Справа № 308/5226/17
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2019 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі головуючого судді Фазикош О.В., за участю секретаря Рабош А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Ужгород, позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення суми боргу ,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч.6 ст.259 та ч. 6 ст. 268 ЦПК України 25 березня 2019 року було проголошено вступну та резолютивну частини ухвали. Повний текст ухвали виготовлено та підписано 28 березня 2019 року.

ОСОБА_1 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду із позовною заявою до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення суми боргу.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду від 22.06.2017 року у справі відкрито провадження та призначено до судового розгляду.

Згідно розпорядження в.о. керівника апарату Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, №1134 від 22.10.2018 року матеріали справи №308/5226/17 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, підлягають повторному автоматизованому розподілу у вязу із тим, що суддя Монич О.В., звільнена з посади судді Ужгородського міськрайонного суду. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю: Фазикош О.В.

Справа до розгляду призначалася неодноразово. На виклик суду позивач не зявлявся. Судові засідання у справі відкладалися неодноразово.

Справу було призначено до розгляду на 09 год. 00 хв. 03.12.2018 року. Однак на вказану дату та час сторони в засідання не зявилися.

Розгляд справи було відкладено на 10 год. 00 хв. 06.02.2019 року. Судове засідання на вказану дату та час не відбулося через неявку сторін по справі, однак про час та місце справи такі були повідомлені належним чином, так згідно відстеження поштового відправлення, позивач повідомлення про виклик до суду отримала особисто 31.01.2019 року о 16 год. 34 хв. представник відповідача отримав поштове відправлення 25.01.2019 року особисто. Позивач по справі повідомлявся судом за наявною у справі адресою. Разом із тим, від позивача та її представника заяв про відкладення розгляду справи або розгляду справи за їх відсутності на адресу суду не надходило.

Відповідачі, в судове засідання призначене не зявилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

У звязку із неявкою сторін по справі, судове засідання було відкладено на 14 год.00 хв. 25.03.2019 року.

Однак, належним чином повідомлений позивач в судове засідання на вказану дату та час повторно не зявився.

Згідно відстежень поштових відправлень позивач отримала лист із повісткою про виклик до суду 15.03.2019 року о 12 год. 35 хв. Від позивача заяв про відкладення розгляду справи або розгляду справи, за її відсутності на адресу суду не надходило.

Відповідачі в судове засідання не зявились, повідомлялись належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши їх у сукупності, суд прийшов до наступного висновку.

Згідно з ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 43 ЦПК України чітко визначає права та обовязки сторін по справі, а у ст. 44 ЦПК України вказано, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Частиною 5 ст.223 ЦПК України передбачено, що у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його незявлення не перешкоджає вирішенню спору. Відповідно до п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не зявився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його незявлення не перешкоджає розгляду справи.

Суд при цьому констатує, що позивач будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи до суду не з'явився, про причини неявки суд не повідомляв, заяви про розгляд справи без його участі не подавав. Представник позивача не з'явився на розгляд справи та причин неявки суду такого невідомі.

За змістом вказаних вимог процесуального закону правом на залишення заяви без розгляду суд наділений у випадку повторної неявки позивача в судове засідання за сукупності таких умов: - належного повідомлення позивача про час та місце судового засідання; - повторної неявки його в судове засідання, яка в такому разі визнається як друга поспіль; - ненадходження від позивача клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Інших умов, у тому числі й існування поважних причин неявки, процесуальний закон не передбачає, а тому право суду залишити позов без розгляду від цієї обставини не залежить.

Таким чином, саме факт неявки позивача в судове засідання вдруге, тобто повторно, за наявності вищевикладених умов у їх сукупності є підставою для залишення позову без розгляду.

Згідно з вимогами ЦПК України, суд не повинен з'ясовувати причини повторної неявки належним чином повідомленого позивача в судове засідання, що знайшло своє відображення в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за вих. № 6-60/0/4-12 від 18.01.2012 р., що був надісланий на адресу голів Апеляційного суду АРК, апеляційних судів областей, м. Києва і Севастополя.

Аналогічний висновок міститься в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі (№6-24063 ск 15), згідно якої, залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, застосувавши норми ч. 3 ст. 169, п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України, дійшов висновку про те, що позивачка, будучи належним чином повідомленою про дату судового засідання, повторно не зявилась до суду. При цьому ВССУ вказав на те, що причини повторної неявки позивача до суду процесуального правового значення не мають, оскільки положення закону (ч. 3 ст. 169 ЦПК України) направлене на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які зявляються до суду, а позивачка, при цьому, і не зявляється в судове засідання, і не використовує передбачене законом право на процесуальне представництво в суді.

Зазначена норма дисциплінує заявника, як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо заявник не може взяти участь в судовому засіданні, він може подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 №475/97- ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Рішеннями Європейського суду визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобовязана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обовязки.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 року у справі «Юніон Аліментаріа ОСОБА_4 проти Іспанії» зазначив, що заявник зобовязаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які повязані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку заявник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Також, прецедентна практика Європейського Суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (Рішення Суду у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах «ОСОБА_5 проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.

У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Листом Верховного Суду України від 25.01.2006 р. № 1-5/45 визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника.

Слід також зазначити, що від позивача заяв про розгляд справи за його відсутності не надходило. При цьому, такої заяви не надходило і від його представника.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач та представник позивача не виявляє жодної зацікавленості провадженням у її справі, недобросовісно користуються належними їм процесуальними правами та не виконують процесуальні обовязки. Зокрема вказане проявляється, і в тому, що позивач не зявляється на поштове відділення для отримання рекомендованих листів, при цьому не повідомив суд про зміну місця проживання.

Крім того, як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, позивач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментарія ОСОБА_4 проти Іспанії» заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов'язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany)).

Слід також зазначити, що від позивача або представника позивача заяв про розгляд справи за їх відсутності не надходило. Позивач не цікавиться рухом позовної заяви, що свідчить про втрату позивачем інтересу до даної справи.

Слід вказати, на те, що наявність у позивача представника не обмежує і не позбавляє його процесуальних прав, а саме щодо його участі у судовому засіданні при розгляді справи за його позовом особисто.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач та представник позивача будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового розгляду справи, повторно не зявилися в судове засідання.

За наведених вище обставин суд вважає, що наявні підстави для залишення позову без розгляду, що не перешкоджає повторному зверненню позивача до суду після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду.

У звязку з наведеним, залишення позову без розгляду, як це передбачено законом, а саме пунктом 3 ч.1 ст. 257 ЦПК України, не є порушенням права на справедливий судовий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

Суд розяснює позивачу, що відповідно ч.2 ст. 257 ЦПК України особа, заяву якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно.

На підставі наведеного, беручи до уваги підстави для залишення позову без розгляду у звязку з повторною неявкою позивача, встановлені норми ЦПК України, який не повязує причини повторної неявки з їх поважністю, суд приходить до висновку, що позовну заяву слід залишити без розгляду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2, 13, 44, 130, 131, 210, п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення суми боргу залишити без розгляду.

Роз'яснити позивачу право на повторне звернення до суду після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 15 днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені в день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_5