Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 1512/3008/2012

провадження № 61-13804св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя- доповідач),

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідачі: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру» в особі Одеської регіональної філії, Управління Держкомзему у м. Одесі Одеської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 22 березня 2016 року у складі колегії суддів: Плавич Н. Д., Ващенко Л. Г., Вадовської Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2008 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру» в особі Одеської регіональної філії, Управління Держкомзему у м. Одесі Одеської області, про встановлення земельного сервітуту.

Позовна заява мотивована тим, що їй, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних частках на праві спільної часткової власності належить 1/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на домоволодіння від 12 травня 2005 року, виданим на підставі розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 01 грудня 2004 року № 545.

21 липня 2005 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гурською О. В. посвідчено заяву ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які, спільно володіючи житловим будинком АДРЕСА_1 , що знаходиться на земельній ділянці площею 2 594 кв. м, надали один одному згоду на приватизацію земельних ділянок у розмірах, визначених відповідно до порядку користування земельною ділянкою згідно з планом та їм відомо про необхідність безперешкодно допускати один одного до експлуатації та обслуговування належної кожному з них частини житлового будинку.

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку, виданим 20 травня 2009 року на підставі рішення Одеської міської ради від 25 грудня 2008 року № 3973-V, ОСОБА_7 на праві приватної власності належить 0,766 га земельної ділянки на АДРЕСА_1 .

У висновку, складеному 25 серпня 2005 року Управлінням архітектури та містобудування Виконавчого комітету Одеської міської ради про можливість передачі у приватну власність ОСОБА_7 земельної ділянки на АДРЕСА_2 , зазначено про сервітут - право проходу на земельні ділянки суміжних землекористувачів, та вказано, що ОСОБА_7 має забезпечувати безперешкодний прохід на земельні ділянки суміжних землекористувачів.

Згідно з висновком Управління архітектури та містобудування Виконавчого комітету Одеської міської ради від 25 серпня 2015 року сервітути на земельній ділянці ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відсутні.

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого 07 квітня 2011 року на підставі рішення Одеської міської ради від 14 квітня 2010 року № 5807-V, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належить земельна ділянка АДРЕСА_2 площею 0,0180 га, розташована на АДРЕСА_1 .

Також на підставі рішення Одеської міської ради від 14 квітня 2010 року № 5807-V ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 07 квітня 2011 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0370 га, розташовану на АДРЕСА_1 .

Користування позивачами земельною ділянкою АДРЕСА_2 площею 0,0180 га, розташованою на АДРЕСА_1 , можливе за умови проходу через земельну ділянку, яка належить на праві власності ОСОБА_7 та земельну ділянку, що перебуває у користуванні ОСОБА_4

Позивачі зазначають, що з однієї своєї земельної ділянки на іншу вони можуть потрапити через земельні ділянки, які знаходяться у власності відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що є дуже не зручним для них, оскільки на земельній ділянці ОСОБА_7 постійно знаходиться собака для охорони території, та між земельними ділянками, які знаходяться у користуванні відповідачів, знаходиться паркан з хвірткою, в зв`язку з чим вони вимушені постійно шукати зустрічі з ОСОБА_7 та просити його закрити собаку й відкрити хвіртку щоб пройти до іншої частини своєї земельної ділянки. Проте останнім часом ОСОБА_7 взагалі не пропускає позивачів через свою земельну ділянку, а тому вони не мають доступу до неї.

З урахуванням уточнених позовних вимог (а. с. 11-14, том 2) позивач просила встановити їй безоплатний постійний (безстроковий) земельний сервітут для обслуговування та використання за цільовим призначенням земельної ділянки АДРЕСА_2 , площею 0,0180 га, яка знаходиться на АДРЕСА_1 шляхом надання права проходу по належній на праві спільної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 суміжній земельній ділянці площею 0,0568 га, розташованій за цією ж адресою, та шляхом надання права проходу по належній на праві власності ОСОБА_7 суміжній земельній ділянці площею 0,0766 га, яка розташована на АДРЕСА_1 . Також просила суд визначити порядок виконання рішення суду шляхом зазначення у його резолютивній частині, що це рішення є підставою для реєстрації Головним управлінням Держкомзему в Одеській області цього сервітуту у встановленому чинним законодавством України порядку, а також підставою для внесення Державним підприємством «Центр державного земельного кадастру» в особі Одеської регіональної філії відповідних змін до автоматизованої системи державного земельного кадастру.

У червні 2012 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , треті особи: Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру» в особі Одеської регіональної філії та Управління Держкомзему у м. Одесі Одеської області, в якому просили встановити їм постійний (безстроковий) земельний сервітут для обслуговування та використання за цільовим призначенням земельної ділянки АДРЕСА_2 , площею 0,0180 га, яка розташована на АДРЕСА_1 шляхом надання права проходу по земельній ділянці, що належить на праві спільної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , площею 0,0568 га, розташованій на АДРЕСА_1 , та по земельній ділянці, що належить на праві власності ОСОБА_7 , площею 0,0766 га, та знаходиться за цією ж адресою.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 13 липня 2012 року вказані позовні заяви об`єднані в одне провадження.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2015 року провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_3 було закрито, у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 .

Під час розгляду справи позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 неодноразово уточнювали позовні вимоги, остаточно виклавши їх у редакції позовної заяви від 16 березня 2015 року (а. с. 71-72, том 3), та просили суд встановити земельний сервітут шляхом надання права проходу ОСОБА_9 та ОСОБА_2 по земельній ділянці ОСОБА_10 Вхід на земельну ділянку, що знаходиться у спільній власності ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , з АДРЕСА_2 має бути облаштований через земельну ділянку, що належить ОСОБА_7 , шириною 1,0 м (лінійні розмірі за державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 104235), початок від літ Ж:

- від літ Ж до літ Е: 1,22 м - 5,77 м - 4,75 м - 8,89 м - 7,49 м - 4,60 м;

- від літ. Е до літ. Д: 10,52 м;

- від літ. Д до літ. Г: 4,77м.

Площа земельної ділянки для проходу становить 49,0 кв. м.

Справа переглядалася судами неодноразово.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Останнім рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09 червня 2015 року у складі судді Калініченко Л. В. позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково.

Встановлено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 безстроковий безоплатний земельний сервітут шляхом надання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права проходу по земельній ділянці ОСОБА_7 , яка розташована на АДРЕСА_1 , згідно з варіантом АДРЕСА_2 висновку експерта № 60/14 судової будівельно-технічної експертизи, складеного 16 липня 2014 року судовим експертом Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеський регіональний центр незалежних експертиз», а саме:

вхід на земельну ділянку площею 0,0180 га на АДРЕСА_1 , що знаходиться у спільній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , встановлено з АДРЕСА_2 через земельну ділянку, що належить ОСОБА_7 , шириною 1,0 м (лінійні розміри за державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №104235), початок від літ. Ж:

- від літ. Ж до літ. Е: 2,22 м - 5,77 м - 4,75 м - 8,89 м - 7,49 м - 4,60 м;

- від літ. Е до літ. Д: 10,52 м;

- від літ. Д до літ. Г: 4,77 м.

Площа земельної ділянки для проходу становить 49,00 кв. м.

У іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що прохід до земельної ділянки площею 0,0180 га на АДРЕСА_1 , яка знаходиться у спільній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , неможливий іншим способом, ніж через земельні ділянки, які належать ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_11 (перший варіант, запропонований експертом) або тільки через земельну ділянку ОСОБА_7 (другий варіант), що свідчить про неможливість задоволення потреб позивачів у проході до власного майна іншим способом, ніж встановлення земельного сервітуту щодо частини сусідньої земельної ділянки. Відповідно до статті 98 ЗК України земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, а тому суд встановив позивачам безстроковий безоплатний земельний сервітут шляхом надання їм права проходу по земельній ділянці ОСОБА_7 , яка розташована на АДРЕСА_1 згідно з варіантом АДРЕСА_2 висновку № 60/14, складеного 16 липня 2014 року судовим експертом Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеський регіональний центр незалежних експертиз» (далі - ТОВ «Одеський регіональний центр незалежних експертиз») за наслідками проведення судової будівельно-технічної експертизи. При цьому суд не задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у частині встановлення такого сервітуту ще й для ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 22 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено. Рішення Київського районного суду м. Одеса від 09 червня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позовах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про встановлення сервітуту відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що в обґрунтування своїх вимог про встановлення безстрокового безоплатного земельного сервітуту позивачі посилалися на нотаріально посвідчену заяву від 21 липня 2005 року, підписану ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , згідно з якою ці особи надали згоду один одному на приватизацію земельних ділянок та на безперешкодний допуск один одного до експлуатації та обслуговування належної кожному з них частини житлового будинку. Станом на липень 2005 року особи, які підписували цю заяву, були користувачами своїх земельних ділянок та мали лише намір їх приватизувати. На теперішній час позивачі є співвласниками земельної ділянки площею 0,0180 га, для якої вони вимагають встановлення сервітуту на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого 21 березня 2011 року. Відповідач ОСОБА_7 набув право власності на земельну ділянку площею 0,0766 га на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого 30 квітня 2009 року. Крім цього, нотаріально посвідчена заява від 21 липня 2005 року була також підписана ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Враховуючи вимоги закону щодо земельного сервітуту, перевіряючи те, чи не використовує сторона спір щодо встановлення земельного безоплатного безстрокового сервітуту як спосіб реалізації земельної ділянки, апеляційний суд встановив, що після отримання державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,0180 га позивачі запропонували ОСОБА_7 придбати зазначену земельну ділянку за завищеною ціною, що його не влаштовувало, позовні вимоги щодо встановлення земельного сервітуту позивачі наполягають вирішити саме за рахунок земельної ділянки ОСОБА_7 . З урахуванням зазначених обставин суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове рішення про відмову у позовах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У квітні 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що за своєю суттю сервітут є обмеженням права власності, яке накладається договором або судом, у випадку, якщо права власника сусіднього землекористувача неможливо задовольнити без встановлення такого обмеження, то зниження вартості земельної ділянки або обмеження права власності особи щодо земельної ділянки, на яку встановлюється сервітут, не є підставою для відмови у встановленні земельного сервітуту. Апеляційний суд не спростував висновок суду першої інстанції про те, що права позивачів щодо користування нележною їм земельною ділянкою можливо реалізувати лише шляхом встановлення сервітуту. Судовий експерт, який проводив судову будівельно-технічну експертизу, на місцевість не виїжджав, а тому підстави вважати, що встановлення сервітуту призведе до руйнування зелених насаджень, кущів, комунікацій відсутні. Крім цього, суд апеляційної інстанції не спростував висновок суду про те, що обраний позивачами спосіб захисту свого права є найменш обтяжливим для відповідача.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом подати відзив на касаційну скаргу.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Київського районного суду м. Одеси.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 листопада 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 06 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Черняк Ю. В.

