ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи № 520/15198/17

Апеляційне провадження № 22-ц/813/2836/19

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів - Ващенко Л.Г., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря - Сороколет Ю.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 24 жовтня 2018 року у складі судді Гниличенко М.В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, відзиву та пояснення на позов

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Одеська міська рада, про визнання права на розробку проекту землеустрою земельної ділянки, без згоди суміжного землевласника.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07 липня 2015 року їй належить житловий будинок, загальною площею 41,8 кв.м., житловою площею 18 кв.м., розташований за адресою : АДРЕСА_1 . Проте ОСОБА_2 , яка є суміжним землевласником, відмовляється погоджувати межі земельної ділянки, на якій розташований належний позивачу житловий будинок.

Таким чином, вона позбавлена можливості оформити право власності на земельну ділянку, у зв`язку з чим змушена звернутись з позовом до суду та просила:

- визнати за нею право на розробку проекту землеустрою земельної ділянки, площею 0,0680 га, розташованою за вищевказаною адресою, без згоди суміжного землевласника ОСОБА_2 (т.1 а.с.1-2).

У запереченнях та у відзиві на позов, ОСОБА_2 просила відмовити у позові, посилаючись на те, що адреса: АДРЕСА_1 у спірної земельної ділянки в матеріалах проекту землеустрою за архівними даними відсутня. За даними геодезичної служби м. Одеси станом на 15 листопада 2001 року на спірної земельної ділянці в квадраті АДРЕСА_2 -15 не має капітальних житлових будинків. Позивачка самовільно захопила вказану земельну ділянку (т.1 а.с. 32,81-84).

У відповіді на відзив представник позивача, зазначив, що позивачка у 2015 році набула право власності на житловий будинок, розташований за вищевказаною адресою. Рішенням Одеської міської ради від 21 вересня 2016 року їй надано дозвіл на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки за вказаною адресою ( т.1 а.с.95-96).

05 березня 2018 року ОСОБА_2 надала доповнення до відзиву на позов, в якому значила, що позивачка не надала доказів по первинному відводу земельної ділянки під будівництво та обслуговування житлових будинків в квадраті забудови по спірної місцевості (т.1 а. с 110-113).

Представник третьої особи Одеської міської ради Юраш В.В. не заперечував у судових засіданнях проти задоволення позову, надав суду письмові пояснення та заяву про слухання справи за його відсутності.

В письмових поясненнях зазначив, що Одеською міською радою відповідно до своєї компетенції в сфері земельних відносин, надано ОСОБА_3 за рішенням Одеської міської ради дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за вищевказаною адресою для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд ( присадибна ділянка). На теперішній час вказане рішення є чинним.

Посилався, що погодження межі земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами, у тому числі з відповідачкою є обов`язковим. Однак,ОСОБА_2 не погодила межі земельної ділянки з посиланням на відсутність матеріалів первинного відводу земельної ділянки, наявність кримінального провадження, арешту на житловий будинок, які не мають відношення до ОСОБА_3 , оскільки арешт майна ніяким чином не обмежує громадянина в праві приватизації земельної ділянки, не обмежує даний вид обтяження і Одеську міську раду в прийнятті відповідних рішень з питань земельних відносин ( т.1 а.с. 140-145).

Короткий зміст рішення першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 24 жовтня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право на розробку проекту землеустрою земельної ділянки площею 0,0680 га за адресою: АДРЕСА_1 , без згоди суміжного землевласника ОСОБА_2 .

Рішення суду мотивовано тим, що відмову у погодженні меж з боку ОСОБА_2 можливо розцінювати як необґрунтованою та безпідставною, оскільки відповідачем не було надано до суду мотивованого правового обґрунтування причин відмови підписувати ОСОБА_3 акт погодження меж земельної ділянки (т.1 а.с.203-207).

Доводи апеляційної скарги та відзиви на скаргу

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати і постановити нове рішення про відмову у позові.

Неправильність рішення суду мотивована порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт, крім доводів, що містяться в її запереченнях, зазначила, що:

- суд безпідставно відмовив у зупиненні провадження по справі до розгляду іншої справи, в якій вирішується право власності ОСОБА_3 ;

- суд вирішив клопотання про зупинення провадження за п.6 ст.183 ЦПК України, порушив вимоги ч.2 ст.251 ЦПК України, вирішив клопотання на місці за межами нарадчій кімнати;

- не задовольнив її клопотання про відкладення справи, оскільки нею надана повістка про наступне судове засідання в іншій справі;

- погодившись з позовом, представник Одеської міської ради був повідомлений про те, що відкрито провадження Київським районним судом м.Одеси (суддя Луняченко В.О.) за позовом заступника керівника Одеської міської прокуратури №1 в інтересах держави в особі Одеської міської ради, Управління державного архітектурного контролю Одеської міської ради до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право власності, договорів купівлі продажу, скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності;

- у провадженні Київського районного суду м.Одеси розглядається обвинувальний акт відносно первісного власника вказаної земельної ділянки ( т.1 а.с. 224-227).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 ,крім доводів, що містяться в її позові, зазначив, що:

- позивачка має право за законом на приватизацію вказаної земельної ділянки, відповідно до рішення Одеської міської ради від 21 вересня 2016 року;

- відповідачка, відмовляючись погоджувати межі земельної ділянки не зазначила чим саме порушуються її права як землевласника та не надала жодних доказів які б підтверджували порушення її прав;

- рішення Одеської міської ради від 21 вересня 2016 року нею не оскаржувалось;

- підстави для зупинення по справі відсутні, оскільки відповідачка не довела причини неспроможності розгляду даної справи до вирішення іншої справи, яка знаходиться в провадженні судді Луняченко В.А.;

- позовна заява, яку подано прокурором, на теперішній час судом залишено без розгляду у зв`язку з чим, у прокурора відсутні повноваження на звернення до суду з даним позовом;

- просив суд залишити рішення суду без змін, апеляційну скаргу без задоволення (т.2 а.с. 10-14).

Відзив на апеляційну скаргу від інших учасників судового процесу не надійшов.

Представник ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 надав до апеляційного суду заяву про розгляд справи в його відсутність, просив апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

В судовому засіданні представник Одеської міської ради Юраш В.В. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи повідомлялись апеляційним судом належним чином, що відповідно до правил ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розглядові у їх відсутність.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Одеської міської ради Юраша В.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість заявлених вимог позивача щодо визнання за нею права на розробку проекту землеустрою земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без згоди суміжного землевласника земельної ділянки ОСОБА_2 , власником земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_1 , яка не надала причин щодо порушення її прав у погодженні меж земельної ділянки.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

За положенням ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ч.1ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

З урахуванням цих норм суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, виходячи із підстав позову та встановлених обставин, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог (повністю чи частково) або відмову в їх задоволенні.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07 липня 2015 року за № 40180438, видане реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області, належить житловий будинок, загальною площею 41,8 кв.м., житловою площею 18 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.4 ).

Позивачка зазначила, що у 2016 році вона з метою реалізації свого законного права на безкоштовну приватизацію земельної ділянки, розпочала процес приватизації земельної ділянки площею 0,0680 га, розташованої за вищевказаної адресою.

Рішенням Одеської міської ради за № 1114-VII від 21 вересня 2016 року «Про надання дозволів громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» вирішено надати дозволи громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у м.Одесі згідно з переліком (додаток 1).

Відповідно до п.80 додатку 1 до вищезазначеного рішення ОСОБА_3 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за зазначеною адресою для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (т.1 а.с.5).

На виконання рішення Одеської міської ради ОСОБА_3 було замовлено розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність у ФОП ОСОБА_5 на підставі договору № 68 від 18 листопада 2016 року, яким була розпочата розробка вказаного проекту ( т.1 а.с. 33-94).

Як вбачається з копії проекту, на підставі клопотання ОСОБА_3 до Одеської міської ради, рішення Одеської міської ради від 07 липня 2015 року та договору на виконання землевпорядних робіт № 68 від 18 листопада 2016 року Управління архітектури та містобудування своїм висновком погодило проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_3 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), оскільки межі земельної ділянки, які проектуються до відведення розташовані в зоні індивідуальної житлової забудови і на даний час використовуються за цільовим призначенням, та погоджені суміжними землевласниками та землекористувачами, окрім відповідача по справі.

Судом першої інстанції досліджені додані до проекту додатки технічних та правових документів, які не суперечать Закону України «Про землеустрій» ( т.1 а.с.33-76).

Невід`ємною частиною розробки проекту землеустрою є акти погодження меж земельної ділянки суміжними землевласниками та/або землекористувачами та акти прийомки-передачі межових знаків на зберігання.

Як вбачається з матеріалів справи, запроектована до відведення у власність земельна ділянка межує: з північної сторони землі гр. ОСОБА_6 , з південної сторони землі м.Одеси /проїзд/, з західної сторони землі: гр. ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , з східної сторони землі Харитонової Г.В.

Згоду щодо приватизації та погодження межі земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 надали усі суміжні землевласники, що вбачається із їх заяв про надання згоди на приватизацію, посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юхневич М.М., окрім відповідача ОСОБА_2 .

Позивачка ОСОБА_3 двічі 16 серпня 2017 року та 11 вересня 2017 року направляла листи до ОСОБА_2 з проханням погодити межі земельної ділянки за зазначеною адресою, однак на вказані листи відповідачка не реагувала та письмового погодження меж земельної ділянки не надала.

Внаслідок такої необґрунтованої відмови ОСОБА_3 позбавлена свого законного права на отримання земельної ділянки у власність в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок громадянам.

