Справа № 463/4614/18
Провадження № 2/463/395/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2019 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі:

головуючого судді Гирич С. В.

за участю секретаря судового засідання Попович Х.І.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

в м. Львові

у відкритому судовому засіданні,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до суду із позовом про стягнення коштів в рахунок компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільної справи №464/1405/15ц в розмірі 87 863,61 грн.

Позов мотивує тим, що 12 лютого 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання недійсним. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 08 червня 2017 року по справі № 464/1405/15-ц у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено в повному обсязі. 02.05.2018 року. Апеляційним судом Львівської області рішення залишено в силі, апеляційна скарга ОСОБА_4 відхилена повністю. Під час ухвалення рішення судом не вирішено питання про судові витрати. Разом з тим, відповідач понесла витрати повязані з розглядом справи, зокрема: на професійну правничу допомогу; повязані із залученням свідків; повязані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Посилаючись на положення ст.133, 141 ЦПК України вважає, що понесені витрати у звязку із відмовою в задоволенні позву підлягають до стягнення на її користь. Так, з відповідача слід стягнути компенсацію за відрив відповідача від звичайних занять в розмірі 1 899,05 грн., добові витрати відповідача за 25 днів в розмірі 11 805,6 грн., витрати за квитки на потяг і автобус для проїзду відповідача і свідків до Львова і в зворотному напрямку в розмірі 25 072,56 грн. Також, згідно укладеного договору про правову допомогу, позивач понесла витрати в сумі 49 086,4 грн., які теж слід стягнути з ОСОБА_4 Предметом судового спору була нерухомість - однокімнатна квартира у м. Львові, вартість якої становить значну суму для відповідача, як для її власника, загроза втрати могла завдати суттєвий збиток для матеріальних інтересів відповідача, що обумовило її важливість і велику значність для відповідача, і відповідно необхідність в професійній допомозі адвоката, який є фахівцем в даній галузі права. Зазначена сума підтверджується актом виконаних робіт від 08.05.2018 р. та квитанціями до прибуткового касового ордеру. За таких обставин, враховуючи, що під час ухвалення рішення судом не вирішено питання про судові витрати, а також той факт, що законом визначений порядок розгляду судом заяв про стягнення судових витрат був змінений на стадії апеляційного розгляду даної справи, керуючись п.9 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального і кодексу України, ст.141 ЦПК України, просить стягнути судові витрати з відповідача.

Ухвалою від 4 вересня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, дав пояснення аналогічні наведеним в позовній заяві, просить позов задоволити.

Представник відповідача проти позову заперечила. Зазначила, що з доводами позовної заяви категорично не погоджується, вважає їх необґрунтованими та безпідставними. Зі змісту позову вбачається, що підставою його подання є вирішення судом питання про розподіл судових витрат у цивільній справі № 464/1405/15-ц. яка розглядалася Сихівським районним судом м. Львова за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання недійсним. Правовою підставою позовної заяви є положення ст. 133, п. З ч. 1, ч. 4 ст. 270 ЦПК України, у редакції, чинній станом на день подання позову. Разом з тим, відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у звязку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом пяти днів після ухвалення рішення суду за умови, то до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Також, згідно приписів п.3 ч.1, ч. 2,3 ст. 270 ЦПК України, суд, шо ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, шо ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, шо й судове рішення У відповідності до ст. 88 ЦПК України у редакції, станом на 08.06.2017, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Поряд з ним, протягом усього часу розгляду цивільної справи №464/1405/15 позивачка не скористалася своїми процесуальними правами та не подала суду відповідних доказів понесення нею судових витрат та заяви. Додатковим підтвердженням безпідставності позовної заяви є й те, що у відповідності, знову ж таки, до ч.3 ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує розмір, повязаність витрат з розглядом справи, обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Вважає незрозумілим, яким чином суд, що не розглядав цивільної справи № 464/1405/15ц зможе дослідити її фактичні обставини в частині судових витрат, надати їм відповідну оцінку та перевірити такі доказами за викладеними вище критеріями, які обовязково враховуються судом при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Також, до позову ОСОБА_3 було додано складений нею розрахунок витрат за квитки на потяг і автобус разом з копіями різних проїзних документів, проте такий розрахунок не заслуговує на увагу, оскільки: квитки на проїзд поїздом ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 за напрямами Бердичів-Львів та Львів-Бердичів від 01.04, 08.06, 21.10, 09.12., 10.12, 23.12., 26.01, не містять повної дати. а саме - року, у якому здійснювався проїзд, а сама ОСОБА_3, як вбачається з позову, проживає у Житомирі, а не в Бердичеві, так само як і ОСОБА_6;серед додатків до позову відсутні документи, які б підтверджували всі перелічені у розрахунку проїзди та їхню вартість ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_8 автобусами за напрямами Житомир-Львів, Львів-Житомир, Київ-Львів, Львів-Київ; вказуючи про бронювання квитків позивачка не зазначає: номера конкретного квитка, вид транспорту, за яким буде здійснюватися проїзд, напрямок та дати, на яку цей квиток бронює посадкове місце. Також у всіх квитках відсутні будь-які анкетні чи інші відомості, які б надали змогу ідентифікувати особу, яка забронювала посадкове місце; квитанція про купівлю дизельного палива взагалі не є та не може бути доказом судових витрат, оскільки не містить жодних відомостей, які б підвереджували особу, яка здійснила оплату, а також те, що така оплата палива була здійснена для поїздки на судове засідання: позивачка, з незрозумілих підстав, включає у розрахунок витрат за квитки на потяг і автобус вартість поштового чеку про відправлення на адресу Сихівського районного суду м. Львова рекомендованого листа з запереченнями на позовну заяву ОСОБА_4 та ОСОБА_9 Що стосується квитків на автобус за напрямками Львів-Житомир та Житомир-Львів від 13.02.2018 то такі, знову ж таки, не містять відомостей про особу, якій вони були продані, а також у них не вказані ані номер рейсу, ані вартості проїзду.

Також не можна вважати належними, документально підтвердженими витрати на правничу допомогу, які начебто несла позивачка. Як вбачається з наданих позивачкою копій квитанцій до прибуткових касових ордерів, ОСОБА_3 на підставі договору від 08.03.2015 начебто було сплачено адвокату ОСОБА_10 09 березня 2015 року 15 000 гривень, а 08 травня 2018 року - тридцять чотири тисячі вісімдесят шість гривень та сорок копійок. Відтак, згідно вказаних вище відомостей, ОСОБА_3 начебто було сплачено адвокату ОСОБА_10 49 086 гривень 40 копійок двома платежами - 09.03.2015, тобто на наступний день після підписання Договору про надання правової допомоги, та 08.05.2018. У той же час, за Актом виконаних робіт від 08.05.2018 адвокат ОСОБА_11 надала послуги ОСОБА_3 на загальну суму 49 086,40 грн. Разом з тим, відповідно до умов договору, єдиною підставою для здійснення оплати є акт виконаних робіт, однак такий було складено 08.05.2018 року, в той час, як кошти були сплачені 09.03.2015 року в сумі 15000грн. і 08.05.2018 року в сумі -34086 грн. 40 коп.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, суд приходить до наступного.

Відповідно до положень ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до положень ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що в провадженні Сихівського районного суду м. Львова перебувала справа №464/1405/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання недійсним. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 8 червня 2017 року за результатами розгляду вказаної справи у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено в повному обсязі. Питання судових витрат судом не вирішувалось.

Відповідно до положень ч.1 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, в редакції, чинній станом на день розгляду справи Сихівським районним судом м. Львова від 8 червня 2017 року, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до положень ч.1 ст.214 Цивільного процесуального кодексу України, в вказаній вище редакції, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до положень ч.1 ст.214 Цивільного процесуального кодексу України, в вказаній вище редакції, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.

Як вбачається із матеріалів справи та визнано самими сторонами в судовому засіданні, з врахуванням відсутності вирішення судом судових витрат, сторони із заявою про постановлення додаткового рішення в частині судових витрат до Сихівського районного суду м. Львова не звертались.

Також встановлено, що постановою Апеляційного суду Львівської області від 02.05.2018 року вказане вище рішення залишено в силі, апеляційна скарга ОСОБА_4 залишена без задоволення. Питання судових витрат судом не вирішувалось.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи повязані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у звязку з розглядом справи, встановлюється судом, який розглядає справу на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом пяти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до положень ст.270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, судом не вирішено питання про судові витрати.

Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

З аналізу вказаних норм вбачається, що лише суд який ухвали рішення може вирішити питання судових витрат, та лише у випадку, якщо стороною в ході розгляду справи подано суду докази понесення таких або необхідності понесення таких в майбутньому, та визначено чіткий порядок вирішення вказаного питання.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вважає, що доводи позивача щодо підставності позовних вимог не містять належного правового обгартування, Личаківський районний суд м. Львова не має правової підстави для стягнення судових витрат з відповідача, оскільки не є судом, який здійснював розгляд цивільної справи, в межах якої сторона понесла вказані обставини. При цьому суд позбавлений можливості перевірити: 1) чи повязані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Суд також вважає, що посилання позивача на зміну порядку розгляду питання стягнення судових витрат не заслуговують на увагу та спростовуються вказаними вище нормами, внесення змін в процесуальне законодавство жодним чином не вплинуло на право позивача у встановленому ЦПК України порядку подати заяву про відшкодування понесених нею витрат чи постановлення додаткового рішення суду з цих питань.

Таким чином, суд приходить до переконання про безпідставність позовних вимог, тому в задоволенні позову слід відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд виходить із того, що у звязку із відмовою в задоволенні позову, судові витрати, що понесені позивачем, а саме судовий збір за подання позову слід залишити за відповідачами. Підтвердження позивачем понесення інших витрат, зокрема зазначених у попередньому розрахунку в позовній заяві, суду не представлено, заяв в розумінні ч.8 ст.141 ЦПК України не зроблено. Відповідач про понесення судових витрат також не заявляв, підтвердження понесення таких суду не представив.

Керуючись ст.ст. 2, 81, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів в рахунок компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільної справи №464/1405/15ц в розмірі 87 863,61 грн. відмовити за безпідставністю.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення через місцевий суд до Львівського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (імя) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

позивач: ОСОБА_3 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1);

відповідач: ОСОБА_4 (зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2);

Дата складення повного тексту рішення 15 квітня 2019 року.

Суддя: Гирич С. В.