Фактичні обставини, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних частках на праві спільної часткової власності належала 1/5 частина житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на домоволодіння від 12 травня 2005 року, виданим на підставі розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 01 грудня 2004 року № 545.

21 липня 2005 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гурською О. В. посвідчено заяву ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які, спільно володіючи житловим будинком АДРЕСА_1 , що знаходиться на земельній ділянці площею 2 594 кв. м, надали один одному згоду на приватизацію земельних ділянок у розмірах, визначених у порядку користування земельною ділянкою, план якого виготовлений Товариством з обмеженою відповідальністю фірмою «Юрікс» та їм відомо про необхідність безперешкодно допускати один одного до експлуатації та обслуговування належної кожному з них частини житлового будинку.

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку, виданим 20 травня 2009 року на підставі рішення Одеської міської ради від 25 грудня 2008 року № 3973-V, ОСОБА_7 на праві приватної власності належить 0,766 га земельної ділянки на АДРЕСА_1 .

У висновку, складеному 25 серпня 2005 року Управлінням архітектури та містобудування виконавчого комітету Одеської міської ради про можливість передачі у приватну власність ОСОБА_7 земельної ділянки на АДРЕСА_1 , зазначено про сервітут - право проходу на земельні ділянки суміжних землекористувачів та вказано, що ОСОБА_12 має забезпечувати безперешкодний прохід на земельні ділянки суміжних землекористувачів.

Згідно із висновком Управління архітектури та містобудування Виконавчого комітету Одеської міської ради від 25 серпня 2015 року сервітути на земельній ділянці ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відсутні.

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого 07 квітня 2011 року на підставі рішення Одеської міської ради від 14 квітня 2010 року № 5807-V, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належить земельна ділянка АДРЕСА_2 , площею 0,0180 га, розташована на АДРЕСА_1 .

Також на підставі рішення Одеської міської ради від 14 квітня 2010 року № 5807-V 07 квітня 2011 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0370 га, розташовану на АДРЕСА_1 .

Судами також встановлено, що користування позивачами земельною ділянкою АДРЕСА_2 площею 0,0180 га, розташованою на АДРЕСА_1 , можливе за умови проходу через земельну ділянку, яка належать на праві власності ОСОБА_7 , та земельну ділянку, що перебуває у користуванні ОСОБА_4 Інші способи користуватися зазначеною земельною ділянкою позивачі не мають.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суду, і застосовані норми права

Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Статтею 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Відповідно до положень частин першої-третьої статті 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду (частини).

Право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту (частина перша, друга статті 404 ЦК України).

Особливості та порядок встановлення земельного сервітуту визначено ЗК України.

Стаття 98 ЗК України визначає право земельного сервітуту як право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.

Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Стаття 99 ЗК України визначає перелік, який не є вичерпним, земельних сервітутів, встановлення яких можуть вимагати власники або землекористувачі земельних ділянок.

Статтею 100 ЗК України встановлено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

З аналізу наведених положень цивільного і земельного законодавства України вбачається, що земельний сервітут може бути встановлений судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту, у разі недосягнення домовленості між цією особою та власником (володільцем) земельної ділянки.

Отже, встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що: правове регулювання дій щодо встановлення сервітуту має здійснюватися виключно між власником (володільцем) земельної ділянки та особою, яка має намір нею користуватися, а тому необхідно визначити суб`єктний склад спірних правовідносин відповідно до частини другої статті 402, частини другої статті 404 ЦК України (правовий висновок, викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 листопада 2018 року у справі № 642/3165/17 (провадження № 61-14776св18); метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задоволення такої потреби в інший спосіб, тобто якщо власник земельної ділянки відмовляється укласти угоду про встановлення земельного сервітуту або сторони не можуть дійти згоди про його умови (правовий висновок, викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 351/1146/16-ц (провадження

№ 61-14776св18).

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання своєї земельної ділянки неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити будь-яким іншим способом.

13 січня 2010 року ОСОБА_8 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .. ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у нотаріально посвідченій заяві погодили порядок користування земельною ділянкою та зобов`язалися безперешкодно допускати один одного до експлуатації та обслуговування визначених частин земельних ділянок відповідно до плану користування земельною ділянкою на АДРЕСА_1 (а. с. 24 том 2).

Крім цього, у справі було проведено судову будівельно-технічну експертизу, за наслідками якої судовий експерт Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеський регіональний центр незалежних експертиз» 16 липня 2014 року склав висновок № 60/14, згідно з яким запропоновано два варіанти встановлення сервітуту:

1) Варіант № 1 - встановлення земельного сервітуту шляхом надання права проходу ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відповідно до порядку користування земельною ділянкою, погодженого 13 січня 2010 року нотаріально посвідченою заявою співвласників земельної ділянки на АДРЕСА_1 .

2) Варіант № 2 - вхід на земельну ділянку, площею 0,0180 га на АДРЕСА_1 , що знаходиться у спільній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , встановлено з пров. Псковського через земельну ділянку, що належить ОСОБА_7 , шириною 1,0 м (лінійні розміри за державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №104235), початок від літ. Ж:

- від літ. Ж до літ. Е: 2,22 м - 5,77 м - 4,75 м - 8,89 м - 7,49 м - 4,60 м;

- від літ. Е до літ. Д: 10,52 м;

- від літ. Д до літ. Г: 4,77 м.

Площа земельної ділянки для проходу становить 49,00 кв. м.

Запропонований варіант № 2 усуває незручності варіанту № 1, в якому прохід розташований майже через середину ділянки ОСОБА_7 та дає змогу співвласникам домоволодіння на АДРЕСА_1 користуватися належними їм земельними ділянками у найменш обтяжливий спосіб.

Позивачі просили в суді встановити їм постійний та безоплатний земельний сервітут для обслуговування їх земельної ділянки АДРЕСА_2 , площею 0,0180 га, розташованою на АДРЕСА_1 , шляхом надання їм у користування земельної ділянки відповідача ОСОБА_7 , згідно із варіантом № 2, запропонованим судовим експертом ТОВ «Одеський регіональний центр незалежних експертиз» у висновку від 16 липня 2014 року № 60/14.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд правильно виходив із того, що запропонований у висновку судової будівельно-технічної експертизи варіант № 2 встановлення сервітуту створює труднощі та незручності для відповідача ОСОБА_7 , значно погіршує його права як власника земельної ділянки. Крім цього, між співвласниками домоволодіння на АДРЕСА_1 склався чіткий порядок користування земельними ділянками, що їм належать, та було погоджено безперешкодно допускати один одного до експлуатації та обслуговування визначених частин земельних ділянок. Доказів того, що позивачі не можуть користуватися належною їм на праві власності земельною ділянкою у спосіб раніше погоджений нотаріально посвідченою заявою, позивачі не надали та, уточнивши позовні вимоги, безпідставно просили суд встановити сервітут відповідно до запропонованого у висновку судової будівельно-технічної експертизи варіанту № 2.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Суд апеляційної інстанції повно і всебічно дослідив наявні у матеріалах справи докази та дав їм належну правову оцінку згідно зі статтями 57-60, 212-215, 303, 304, 315 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права зводяться до переоцінки досліджених у судовому порядку доказів, висновків суду не спростовують та не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 22 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк