Постанова

Іменем України

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 161/17727/16-ц

провадження № 61-34938св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М. (суддя-доповідач),

суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу

ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_4, на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 червня 2017 року у складі судді Івасюти Л. В., та на ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 07 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Шевчук Л. Я., Грушицького А. І., Киці С. І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, що оспорюється,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що з 15 серпня 2003 року ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Під час перебування у шлюбі сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 , гараж у гаражному кооперативі АДРЕСА_2 , та автомобіль марки «Audi А4», реєстраційний номер НОМЕР_1, колір синій, 1999 року випуску, та інше майно. Право власності на вищевказану квартиру, гараж, та автомобіль зареєстровано за відповідачем.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають у Португалії. У зв`язку з суперечками та конфліктами сторони вирішили розірвати шлюб. Бажаючи у добровільному порядку провести розподіл основного спільного майна, сторони 03 листопада 2015 року уклали договір про розподіл квартири, гаража та автомобіля, який посвідчено консульською установою України в Португальській республіці. Згідно з цим договором у власність ОСОБА_2 відходить гараж АДРЕСА_2; автомобіль марки «Audi А4», номер НОМЕР_1, 1999 року випуску. У власність ОСОБА_1 передається квартира АДРЕСА_1 після сплати компенсації в розмірі 10 000 (десять тисяч ) євро.

У порядку виконання своїх зобов`язань за укладеним правочином

ОСОБА_1 22 листопада 2015 року сплатила відповідачу грошову компенсацію у розмірі 2 100 (дві тисячі сто) євро, що підтверджується власноручно написаною відповідачем розпискою.

Разом із тим, оспорюючи право власності позивача на дану квартиру,

ОСОБА_2 29 грудня 2015 року оформив нотаріально завірену заяву про відкликання свого підпису у правочині про розподіл спільного майна подружжя від 03 листопада 2015 року. Вказана заява є свідченням того, що відповідач не визнає право власності ОСОБА_1 на кв. АДРЕСА_1 .

Посилаючись на зазначене та з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд:

- припинити право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

- стягнути на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за належну йому частку в квартирі

АДРЕСА_1 в розмірі 233 432,39 грн, яка внесена ОСОБА_1

17 червня 2017 року на депозит.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області

від 16 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 07 листопада 2017 року ,позов ОСОБА_1 задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_2 на його частку у квартирі АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію замість його частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 в розмірі 233 432,39 грн, які знаходяться на депозитному рахунку № НОМЕР_2 Територіального управління Державної судової адміністрації України у Волинській області.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення судів мотивовано тим, що спірна квартира набута подружжям за час шлюбу, а тому є їх спільною сумісною власністю, сторони в добровільному порядку провели розподіл спільного майна подружжя, про що уклали договір, посвідчений віце-консулом посольства України в Португалії у м. Лісабоні, відповідно до якого квартира переходить у власність ОСОБА_1 , а тому з врахуванням того, що відповідач оспорює право власності позивача на цю квартиру, суди вважали наявними правові підстави для припинення права власності відповідача на його частку на квартиру, стягнувши з позивача на користь відповідача грошову компенсацію за майно, та для визнання за ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру.

Короткий зміст вимог та доводів, наведених у касаційній скарзі

27 листопада 2017 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, підписану представником ОСОБА_4 , у якій просить скасувати заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 07 листопада 2017 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому посилається на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно не дослідили обставини, що мають значення для справи, надали необґрунтовану та неправильну оцінку доказам, що призвело до ухвалення незаконних рішень.

Суди не звернули належної правової уваги на те, що договір від 03 листопада 2015 року спрямований на відчуження спірної квартири, яка на праві власності належить ОСОБА_2 , а тому в силу вимог Закону України «Про нотаріат» та Положення про порядок учинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України, затверджених наказом Міністерства юстиції України, Міністерства закордонних справ України від 27 грудня 2004 року № 142/5/310, не може бути посвідчений віце-консулом.

Суди першої та апеляційної інстанцій не з`ясували джерело та природу грошових коштів, за які було придбано спірну квартиру, оскільки борговою розпискою від 30 березня 2010 року підтверджується отримання

ОСОБА_2 коштів на придбання майна. А тому висновок судів суперечить правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16.

Суд першої інстанції позбавив ОСОБА_2 права на інформацію про час і місце розгляду справи, оскільки повідомлення в пресі було опубліковано за три дні до ухвалення оскарженого судового рішення.

Крім того, судами розглянуто справу з порушенням правил підсудності, оскільки обидві сторони спору проживають у Португальській Республіці.

Доводи інших учасників справи

02 січня 2018 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, підписаний представником ОСОБА_5 , у якому просить оскаржувані судові рішення залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення. При цьому посилається на безпідставність і необґрунтованість доводів скарги.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з суду першої інстанції та зупинено виконання заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 червня 2017 року.

Справу № 274/1525/18 передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 30 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Встановлені судами фактичні обставини справи

Відповідно до свідоцтва про одруження № НОМЕР_3 від 15 серпня 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів одруження зроблено запис № 932.

За час шлюбу на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 13 березня 2010 року, укладеного між продавцем ОСОБА_6 і ОСОБА_2 була придбана квартира АДРЕСА_1 .

Судами встановлено, що згідно з заявою від 03 листопада 2015 року, складеною і посвідченою віце-консулом Посольства України в Португалії в місті Лісабоні Португальської Республіки, ОСОБА_2 , який постійно проживає в Португалії, і ОСОБА_1 , яка тимчасово проживає в Португалії, діючи добровільно, відповідно до власного вільного волевиявлення, що відповідає їх внутрішній волі, усвідомлюючи значення своїх дій, за своєю внутрішньою волею домовилися розділити спільне майно наступним чином: у власність ОСОБА_2 переходить гараж АДРЕСА_3 , та гараж АДРЕСА_4 , в гаражному кооперативі «Шляховик», та автомобіль марки AUDI А4, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, колір синій, 1999 року випуску; у власність ОСОБА_1 переходить квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 після сплати грошової компенсації у розмірі 10000, 00 євро. Зазначена заява зареєстрована в реєстрі № 10616.

Відповідно до розписки від 22 листопада 2015 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 2 100,00 євро.

Згідно з квитанцією № 15 від 07 червня 2017 року ОСОБА_1 на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України у Волинській області внесено грошові кошти в розмірі 233 432,00 грн в якості компенсації частки ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності на майно.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Так, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до змісту ст. 38 Закону України «Про нотаріат» консульські установи України посвідчують угоди (договори, заповіти, довіреності тощо), крім іпотечних договорів, угод про відчуження та заставу жилих будинків, квартир, дач, садових будинків, гаражів, земельних ділянок, іншого нерухомого майна, що знаходиться в Україні.

Отже, суди задовольняючи позовні вимоги, суд встановивши всі фактичні обставини справи, дійшов до обґрунтованого висновку, що спірна квартира набута подружжям за час шлюбу, а тому є їх спільною сумісною власністю, сторони по справі в добровільному порядку провели розподіл спільного майна подружжя, про що уклали договір, відповідно до якого квартира переходить у власність ОСОБА_1 , а з врахуванням того, що відповідач оспорює право власності позивача на цю квартиру, суди припинили право власності відповідача на його частку у праві спільної сумісної власності на квартиру, стягнувши з позивача в користь відповідача грошову компенсацію замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, та визнав за позивачем право власності на спірну квартиру.

Доводи касаційної скарги про те, що посвідчений віце-консулом Посольства України в Португалії договір про поділ спільного майна є договором на відчуження спірної квартири, а тому такий договір не може посвідчуватися в дипломатичних представництвах та консульських установах України, не можуть бути підставою для скасування рішення судів, оскільки вказаний договір відповідачем не оскаржувався та недійсним судом не визнавався, а отже є чинним.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

У постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі

№ 6-899цс16 зроблено висновок, що «за положеннями ЦПК України, який набув чинності 01 вересня 2005 року (стаття 114), Закону України «Про міжнародне приватне право» (розділи III та V) спори щодо нерухомого майна розглядаються за місцем знаходження цього майна та за правом, яке має найбільший зв`язок з правочином, якщо сторони не обрали інше право до цих правовідносин».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 2-954/2004 (провадження № 61-19125св18) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен був перевірити належність справи до його підсудності. Норми про розмежування компетенції судів у справах з участю іноземних громадян передбачені у міжнародних конвенціях і двосторонніх договорах України. Статтею 22 Брюссельської постанови № 44/2001 про міжнародну підсудність, виконання судових рішень у цивільних і торговельних справах передбачено виключну підсудність у справах з приводу нерухомого майна. Таким чином, за законодавством України та укладеними нею міжнародними договорами компетентними у справах з іноземним елементом визнаються суди держави, на території якої знаходиться спірне нерухоме майно».

Таким чином, посилання в касаційній скарзі на порушення судами правил підсудності, оскільки позивач і відповідач проживають за кордоном України - в Португальській Республіці не заслуговують на увагу суду.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про порушення права ОСОБА_2 на інформацію про час і місце розгляду справи, оскільки вони не відповідають матеріалам справи.

Так, судом першої інстанції у відповідності до частини дев`ятої статті 74 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) відповідач викликався в суд через оголошення у пресі. На такі випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті.

Згідно з частиною четвертою статті 74 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше, ніж за три дні до судового засідання.

Встановлено, що судове оголошення про виклик ОСОБА_2 як відповідача у справі на судове засідання 16 червня 2017 року було опубліковано у випуску № 62 газети «Волинь-Нова» від 13 червня 2017 року, тобто але не пізніше, ніж за три дні до судового засідання.

Відповідно до частини першої статті 304 ЦПК України 2004 року справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими цієї главою.

Так, ОСОБА_2 , через свого представника подав апеляційну скаргу, у якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, крім того одним з доводів було неналежне повідомлення ОСОБА_2 про розгляд справи в суді першої інстанції.

Як вбачається з судового рішення апеляційного суду, який відповідно до статті 304 ЦПК України 2004 року, розглянув справу за правилами встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, отже, всі доводи ОСОБА_2 , які він міг надати у суді першої інстанції були розглянуті судом апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом 7 листопада 2017 року не було відкладено розгляд справи на підставі повторного клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , у зв`язку з перебуванням останнього на лікарняному, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними.

Проте, законодавець диференціює необхідність врахування судом поважності/неповажності причин неявки позивача до суду залежно від того, яке це судове засідання: перше чи повторне. Тобто процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду. Такі положення процесуального закону пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, у відповідності до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами.

Варто також зазначити, що у справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини (далі по тексту - ЄСПЛ) роз`яснив, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» від 7 липня

1989 року ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Як вбачається з рішення апеляційного суду, розгляд справи, який був призначений на 10 годину 19 жовтня 2017 року був відкладений до 12 години 7 листопада 2017 року за заявою представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , в якій він посилався на те, що не може приймати участь у розгляді справи 19 жовтня 2017 року, оскільки на 11 годину 19 жовтня 2017 року призначене інше судове засідання з розгляду кримінальної справи, в якому він також бере участь. Про те, що розгляд даної справи відкладений до 12 години 7 листопада 2017 року, особи, які беруть участь у справі, були повідомлені під розписку, тому повторна неявка відповідача (або його представника) в судове засідання не може бути підставою для відкладення слухання справи.

Отже, суд першої та апеляційної інстанції, встановивши всі фактичні обставини справи, всебічно дослідили обставини справи, правильно визначили юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, порушень норм процесуального законодавства при розгляді справи не допустив, тому, прийшли до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Інші аргументі касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції та не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, викладених у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 грудня 2017 року зупинено виконання заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 червня 2017 року до закінчення касаційного провадження, виконання судового рішення за результатами їх перегляду підлягають поновленню відповідно до вимог частини третьої статті 436 ЦПК України.

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - Рязанцева Олександра Євгеновича залишити без задоволення.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 7 листопада 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 червня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик