Провадження № 22-ц/812/1777/19 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
Провадження № 22-ц/812/1806/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2019 року м. Миколаїв

справа № 486/1492/19-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Біляєвою В.М.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до

ОСОБА_2

про стягнення безпідставно набутих коштів, збитків та моральної шкоди

за апеляційними скаргами ОСОБА_1

на ухвалу Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 10 вересня 2019 року та ухвалу цього суду від 25 вересня 2019 року, постановлені суддею Далматовою Г.А. в приміщенні цього ж суду (з відповідними датами складання повних ухвал),

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , в якому зазначав, що 26 червня 2018 року придбав у відповідачки квартиру АДРЕСА_1 за суму 550 000 грн. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 25 липня 2019 року договір визнано недійсним. Посилаючись на положення статей 22,23, 216, 1212 ЦК позивач просив стягнути з ОСОБА_2 550 000 грн. безпідставно набутих коштів, 50 000 грн. збитків та 50 000 грн. моральної шкоди.

Разом з позовною заявою ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на усе рухоме та нерухоме майно ОСОБА_2 , в тому числі квартиру АДРЕСА_2 , а також на грошові кошти, що належать чи підлягають передачі або сплаті ОСОБА_2 і знаходяться у неї чи в інших осіб. Також просив заборонити ОСОБА_2 відчужувати усе належне їй майно на час розгляду справи.

Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 10 вересня 2019 року (далі - ухвала від 10 вересня 2019 року) у забезпеченні позову відмовлено з підстав ненадання заявником доказів належності ОСОБА_2 будь-якого майна та ненадання правовстановлюючих документів на квартиру.

Ухвалою цього ж суду від 25 вересня 2019 року (далі - ухвала від 25 вересня 2019 року) справу передано за правилами територіальної підсудності на розгляд до Дарницького районного суду м. Києва за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі на ухвалу від 10 вересня 2019 року ОСОБА_1 просив її скасувати та забезпечити позов, посилаючись на відсутність у нього можливості встановити обсяг належного відповідачці майна та надати правовстановлюючі документи на нього.

В апеляційній скарзі на ухвалу від 25 вересня 2019 року ОСОБА_1 просив її скасувати, посилаючись на те, що як за правилами частини 6, так і за правилами частини 8 статті 28 ЦПК він, як позивач, має право на пред`явлення позову за правилами альтернативної підсудності, в тому числі за місцем заподіяння шкоди та місцем виконання договору.

Правом відзиву на апеляційну скаргу відповідачка не скористалась.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 не з`явились. Справу розглянуто за участю представника позивача - адвоката Уколова М.І. та представника відповідачки - адвоката Пшесмецької Т.М.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість ухвал суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що скарга на ухвалу від 10 вересня 2019 року підлягає частковому задоволенню, а скарга на ухвалу від 25 вересня 2019 року задоволенню не підлягає з таких підстав.

1.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 ухвалою від 10 вересня 2019 року, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем наявності у відповідачки ОСОБА_2 рухомого та нерухомого майна.

Проте не з усіма висновками суду та застосуванням норм процесуального права можна погодитись.

Так, згідно частини 2 статті 149 ЦПК забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Необхідність вирішення цих питань випливає й з положень статті 10 ЦПК, за змістом якої цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та рівноправності сторін, а суд зобов`язаний створити умови, за яких дотримувався б необхідний баланс їхніх процесуальних прав та обов`язків та була б гарантована реальна можливість захисту майнових та особистих (немайнових) прав сторін.

Зміст статей 152 ЦПК щодо подачі заяви про забезпечення позову та статті153 ЦПК щодо строку розгляду цієї заяви свідчать про те, що питання про забезпечення позову не залежить від відкриття провадження у справі.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 150 ЦПК позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, а також забороною вчиняти певні дії.

Частиною 3 статті 150 ЦПК передбачено, що заходи забезпечення позову, як правило, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Вимоги щодо форми та змісту заяви про забезпечення позову (стаття 151 ЦПК) свідчать про те, що вона повинна містити обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Вимог щодо обов`язкового надання позивачем правовстановлюючих документів чи інших доказів щодо належності відповідачеві майна, за рахунок якого позивач вимагає забезпечити позов, закон не містить.

Отже, така підстава відмови в забезпеченні позову, як відсутність правовстановлюючих документів на майно відповідача, на що послався суд, не відповідає положенням статей 149-153 ЦПК, а при відсутності механізму їх отримання для позивача є штучною перешкодою у доступі до суду.

Тому ухвала суду від 10 вересня 2019 року про відмову у забезпеченні позову підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення по суті заяви позивача.

При розгляді заяв про забезпечення позову суд з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (пункт 4 Постанови №9 Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 2 грудня 2006 року, далі - Постанова).

Особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов`язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими (пункт 6 Постанови).

Необхідність вжиття відповідних заходів здійснюється з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Виходячи з правил статей 10, 48 Закону «Про виконавче провадження», рішення суду про стягнення грошових коштів виконуються шляхом звернення стягнення на кошти боржника у національній та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах та інше. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Накладення арешту застосовується судом, як правило, у майнових спорах у тих випадках, коли спірне майно може бути відповідачем продане, розтрачене, кошти витрачені, що в майбутньому перешкоджатиме виконанню рішення або взагалі зробить його неможливим.

Під поняттям «арешт майна» слід розуміти проведення його опису і накладення заборони розпорядження, а в необхідних випадках - і користування ним (стаття 56 Закону «Про виконавче провадження»).

Отже, необхідними умовами для вжиття забезпечувальних заходів, зокрема арешту майна, є, насамперед, належність цього майна відповідачеві, розумна співмірність вартості арештованого майна ціні позову, обґрунтування необхідності вжиття заходів для захисту прав позивача та можливість такого заходу забезпечити реальне виконання очікуваного позивачем рішення.

При цьому принцип співмірності при забезпеченні позову вимагає визначення того майна, на яке має бути накладене обмеження, вартість якого має забезпечити виконання судового рішення.

З матеріалів справи вбачається, що предметом спору у справі є грошова сума - вартість нерухомого майна, що була отримана ОСОБА_2 за угодою, яку згодом визнано недійсною.

Отже, між сторонами дійсно виник спір майнового характеру з визначеним обсягом позовних вимог, а фактичні обставини цивільної справи щодо дійсності угоди (а.с.8-12) свідчать про існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

З урахуванням вищезазначених обставин, апеляційний суд вважає необхідним вжити заходи забезпечення позову, наклавши арешт на нерухоме майно ОСОБА_2 .

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна станом на 28 жовтня 2019 року, відповідачці ОСОБА_2 належить три об`єкта нерухомості: машиномісце (гараж) АДРЕСА_3 квартира АДРЕСА_4 , житловий будинок площею 136,6 кв.м по АДРЕСА_5 (а.с. 71-72).

Факт належності зазначеного майна відповідачці ОСОБА_2 підтверджено в судовому засіданні апеляційного суду її представником.

Дотримуючись принципу розумної співмірності вартості забезпечувального майна з ціною позову, суд враховує, що таке нерухоме майно як трикімнатна квартира площею 124 кв.м в м.Києві та житловий будинок площею 136,6 кв.м в Чернігівській області мають вартість, яка значно перевищує ціну позову. Тоді як за даними інтернет-ресурсу вартість машиномісця (гаражу) в центрі м.Києва, де і знаходиться відповідна нерухомість ОСОБА_2 відповідачки, складає близько 400-600 тис. грн.

В суді апеляційної інстанції представник відповідачки зазначала, що вартість саме цього майна є співмірною з ціною позову.

Представник позивача ОСОБА_1 не заперечував можливість забезпечення позову за рахунок машиномісця (гаражу) в м.Києві.

Отже, відповідно до вимог статті 149, 150, 153 ЦПК апеляційний суд вважає необхідним вжити заходи забезпечення позову ОСОБА_1 шляхом накладення арешту на машиномісце (гараж) АДРЕСА_3 , яке належить

ОСОБА_3 .

Відповідно до статті 27 ЦПК позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Правилами частини 6 статті 28 ЦПК передбачено, що позови про відшкодування шкоди, заподіяної майну фізичної особи, можуть пред`являтись також за місцем заподіяння шкоди.

При цьому поняття «місця заподіяння шкоди» застосовується у сфері позадоговірних (деліктних) зобов`язань, що, насамперед, регулюються нормами глави 82 ЦК.

Згідно з частиною 8 статті 28 ЦПК позови, що виникають з договорів, в яких зазначено місце виконання, або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтись також за місцем виконання цих договорів.

Правила визначення місця виконання зобов`язання передбачено статтею 532 ЦК. При цьому слід ураховувати, що правила цієї статті застосовуються до зобов`язань, виконання яких з урахуванням їх особливостей можливе лише у певному місці. У разі якщо така особливість не визначена (наприклад, пункт 4 частини першої статті 532 ЦК) і не вбачається зі специфіки спірних відносин, то підсудність справи визначається за загальними правилами підсудності (пункт 39 постанови Пленуму ВССУ 3 № від 1 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ»).

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що його основна вимога про стягнення 550 000 грн. (інші вимоги є похідними) грунтується на правилах реституції, передбачених статтею 216 ЦК та є наслідком визнання недійсною угоди, за якої ці сума була передана відповідачці.

Отже, правовідносини, які виникли між сторонами, не можуть бути віднесені до позадоговірних (деліктних) правовідносин, підсудність яких може визначатись за правилами частини 6 статті 28 ЦПК.

Відсутні підстави і для застосування правил частини 6 статті 28 ЦПК, оскільки вимога статті 216 ЦК не є позовом, що виникає з договорів, в яких зазначено місце виконання, або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці. Інше тлумачення не відповідає вищенаведеному змісту пункту 39 постанови Пленуму ВССУ 3 № від 1 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ».

Висновок суду про характер спірних правовідносин, що перешкоджає застосуванню правил виключної підсудності (стаття 30 ЦПК) викладено в мотивувальній частині ухвали та позивачем не оспорюється.

Не вбачається підстав і для застосування правил частини 3 статті 28 ЦПК щодо підсудності справ про відшкодування шкоди, заподіяної злочином, оскільки так оцінив характер дій відповідачки ОСОБА_2 сам позивач.

Таким чином, висновки суду про визначення підсудності позову ОСОБА_1 за загальним правилом територіальної підсудності (стаття 27 ЦПК) є обґрунтованими та відповідають вимогам процесуального законодавства. Оскільки відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована по АДРЕСА_6 (а.с. 27), на спірні правовідносини розповсюджується юрисдикція Дарницього районного суду м. Києва.

Підстав для скасування ухвали від 25 вересня 2019 року апеляційний суд не вбачає.

Керуючись статтями 374, 375, 376, 382, 385 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 10 вересня 2019 року задовольнити частково.

Ухвалу Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 10 вересня 2019 року скасувати та постановити нову ухвалу.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.

Накласти арешт на машиномісце (гараж) АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), яке належить ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 25 вересня 2019 року залишити без задоволення.

Ухвалу Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 25 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення в частині забезпечення позову.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 1 листопада 2019 року.