ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019 року

м. Харків

Справа № 642/2437/16-ц

Провадження № 22-ц/818/2517/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Бурлака І. В., Колтунової А.І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач - ОСОБА_1

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кузьміна Євгена Валерійовича на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 29 січня 2019 року в складі судді Євтіфієва В.М.

в с т а н о в и в:

У квітні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулась до суду з позовною заявоюдо ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором кредиту.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 04 червня 2013 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту в розмірі 5842,47 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У порушення норм закону та умов договору Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав. У зв`язку із чим за кредитним договором відповідач станом на 12 квітня 2016 має заборгованість - 13718,69 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 29 січня 2019 року позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у сумі - 13718, 69 грн, судові витрати 1378,00 грн, а всього стягнуто 15 096 грн 69 коп.

20 березня 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кузьмін Є.В. подав апеляційну скаргу на зазначене рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 29 січня 2019 року, в якій просить рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 29 січня 2019 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, позивач просив стягнути заборгованість за кредитним договором від 04 червня 2013 року, однак такого кредитного договору не підписував, зазначає, що було підписано Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості, яка виникла внаслідок порушення умов кредитного договору, підписанням Генеральної угоди відповідач до Умов та правил не приєднувався. Вказує, що сам кредитний договір було підписано 29 серпня 2011 року, з моменту підписання Генеральної угоди кредитний договір втрачав силу. Будь-яких умов, за якими нараховувалась пеня, штраф та проценти, Генеральна угода не містить. Позивач, звернувшись до суду нараховував пеню, штраф та проценти за умовами кредитного договору від 29 серпня 2011 року, розрахунок заборгованості, позовні вимоги є необґрунтованим, не відповідають матеріалам справи. Судом не враховано, що кредитний договір від 29 серпня 2011 року було анульовано та підписано Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості, на підставі якої виникли правовідносини. Крім того, за позовними вимогами про стягнення заборгованості до 27 квітня 2013 року строк позовної давності сплинув, про стягнення пені 27 квітня 2015 року.

04 липня 2019 року представник ПАТ КБ «Приватбанк» Левицька А.В. подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду - без змін. Вказує на те, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил від 04 червня 2013 року ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом із запропонованими ПАТ КБ «Приватбанк» Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. Копія Умов та правил додані до позовної заяви, з Умовами та правилами надання банківських послуг можна ознайомитися на сайті Приватбанку. Відповідно до п. 2.1 Генеральної угоди строк кредиту встановлено тривалістю 36 місяців з 04 червня 2013 року по 30 червня 2016 року, у зв`язку з порушенням зобов`язань відповідачем у квітні 2016 року банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, яка станом на 12 квітня 2016 року складає 13718, 69 грн. Пеня відповідачу не нараховувалась та до стягнення не пред`являлася, доводи апелянта в частині застосування строку позовної давності до пені безпідставні. Сума штрафу прямо передбачена п. 2.2 Генеральної угоди.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 10 травня 2019 року клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Кузьміна Є.В. про поновлення строку на апеляційне оскарження задоволено.

Поновлено апелянту строк на апеляційне оскарження рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 29 січня 2019 року.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кузьміна Є.В. на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 29 січня 2019 року в цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором кредиту.

Зупинено дію рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 29 січня 2019 року на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 20 травня 2019 рокузакінчено підготовку апеляційного розгляду цивільної справи за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором кредиту.

Призначено цивільну справу до розгляду судом апеляційної інстанції в приміщенні Харківського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Задовольняючи позовні вимоги повністю, суд першої інстанції виходив з того, що наявна заборгованість за кредитом відповідача свідчить про порушення прав позивача, що визначено ст. 610 ЦК України, а тому з порушення прав позивача виникли умови кредитного договору що зазначено у Генеральної угоді. Позивач заявляє про стягнення боргу за кредитним договором від 04 червня 2013 року по умовах, визначених в Генеральної угоді. Зміст прав та обов`язків сторін вказаної угоди безпосередньо є кредитним договором. Наявна заборгованість по оплаті передбачених договором платежів свідчить про невиконання відповідачем своїх зобов`язань по договору, що дає право вимоги позивача та звернення до суду за захистом своїх прав. Позивач в межах умов Генеральної угоди просить також стягнути з відповідача за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором штраф відповідно до пункту 2.2 Генеральної угоди штраф у розмірі 1022,51 грн. Сукупність доказів щодо заборгованості відповідача перед позивачем в межах виконання умов договору, яки свідчать про невиконання умов договору з боку відповідача, наданого розрахунку заборгованості відповідача, відповідно до вказаних норм закону є підставою для задоволення вимог.

Такий висновок суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 04 червня 2013 року між сторонами було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт. (а.с. 7).

Відповідно до укладеної Генеральної угоди та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 58842, 47 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється з 1 по 25 число кожного місяця.

Згідно наданого позивачем розрахунку, у зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань станом на 12 квітня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 13 718 грн 69 коп., з яких: 5692,57 грн. - заборгованість за кредитом;- 2905,01 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 4098,60 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; - 1022,51 грн - штраф відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди.

Як на підставу своїх вимог позивач посилається на норми статей 634, 599, 526, 527, 530, 1054 ЦК України, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими ПАТ КБ «Приватбанк» Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві.Копія Умов та правил додані до позовної заяви, з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами ПАТ КБ «Приватбанк» можна ознайомитися на сайті ПАТ КБ Приватбанку.

До позовної заяви банком додано витяг з Умов та Правил надання банківських послуг.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору неустойка поділяється на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Як свідчать матеріали справи, 04 червня 2013 року між сторонами було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт. (а.с. 7).

Пунктами 1.1.1, 1.1.2, 1.1.3 Генеральної угоди сторони узгодили зменшити розмір заборгованості, яка утворилась з дати надання позичальнику кредиту, а саме: проценти на 263, 38 грн; комісію на 102,62 грн; пеню на 0,00 грн; штраф на 656, 51 грн. Заборгованість за договором 1 з дати підписання Генеральної угоди складає 6442,47 грн. Дата кінцевого погашення заборгованості за договором 1 - 30 червня 2016 року.

Пунктом 2 Генеральної угоди визначено, що ОСОБА_1 приєднується до Умов та правил надання продукту кредитних карт.

Пунктом 2.1 Генеральної угоди від 04 червня 2013 року передбачено, що банк надає позичальнику кредит в сумі 5842, 47 грн на строк 36 місяців з 04 червня 2013 року по 30 червня 2016 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в сумі 5842, 47 грн в обмін на обов`язок позичальника по поверненню кредиту, сплату процентів в розмірі 1,5 % в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом в зазначені у заяві, Умовах та правилах строки.

Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 01 по 25 число кожного місяця позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 211,96 грн для погашення заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості за кредитом, процентів, а також інших платежів відповідно до Умов та правил. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 30 червня 2016 року.

Пунктом 2.2 встановлено, що згідно зі ст. ст. 212, 611, 651 ЦК України при порушенні позичальником строків погашення заборгованості, вказаних в цій Генеральній угоді, Умовах та правилах, більше ніж на 31 день, по зобов`язанням, строк яких не прийшов сторони узгодили, що строк повернення кредиту вважається 32 день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 32 дня, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф в розмірі 1022,51 грн.

Позичальник зобов`язується повернути суму кредиту, процентів, винагороди згідно Генеральної угоди та Умов та правил. (пункт 2.5 ).

Таким чином, в Генеральній угоді, підписаній сторонами було визначено розмір відсотків, а саме, сплату процентів в розмірі 1,5 % в місяць на суму залишку заборгованості та умовами передбачено штраф у розмірі 1022,51 грн відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а також комісію та штраф за користування кредитом.

Разом із цим в заяві позичальника від 29 серпня 2011 року та в Генеральній угоді від 04 червня 2013 року відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді комісії за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Тому позовна заява в частині стягнення комісії в розмірі 4098,60 грн задоволенню не підлягає.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, а саме, відсутність у анкеті-заяві та в Генеральній угоді домовленості сторін про сплату комісії за користування кредитними коштами, наданий банком Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною четвертою статті 60 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічна норма міститься й у ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII (частина шоста статті 81).

Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, Велика Палата Верховного Суду зазначає про відступ від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14).

Велика Палата Верховного Суду вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 29 серпня 2011 року шляхом підписання заяви-анкети та Генеральної угоди від 04 червня 2013 року.

Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати комісії за користування кредитними коштами.

Ці обставини суд першої інстанції залишив поза увагою, зробив суперечливий, та такий, що ґрунтується на припущеннях висновок про наявність правових підстав для стягнення на користь банку 4098,60 грн комісії за недотримання умов кредитного договору як такої, що передбачена договором.

ЇЇ розмір та підстави стягнення за відсутності обґрунтованих підтверджень прийняття відповідачем цих умов, є неприпустимим, фактично визнавши Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, складовою частиною спірного кредитного договору в частині права банку здійснювати такі нарахування.

За таких обставин правових підстав для стягнення комісії за користування кредитними коштами в розмірі 4098, 60 грн судом апеляційної інстанції не встановлено.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 ПАТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 5692, 57 грн.

Враховуючи вищевикладене, судом першої інстанції правильно встановлено наявність правових підстав для стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 5692, 57 грн, заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 2905, 01 грн, штрафу в розмірі 1022, 51 грн відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди, в загальному розмірі 9620, 09 грн, оскільки такі умови було передбачено та узгоджено п. 2.1, п. 2.2 Генеральної угоди від 04 червня 2013 року, підписаної сторонами.

При цьому ані в заяві позичальника від 29 серпня 2011 року, ані в Генеральній угоді від 04 червня 2013 року, розмір комісії за користування кредитом та порядок її сплати не визначено.

У задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 комісії в розмірі 4098,60 грн необхідно відмовити у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 29 серпня 2011 року, та в Генеральній угоді від 04 червня 2013 року, оскільки Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

Суд першої інстанції вказаних обставин та вимог закону не врахував та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за комісією в розмірі 4098,60 грн, у зв`язку із чим рішення суду першої інстанції необхідно змінити, скасувавши в частині стягнення 4098, 60 грн комісії за користування кредитними коштами, відмовивши у задоволенні позовних вимог у цій частині. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (№14-131цс19).

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, апеляційний суд доходить висновку про необхідність рішення суду змінити, скасувавши в частині стягнення 4098,60 грн заборгованості по комісії за користування кредитними коштами, та відмовивши в задоволенні позовних вимог в цій частині. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням того, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають частковому задоволенню, а саме: на 70 % (з 13718,69 грн на 9620,09 грн), при подачі позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1378 грн, з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 964,60 грн (1378 грн.*70%) у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції.

Оскільки при подачі апеляційної скарги сплачено судовий збір в розмірі 2067 грн, апеляційна скарга задоволена частково, а саме на 30 % з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 620,10 грн (2067 грн.*30%) у зв`язку із переглядом справи судом апеляційної інстанції.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 344,50 грн (964,60 грн - 620,10 грн) у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції та переглядом справи судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кузьміна Євгена Валерійовича - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 29 січня 2019 року - змінити, скасувавши в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованості в розмірі 4098,60 грн по комісії за користування кредитними коштами, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у цій частині.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (м. Дніпропетровськ, р/р НОМЕР_2 , МФО 305299) судовий збір у розмірі 344,50 грн у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції та переглядом справи судом апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку тільки у випадках, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 листопада 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : І.В. Бурлака

А.І. Колтунова