тисяч сімсот девяносто) гривень сплачених в рахунок оплати житлового будинку та 2512,60 грн. сплаченого судового збору у справі, а всього 242302,60 гривень (двісті сорок дві тисячі триста дві гривень 60 коп). В іншій частині позову ОСОБА_4 відмовлено. Частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору задатку дійсним і про виселення з домоволодіння. Вирішено виселено ОСОБА_4 з належного ОСОБА_2 житлового будинку розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпродзержинськ, вулиця Шаумяна, будинок №30. В іншій частині позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 відмовлено. (а.с. 11-17).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 березня 2014 року було відмовлено в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2, а вказане вище рішення Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська залишене без змін (а.с. 16).

Про вказані вище рішення та ухвалу місцевого і апеляційного суду було відомо відповідачу ОСОБА_2, бо в судових засіданнях приймав участь його представник ОСОБА_5, який потім звертався до Апеляційного суду Дніпропетровської області з заявою про видачу копії ухвали від 27.03.2014 року (а.с. 177). В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 не заперечував щодо обізнаності з вказаними вище рішенням та ухвалою місцевого та апеляційного судів.

На підставі рішення суду 27.05.2014 року було видано виконавчий лист про стягнення коштів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 (а.с.17). За цим виконавчим листом було відкрите виконавче провадження 48970090, яке спочатку перебувало на виконанні у Дніпровському відділі ДВС м. Дніпродзержинська, а 22.04.2016 року було прийнято до виконання відділом примусового виконання рішень управління виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, що підтверджується відповідною копією постанови головного державного виконавця Данилевської Т.М. (а.с. 61).

Вказане вище підтверджується також листом начальника Дніпровського відділу ДВС м. Кам'янське на ухвалу суду про витребування доказів у цивільній справі (а.с. 120).

Відповідач ОСОБА_2 тривалий час не виконував рішення суду про стягнення з нього на користь ОСОБА_4 242302,60 гривень.

Суд вважає, що саме з метою невиконання зазначеного вище рішення суду щодо стягнення з ОСОБА_2 коштів на користь ОСОБА_4, дружина відповідача - ОСОБА_6 зверталася 12.12.2014 року до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська з клопотанням про зупинення виконання цього рішення від 06.12.2014 року, а також з заявою про перегляд цього рішення у зв'язку з нововиявленними обставинами від 06.12.2014 року, в задоволенні яких судом було відмовлено. (а.с.180-184). з цією метою Представник відповідача - адвокат ОСОБА_10 також звертався до начальника відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у Дніпропетровській області з заявою від 25.05.2016 року про призупинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №48970090 про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 (а.с.62).

В зв'язку з наявністю виконавчого провадження щодо примусового стягнення коштів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4, представник відповідача ОСОБА_10 звернувся з заявою від 02.12.2016 року до начальника Дніпровського відділу ДВС м. Дніпродзержинська про надання реквізитів банківського рахунку ОСОБА_4 для перерахування ОСОБА_2 вказаних коштів (а.с.63).

06 грудня 2016 року ОСОБА_2 перерахував на банківський рахунок ОСОБА_4 243302,60 грн., що підтверджується чеком АТ КБ "ПриватБанк" (а.с.60).

Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих позивачем за період з 27 березня 2014 року до 06 грудня 2016 року за невиконання відповідачем грошового зобовязання щодо стягнення грошових коштів з відповідача на користь позивача в сумі 239790,00 грн. за рішенням суду Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 18.09.2013 року.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

В статті 11 ЦК України передбачені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків. В частиною 5 ст. 11 ЦК України передбачено, що у випадках встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішень суду.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобовязання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обовязок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбаченедоговором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Зазначене вище узгоджуються з позицією ОСОБА_11 Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Як встановлено судом, відповідач мав грошове зобовязання перед позивачем, що виникло з рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 18.09.2013 року, яке набрало законної сили 27 березня 2014 року щодо стягнення з відповідача на користь позивача 239790,00 гривень сплачених в рахунок оплати житлового будинку та 2512,60 грн. сплаченого судового збору у справі, а всього на загальну суму 242302,60 гривень (а.с. 11-17).

З огляду на те, що відповідач, який був обізнаним з рішенням суду від 18.09.2013 року, що набрало законної сили 27.03.2014 року, порушував виконання вказаного грошового зобовязання до 06.12.2016 року без поважних причин і у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України, а тому суд вважає заявлені позовні вимоги про стягнення суми трьох відсотків річних та суми інфляційних збитків такими, що підлягають задоволенню.

При ухваленні рішення суд не приймає до уваги твердження відповідача та його представника, що зобов'язання про стягнення суми кошті не виконувалося позивачем через те, що відповідача ОСОБА_4 відмовлявся отримувати ці кошти, не давав реквізитів банківського рахунку для перерахування йому цих коштів.

Такі твердження не підтверджені в суді жодними доказами. Напроти, державною виконавчою службою було відкрите виконавче провадження за наданим ОСОБА_4 виконавчим листом виданим 27 травня 2014 року у цивільній справі №409/5898/12 про стягнення 242302,60 грн. на його користь з відповідача ОСОБА_2

Як встановлено судом та зазначено вище, ОСОБА_2 ухилявся від виконання цього рішення.

Суд вважає, що за наявності бажання ОСОБА_2 виконати вказане рішення суду він мав можливість зразу після відкриття виконавчого провадження звернутися до державного виконавця з запитом про реквізити банківського рахунку ОСОБА_4, а не 02.12.2016 року, як про це вказано вище. При бажанні виконати рішення суду, ОСОБА_2 міг внести вказану суму коштів на рахунок ДВС, або на депозитний рахунок нотаріуса. Про це він не міг не знати оскільки в на час розгляду цивільних справ та на час виконання судового рішення користувався послугами представників-юристів.

При вирішенні справи суд також не приймає до уваги посилання представника відповідача на статті 613 та 615 ЦК України, які регламентують прострочення кредитора та односторонню відмову від зобов'язання.

Суд вважає, що до правовідносин, які склалися між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2, вказані норми права не можуть бути застосовані, оскільки ОСОБА_4, як кредитор, не мав прострочення, бо не відмовлявся прийняти належне виконання, тобто отримати від ОСОБА_2 стягнуті з нього за рішенням суду кошти. Судом не встановлено прострочення кредитора, що полягало б у вчиненні якихось дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи виплавали б із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник ОСОБА_2 не міг виконати зобов'язання, щодо стягнення з нього суми коштів за рішенням суду.

Судом не встановлено також якихось дій, що не вчинив ОСОБА_4, до вчинення яких боржник не міг виконати звій обов'язок щодо повернення стягнутої з нього суми коштів.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 18 серпня 2013 року було встановлено, що з вини відповідача ОСОБА_2 не було укладено договір купівлі-продажу будинку №30 по вул. Шаумяна в м. Дніпродзержинську та судом було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 кошти сплачені в рахунок оплати будинку.

Згідно ч.2 ст. 615 ЦК передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Отже ОСОБА_2, як особа винна в не укладенні договору купівлі продажу будинку, не може бути звільнений від відповідальності за порушення зобов'язання, а саме - відповідальності передбаченої статтею 625 ЦК України.

При вирішенні справи суд не приймає до уваги твердження представника відповідача та надані на підтвердження цього докази про те, що ОСОБА_2 не може відповідати згідно ст. 625 ЦК України за порушення грошового зобов'язання про стягнення з нього за рішенням суду суми коштів, бо ОСОБА_4 не виконував те ж саме рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 18.09.2013 року за зустрічним позовом про його виселення з належного ОСОБА_2 будинку.

Виконавчий лист про виселення ОСОБА_4 з будинку №30 по вул. Ольги Кобилянської (Шаумяна) в м. Дніпродзержинську був отриманий представником ОСОБА_2 - ОСОБА_5 22.07.2014 року (а.с.184), а 05.08.2014 року державним виконавцем Дніпровського відділу ДВС Дніпродзержинського МУЮ було відкрите виконавче провадження за вказаним виконавчим листом №44264666 (а.с. 196).

Боржнику ОСОБА_12 було надано строк для самостійного виконання рішення суду до 19.08.2014 року, а 20.08.2014 року державним виконавцем було здійснено вихід за вказаною адресою та встановлено, що ОСОБА_4 рішення суду про виселення виконав самостійно, про що було складено акт державного виконавця в присутності понятих, а 21.08.2014 року виконавче провадження було завершено у зв'язку з фактичним виконанням згідно п.8 ч.1 ст. 49 ЗУ "Про виконавче провадження" (а.с.121, 122).

Як зазначала представник позивача і з цим погоджувався відповідач, більше з заявами до державного виконавця про примусове виселення ОСОБА_4 з будинку №30 по вул Шаумяна в м. Дніпродзержинську ОСОБА_2 не звертався, що свідчить про виконання ОСОБА_4 судового рішення.

Про виселення дружини та дітей ОСОБА_4 із вказаного будинку рішення судом не ухвалювалося і з таким позовом ОСОБА_2 до суду не звертався.

Після повернення 06.12.2016 року ОСОБА_2 суми еквівалентної, отриманим від ОСОБА_4 коштів, його сім'я звільнила належний відповідачу будинок.

При перевірці вказаної у позові суми стягнення, суд погоджується з періодом за який мають стягуватися інфляційні збитки та три проценти річних - з 27.03.2014 року по 06.12.2016 року. Але при розрахунку інфляційних збитків від суми, що підлягала стягненню з відповідача, не повинен братися до уваги індекс інфляції за березень 2014 року.

З дати виникнення заборгованості по дату розрахунку (з 27.03.2014 року до 06.12.2016 року), кількість днів прострочення становить 985 днів.

Вирішуючи справу відповідно ст. 13 ЦПК України в межах заявлених вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 3 % річних за вказаний вище період часу від вказаної в позові суми 239790 грн., що складає 19413,00 грн. (239790 грн. х 3 (процентна ставка) : 100 : 365 днів у році х 985 днів прострочення = 19413,00 грн.).

При визначенні розміру втрат від інфляції, суд враховує встановлений НБУ індекс інфляції, за кожен місяць періоду заборгованості з квітня 2014 року по листопад 2017 року включно.

Так, у вказаний період НБУ встановлював наступні індекси інфляції:

квітень 2014 року - 103,3 % індексу інфляції,

травень 2014 року - 103,8 % індексу інфляції,

червень 2014 року - 101 % індексу інфляції,

липень 2014 року - 100,4 % індексу інфляції,

серпень 2014 року - 100,8 % індексу інфляції,

вересень 2014 року - 102,9 % індексу інфляції,

жовтень 2014 року 102,4 % індексу інфляції,

листопад 2014 року 101,9 % індексу інфляції,

грудень 2014 року - 103 % індексу інфляції,

січень 2015 року 103,1 % індексу інфляції,

лютий 2015 року - 105,3 % індексу інфляції,

березень 2015 року - 110,8 % індексу інфляції,

квітень 2015 року - 114 % індексу інфляції,

травень 2015 року - 102,2 % індексу інфляції,

червень 2015 року 100,4 % індексу інфляції,

липень 2015 року - 99 % індексу інфляції,

серпень 2015 року - 99,2 % індексу інфляції,

вересень 2015 року - 102,3 % індексу інфляції,

жовтень 2015 року - 98,7 % індексу інфляції,

листопад 2015 року - 102 % індексу інфляції,

грудень 2015 року - 100,7 % індексу інфляції,

січень 2016 року - 100,9 % індексу інфляції,

лютий 2016 року - 99,6 % індексу інфляції,

березень 2016 року - 101 % індексу інфляції,

квітень 2016 року - 103,5 % індексу інфляції,

травень 2016 року - 100,1 % індексу інфляції,

червень 2016 року - 99,8 % індексу інфляції,

липень 2016 року - 99,9 % індексу інфляції,

серпень 2016 року - 99,7 % індексу інфляції,

вересень 2016 року - 101,8 % індексу інфляції,

жовтень 2016 року - 102,8 % індексу інфляції,

листопад 2016 року - 101,8 % індексу інфляції,

За вказаний період сукупний індекс інфляції становить 193,44 %. Сума інфляційних збитків від простроченої суми коштів - 239790 грн. становить 224059,78 грн. (239790,00 грн.(стягнуто за рішенням суду) х 193,44/100 = 463849,78 грн (сума боргу з інфляційними збитками) - 239790,00 грн. = 224059,78 грн).

Всього з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 243472, 78 грн., що складається з 19 413,00 грн. - трьох відсотків річних від простроченої суми та 224059,78 грн. інфляційних збитків від простроченої суми.

Відповідно до 141 ЦПК України з відповідача має бути стягнуто на користь позивача сплачений судовий збір за позовною заявою в розмірі 2434,73 грн., пропорційно задоволеним позовним вимогам (1 % від суми стягнення), та судовий збір сплачений за подання заяви про забезпечення позову в сумі 320 грн., а всього на загальну суму 2754,73 грн.

Керуючись статтями 10, 12, 13, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Задовольнити частково позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних збитків у звязку з невиконанням рішення суду.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, адреса реєстрації: м. Кам'янське, вул. Ольги Кобилянської, буд № 30, на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_2, адреса реєстрації: м. Кам'янське, вул. Шевченківська, буд № 30, за прострочення виконання грошового зобов'язання, яке виникло за рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 вересня 2013 року: 19 413,00 грн. - трьох відсотків річних від простроченої суми; 224059,78 грн. - інфляційних збитків від простроченої суми та 2754,73 грн сплаченого судового збору, а всього 246227,51 грн. (двісті сорок шість тисяч двісті двадцять сім гривень 51 копійка).

В іншій частині позову відмовити.

Повне судове рішення складено 29 березня 2019 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.А. Байбара.