ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9085/19 Справа № 212/3435/19 Суддя у 1-й інстанції - Козлов Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Приватне акціонерне товариство «Суха Балка»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Суха Балка» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 03 червня 2019 року, яке ухвалено суддею Козловим Ю.В. у місті Кривому Розі, (відомості про складення повного тексту судового рішення відсутні),-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Суха Балка» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я у розмірі 190000, 00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що працював з 19.01.1982 року по 31.07.2002 року бетонником, підземним прохідником та каменщиком на підприємстві відповідача ПрАТ «Суха Балка».

ОСОБА_1 працював протягом тривалого часу в умовах впливу шкідливих факторів, внаслідок чого отримав професійне захворювання.

13 червня 1996 року на підприємстві ПрАТ «Суха Балка» складений Акт розслідування виникнення хронічного професійного захворювання, в якому зазначено, що робота виконується в підземних умовах, робоче місце має по 1 фактору ІІІ класу, 3 і 2 ступенем шкідливості и 4 фактори ІІІ класу 1 ступеня шкідливості, тим самим встановлюється, що умови роботи дуже небезпечні та шкідливі.

Висновком ЛЕК Укр НДПРОММЕД від 1996 року ОСОБА_1 було встановлено професійне захворювання: вібраційна хвороба 2 ступеня з полірадикулопатією, помірно вираженим порушенням біомеханіки хребта, з нейродистрофією у вигляді двостороннього плече лопаткового пері артрозу ПФС 2 ст., деформуючий артроз ліктьових та колінних суглобів ПФ 1 ст., з вегетативно-сенсорною полінейропатією, зовнішнім епікондильозом плечей, вираженим больовим синдромом.

Згідно довідки МСЕК від 17.05.2007 року позивач повторно пройшов огляд, де йому було визначено ступень втрати професійної працездатності 40% та третю групу інвалідності з 17 травня 2007 року безстроково, що підтверджується випискою з акта огляду МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги» серії ДНА-02 № 017371 виданою на ім`я позивача.

Вина підприємства полягає в тому, що згідно діючого законодавства - статті 13 Закону України «Про охорону праці», підприємство зобов`язано було створити безпечні і нешкідливі умови праці. Вказаною нормою передбачено, що роботодавець за невиконання вимог ст. 13 Закону України «Про охорону праці» несе безпосередню відповідальність, оскільки професійне захворювання виникло у позивача внаслідок порушення адміністрацією підприємства норм з безпеки праці під час виконання трудових обов`язків, заподіяна моральна шкода випливає з трудових правовідносин і має відшкодовуватися роботодавцем, який не створив безпечних умов праці.

Оскільки ОСОБА_1 втратив своє здоров`я та працездатність з вини підприємства, вважає, що відповідач по справі повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду. В зв`язку з професійним захворюванням змінився уклад та якість життя, що завдає йому моральних страждань.

Все вищенаведене і є підтвердженням душевних переживань, що призводять до значних і постійних моральних страждань та змушують звернутися до суду з даним позовом.

В якості відшкодування спричиненої моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я позивач просить стягнути з ПрАТ «Суха Балка» компенсацію 190 000,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто з ПАТ «Суха Балка» (, 50029, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Конституційна, 5) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , суму моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, у розмірі 76 840,00 (сімдесят шість тисяч вісімсот сорок) гривень без утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто з ПАТ «Суха Балка» (, 50029, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Конституційна, 5) на користь держави судові витрати у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок).

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «Суха Балка», посилаючись на порушення та неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, а також на те, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на висновках, зроблених при неповному та необ`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, ставить питання про скасування судового рішення та ухвалення нового, яким у повному обсязі відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог.

Відповідач наголошує на тому, що не зважаючи на те, що висновком МСЕК від 03.07.1996 року позивачеві первинно було встановлено 30% втрати професійної працездатності по професійному захворюванню, встановлено 3 групу інвалідності, 17.05.2007 року - 40% втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності безстроково, позивач працював на підприємстві тривалий проміжок часу, а саме з 19.01.1982 року по 31.07.2002 року, тим самим, зі своєї ініціативи погіршував стан здоров`я, оскільки відповідач протягом всього зазначеного часу не приховував важкість та шкідливість технологічного процесу, на що суд не звернув належної уваги, що ставить під сумнів законність та обґрунтованість судового рішення.

Окрім того, відповідач вказує, що при укладанні трудового договору між Сторонами, відповідно до ст. 29 КЗпП України, позивачу було повідомлено про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору. Тож позивач свідомо приймав запропоновані йому умови праці і усвідомлював можливість ушкодження його здоров`я та його наслідки, а отже відповідач не приховував важкість та шкідливість технологічного процесу, технологію виробництва не порушував.

Також відповідач наголошує на тому, що ст. 38 КЗпП України передбачено право працівника у будь-який час розірвати трудовий договір, а тому тривалість роботи працівника у шкідливих умовах залежить від самого працівника і лише він несе відповідальність за наслідки свого вибору.

Відповідач вважає, що всупереч ст. 23 ЦК України та п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди», розмір моральної шкоди, що стягнений судом першої інстанції з ПрАТ «Суха Балка» на користь позивача не відповідає вимогам розумності, виваженості та справедливості.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Матеріалами справи і судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 19.01.1982 року по 31.07.2002 року бетонником, підземним прохідником та каменщиком на підприємстві відповідача ПрАТ «Суха Балка». 31 липня 2002 року був звільнений за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію за віком ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки, копія міститься в матеріалах справи.

13 червня 1996 року на підприємстві ПрАТ «Суха Балка» складений Акт розслідування виникнення хронічного професійного захворювання, в якому зазначено, що робота виконується в підземних умовах, робоче місце має по 1 фактору ІІІ класу, 3 і 2 ступенем шкідливості и 4 фактори ІІІ класу 1 ступеня шкідливості, тим самим встановлюється, що умови роботи дуже небезпечні та шкідливі.

Висновком ЛЕК Укр НДПРОММЕД від 1996 року ОСОБА_1 було встановлено професійне захворювання: вібраційна хвороба 2 ступеня з полірадикулопатією, помірно вираженим порушенням біомеханіки хребта, з нейродистрофією у вигляді двостороннього плече лопаткового пері артрозу ПФС 2 ст., деформуючий артроз ліктьових та колінних суглобів ПФ 1 ст., з вегетативно-сенсорною полінейропатією, зовнішнім епікондильозом плечей, вираженим больовим синдромом.

Згідно довідки МСЕК від 17.05.2007 року позивач повторно пройшов огляд, де йому було визначено ступень втрати професійної працездатності 40% та третю групу інвалідності з 17 травня 2007 року безстроково, що підтверджується випискою з акта огляду МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги» серії ДНА-02 № 017371 виданою на ім`я позивача.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , керувався статтями 153, 237-1 КЗпП України, Законом України «Про охорону праці», ст. 440-1 ЦК Української РСР, ст.ст.23, 1167 ЦКУ, ст.237-1 КзпПУ, ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 133, 141, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, й виходив з того, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійні захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків на підприємстві відповідача, і наявності у зв`язку з цим підстав для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, та не погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача щодо відсутності підстав для стягнення моральної шкоди, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного суду України, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Події, які породили право ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами мали місце в період з 1982 року до 2002 року, тобто правовідносини виникли до набрання чинності діючим ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (не майнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду чи галузевої належності.

Крім того, згідно рішення Конституційного суду України від 27.01.2004р., моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Відповідно частині 3 ст. 23 ЦКУкраїни розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини факту душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Як вбачається зі змісту акту розслідування профзахворювання від 13.06.1996 року (а.с. 5-8), комісія встановила порушення закону, що призвели до профзахворювання, тобто вину відповідача, який не забезпечив належні умови прані.

Рішенням Конституційного суду України від 08.10.2008 року №20 рп-08 по справі № 1-32/2008 встановлено, що громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мають право на відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 1167 ЦКУ та ст. 237-1 КЗпПУ за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Відповідно до ст. 1167 ЦКУ- моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала.

Згідно п.3 ч.1 ст. 268 ЦКУ відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з ушкодженням здоров`я, випливають з порушення немайнових прав, а тому не мають строку позовної давності.

Відповідно до 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, спричиненої працівникові ушкодженням здоров`я, в зв`язку із виконанням ним трудових обов`язків затверджених постановою КМ України від 23.06.1993 №472, що діяли на час виникнення правовідносин і до липня 2001 року, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Максимальний розмір відшкодування моральної шкоди, згідно цього НПА в різні періоди його дії у часі, коливався від 150 до 200 мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Відповідно до ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачалося, що моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування матеріальної шкоди. Розмір відшкодування шкоди визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Тобто, на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадянв редакції від 03.10.1997р., п.11 Правил).

У відповідності до роз`яснень Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діяли на час розгляду справи (асз. 2 п.9 вищенаведеної Постанови Пленуму).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачу заподіяна моральна шкода у зв`язку з отриманим професійним захворюванням, так як він відчуває фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання.

Так, до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу.

Отже, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.

Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Отже, колегія суддів повністю погоджується із висновком суду першої інстанції, що беручи до уваги обставини, викладені в позові, які знайшли документальне підтвердження, встановлений факт спричинення моральної шкоди, тому заподіяна моральна шкода підлягає компенсації.

Відповідно до роз`яснень викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд першої інстанціїї враховував глибину фізичних та моральних страждань позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності, який становить 40%, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, необхідність щорічної реабілітації, період роботи на підприємстві відповідача загальний стаж 18 років, в умовах впливу шкідливих факторів 14 років 4 місяці.

Згідно положень ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» розмір мінімального прожиткового мінімуму - становить 1921,00 грн.

Обґрунтовуючи розмір відшкодування моральної шкоди, в рамках заявлених позовних вимог, з врахуванням вказаних позивачем та встановлених судом обставин характеру спричиненої моральної шкоди та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції вважав можливим стягнути на користь ОСОБА_1 , сорок прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 76840,00 грн., що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які він щоденно зазнає.

Отже, колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, оскільки його визначено судом, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що ОСОБА_1 заподіяна моральна шкода у зв`язку з отриманим ним професійним захворюванням.

З огляду на вищезазначене суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачу ОСОБА_1 , а доводи відповідача в апеляційній скарзі щодо відсутності підстав для задоволення позову, є необґрунтованими та фактично зводяться до переоцінки доказів, та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Суха Балка»залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 05 листопада 2019 року.

Головуючий:

Судді: