Постанова

Іменем України

24 червня 2019 року

м. Київ

справа № 203/5840/16-ц

провадження № 61-34010св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С.Ю., Петрова Є.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2017 року у складі суддів: Макарова М.О., Деркач Н.М., Петешенкової М.Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дитини.

Позов мотивовано тим, що сторони перебувають у шлюбі від липня 2006 року, від якого вони мають малолітню дитину. Стосунки з відповідачем розладилися. Сторони проживають разом, але не ведуть спільне господарство, шлюбних відносин не підтримують. Зберігати сім`ю позивачка не бажає, вважає, що шлюб носить формальний характер і просить суд шлюб розірвати.

Крім того, позивачка позбавлена можливості отримувати додаткові прибутки, а від надання їй матеріальної допомоги для утримання дитини відповідач ухиляється, у зв`язку з чим позивачка просить стягувати з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісяця.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанції

Ухвалою суду від 20 березня 2017 року позовні вимоги про розірвання шлюбу було виділено в окреме провадження.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд виходив з того, що протягом 2016 - 2017 років відповідач ніс витрати з оплати за надані комунальні послуги, про що свідчать копії відповідних квитанцій, надані ним суду, а також відповідач бере активну участь у соціальному та духовному розвитку дитини, що підтверджується наданими суду договорами, укладеними ним з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (вивчення англійської, підготовка до школи) у 2014 - 2015 роках, платіжними дорученням щодо оплати наданих за вказаними договорами послуг.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2017 року, рішення районного суду скасовано та постановлено нове, яким позов ОСОБА_1 задоволено: стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12 грудня 2016 року та до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 1 157 грн 52 коп.

Задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив з того, відповідач не надав суду належних доказів про те, що він приймає участь в утриманні дитини, та прийшов до висновку, що позивачка скористалася своїм правом заявивши вимоги передбачені статями 180, 181 СК України про стягнення аліментів та відмова в цьому праві за таких обставин не допускається.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій 27 червня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано справу з Кіровського районного суду м. Дніпропетровська матеріали цивільної справи № 203/5840/16-ц.

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд постановив судове рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що він завжди добровільно та систематично виконував, виконує свої батьківські обв`язки та сплачує аліменти вчасно, дбає про їх спільного сина.

Крім того, зазначає, що апеляційному суду, його представником надано банківські квитанції на загальну суму 15 000 грн, та ще одна квитанція на 6 000 грн., про перерахунок грошових коштів на рахунок позивачки на утримання їх спільної дитини. Що свідчить про систематичне утримання своєї дитини і не ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків.

Короткий зміст заперечень на касаційну скаргу

07 вересня 2017 року надійшли до Верховного Суду заперечення від ОСОБА_1 , в яких просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду без зміни. Зазначає, що дійсно декілька разів відповідач перераховував грошові кошти на оздоровлення своєї дитини, про це позбавляє його систематично сплачувати аліменти на утримання своєї дитини та виконувати свої батьківські обов`язки.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що сторони перебувають у шлюбі від 22 липня 2006 року (а.с. 4).

Від шлюбу сторони мають малолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5).

Дитина мешкає разом зі сторонами за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6).

Відповідач від 03 жовтня 2011 року працює у ТОВ «Металургтранс» на посаді начальника управління програмування та автоматизації (довідка ТОВ «Металургтранс» від 27 січня 2017 року №2669, копія трудової книжки серії НОМЕР_1 ).

За 2016 рік відповідачем за місцем роботи отримано сукупний дохід у сумі 315 429,97 грн. (довідка ТОВ «Металургтранс» від 30 січня 2017 року №2866).

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дитини.

Ухвалою суду від 20 березня 2017 року позовні вимоги про розірвання шлюбу було виділено в окреме провадження.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, відповідно до статей 180, 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.189 цього Кодексу батькам надано право укласти договір про сплату аліментів на дитину, умови якого (про розмір аліментів, строки їх виплати тощо) не повинні порушувати її права. При цьому розмір аліментів сторони визначають за домовленістю між собою, але за жодних обставин він не може бути меншим від передбаченого у ч.2 ст.182 СК України.

В пукті17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч.3 ст.181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст.183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст.184 СК) і виплачуються щомісячно.

Статтею 187 СК України передбачено один із способів добровільного виконання батьками свого обов`язку утримувати дитину, це відрахування аліментів за ініціативою платника. У цьому випадку платникові надано право самому визначати розмір аліментів, а також строк, протягом якого має проводитися відрахування аліментів з його заробітної плати, пенсії чи стипендії.

Як встановлено апеляційним судом, відповідач не надав суду належних доказів про те, що він приймає участь в утриманні дитини та прийшов до обґрунтованого висновку, що позивачка скористалася своїм правом заявивши вимоги про стягнення аліментів та відмова в цьому праві за таких обставин не допускається.

Отже, розглядаючи зазначений позов, суд апеляційної інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку та прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову, яким стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12 грудня 2016 року та до досягнення дитиною повноліття.

Апеляційний суд, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи, а саме щодо систематичного та добровільного сплачення аліментів на утримання дитини спростовані апеляційним судом та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Інші аргументі касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції та не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, викладених у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

С.Ю. Мартєв

Є. В. Петров