В суді першої інстанції відповідач пояснила, що у 2012 році вона приватизувала свою земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та межує на протязі приблизно 19 метрів з земельною ділянкою ОСОБА_3 , що вона особисто за власні кошти у 2005 році здійснила будівництво кам`яного паркану (огорожі) з боку земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні позивача, будь-яких перешкод з боку позивача у користуванні її земельною ділянкою не зазначила, пояснивши відмову в наданні згоди на приватизацію її особистою позицією.

Так, ст.ст. 116,118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності.

Згідно ч.3 ст.158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

За змістом ст.198 ЗК України погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами необхідне при кадастровій зйомці, як комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Разом з тим, ст. 198 ЗК України не містить обов`язкових вимог щодо погодження меж з суміжними землевласниками, а таке погодження при кадастровій зйомці як комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок, здійснюється з метою вірного визначення меж земельної ділянки, а не виявлення обмежень у можливості її використання, в тому числі з боку суміжних землекористувачів (землевласників).

Згідно зі ст.55 Закону України « Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка, крім того, межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам.

У відповідності до ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Захист земельних прав - це передбачені законом способи охорони цих прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Однак, вирішуючи спір, суд першої інстанції не в повній мірі врахував те, що непогодження відповідачем меж земельної ділянки, яке мотивоване наявністю земельного спору є формою реалізації прав останнього, а сама по собі процедура погодження меж є виключно допоміжною стадією у процесі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути технічних помилок. Акт погодження меж земельної ділянки є складовою частиною технічної документації, на підставі якої орган місцевого самоврядування, реалізуючи власну компетенцію, приймає рішення про передачу громадянам безоплатно земельних ділянок у власність. При цьому кадастровою зйомкою є комплекс робіт, яку проводять юридичні та фізичні особи, які одержали в установленому порядку ліцензію на проведення геодезичних і картографічних робіт, а при їх проведенні суміжні землекористувачі погоджують межі земельних ділянок і вказані дії не впливають на правовий режим земельної ділянки і не є юридичним фактом, на підставі якого виникають, змінюються чи припиняються земельні правовідносини, оскільки в результаті кадастрових робіт створюється лише інформаційна база.

При цьому ст.198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є «погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами» та не дає підстав для висновку, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа погодження меж не відбулося. Погодження полягає у тому, щоб суміжному землекористувачу було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію (відведення) ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови, прийнявши відповідне рішення про погодження та/або затвердження технічної документації або про відмову у вчиненні таких дій.

Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації.

У той же час непогодження суміжним землекористувачем меж земельної ділянки не є само по собі підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову у затвердженні технічної документації та передачі земельної ділянки у власність.

Таким чином відмова ОСОБА_2 від підписання акту погодження меж земельних ділянок не порушує прав ОСОБА_3 на отримання земельних ділянок у власність і не є перешкодою у проведенні передбачених законом дій, спрямованих на приватизацію земельної ділянки позивачем, в тому числі і прийняття відповідних рішень органом місцевого самоврядування.

Тобто, відмова суміжних землекористувачів у наданні згоди на погодження меж земельних ділянок для останніх може мати негативні наслідки, однак не може розцінюватись як зловживання суміжними землекористувачами своїми правами, оскільки така відмова є формою реалізації землекористувачами своїх прав і не є підставою для відмови позивачам на подальше оформлення документів на приватизацію земельної ділянки без погодження меж з відповідним відповідачем.

З огляду на зазначене, так як погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача з боку відповідача у справі відбулось у формі відмови, то таке "погодження" повинно бути прийнято і враховано органами місцевого самоврядування при підготовці технічної документації із землеустрою щодо складання документу, який посвідчує право на земельну ділянку.

Таким чином, у законодавстві України відсутні вимоги щодо обов`язку землекористувача надавати згоду на погодження меж суміжних земельних ділянок, а також обов`язку надання згоди на погодження у примусовому порядку, тобто для вчинення вказаних дій суб`єктами земельних правовідносин законодавцем покладено принцип добровільності.

На вказані обставини звертає увагу Верховний Суд в постанові від 11 липня 2018 року у справі № 263/11779/16-ц, провадження № 61-25486св 18, в постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 463/5546/15-ц, провадження № 61-22003св18, в постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 235/2749/16-ц, провадження № 61-23345св18.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року по справі №350/67/15-ц зроблено висновок, що непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації.

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції не ґрунтується на вимогах закону та не узгоджується з матеріалами справи, у зв`язку із чим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, судове рішення скасувати, постановити нове рішення про відмову у позові.

Керуючись ст.ст.368,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 24 жовтня 2018 року скасувати.

У позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа Одеська міська рада, про визнання права на розробку проекту землеустрою земельної ділянки без згоди суміжного землевласника, відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 01 листопада 2019 року.

Головуючий /підпис/

Судді : /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя Одеського апеляційного суду Г.Я. Колесніков