Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 666/208/16-ц

провадження № 61-32736св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - прокурор - заступник керівника Херсонської місцевої прокуратури, який діє в інтересах держави,

відповідачі: Антонівська селищна рада м. Херсона, ОСОБА_1 , третя особа - Громадська організація «Антонівська хвиля»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника прокурора Херсонської області на рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 17 лютого 2016 року у складі головуючого-судді Рядчої Т. І. та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 17 липня 2017 року у складі колегії суддів: Ігнатенко П. Я., Бездрабко В. О., Полікарпової О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2016 року прокурор звернувся до суду із указаним позовом в інтересах держави до Антонівської селищної ради м. Херсона, ОСОБА_1 про визнання недійсними рішень міської ради та державного акта на право власності на земельну ділянку та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позов мотивовано тим, що рішенням Антонівської селищної ради від 06 лютого 2004 року № 207 надано дозвіл ОСОБА_2 на розробку проекту відведення присадибної земельної ділянки площею 1500 кв. м по АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд. Рішенням Антонівської селищної ради від 09 липня 2004 року № 252 передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1423 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та видано державний акт. Зазначена земельна ділянка неодноразово відчужувалась та на даний час її власником на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки з об`єктом незавершеного будівництва, готовністю 30 %, від 06 серпня 2015 року є ОСОБА_1

Позивач зазначає, що земельна ділянка була передана у власність з порушенням чинного законодавства, оскільки розташована у прибережній захисній смузі р. Дніпро, тобто відноситься до земель водного фонду й не може передаватися у власність громадян.

З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просить суд: визнати недійсним рішення Антонівської селищної ради від 06 лютого 2004 року № 207 про надання дозволу ОСОБА_2 на розробку проекту відведення присадибної земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 1500 кв. м по АДРЕСА_1 ; визнати недійсним рішення Антонівської селищної ради від 09 липня 2004 року № 252 в частині надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0,1423 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ХС №075842, зареєстрований 21 липня 2004 року, виданий Надточій В. І.; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади Антонівської селищної ради земельну ділянку, площею 0,1423 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів

Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 17 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю позивачем того, що земельна ділянка розташована у прибережній захисній смузі в межах Антонівської селищної ради і відноситься до земель водного фонду.

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 23 травня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. Визнано недійсним рішення Антонівської селищної ради від 06 лютого 2004 року № 207 про надання дозволу ОСОБА_2 на розробку проекту відведення присадибної земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 1500 кв. м по АДРЕСА_1 . Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку ХС № 075842 зареєстрований 21 липня 2004 року за № 25, виданий ОСОБА_2 . В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що надання дозволу на розробку проекту відведення присадибної земельної ділянки по АДРЕСА_1 суперечить нормам статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України, Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05 листопада 2004 року № 434, також фактично відбулася зміна цільового призначення земельної ділянки, яка знаходиться в прибережній зоні та враховуючи, що визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку, оспорюваний акт не був предметом судового розгляду в іншій справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2017 року касаційні скарги заступника прокурора Херсонської області та ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Апеляційного суду Херсонської області від 23 травня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду.

Скасовуючи рішення апеляційного суду та направляючи справу на новий апеляційний розгляд, суд касаційної інстанції виходив із того, що апеляційний суд не з`ясував, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави, в особі якого саме органу державної влади чи органу місцевого самоврядування звернувся прокурор з позовом про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, оскільки це право пов`язане з моментом, коли саме повноважному органу, право якого порушене, стало відомо про таке порушення і доказування зазначених обставин покладено саме на позивача.

Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 17 липня 2017 року апеляційну скаргу заступника прокурора Херсонської області відхилено, рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 17 лютого 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.Також судом враховано, що рішенням Дніпровського районного суду від 16 квітня 2013 року, яке набрало законної сили, було відмовлено в позові Херсонського міжрайонного екологічного прокурора про визнання, зокрема, незаконним та скасування рішення Антонівської селищної ради від 09 липня 2004 року № 252 в частині передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1423 га, розташованої по АДРЕСА_1 , тобто вказане рішення вже було предметом судового розгляду та яким встановлено законність зазначеного рішення міської ради, що відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року не підлягає доказуванню. При цьому апеляційний суд вказав на те, що прокурор пропустив позовну давність, але підстав для застосування наслідків спливу позовної давності немає, так як позов недоведений.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У серпні 2017 року Заступник прокурора Херсонської області подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій безпідставно взято до уваги при розгляді справи, яка переглядається, обставини встановлені рішенням Дніпровського районного суду від 16 квітня 2013 року у справі № 666/314/13-ц, як такі, що відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року не підлягають доказуванню, оскільки при розгляді зазначеної справи був інший суб`єктний склад учасників справи та інші підстави позову. Крім того, поза увагою судів залишилось те, що статтею 59 ЗК України встановлені обмеження щодо набуття земельних ділянок водного фонду у приватну власність, а тому надання спірної земельної ділянки у приватну власність суперечить положенням статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України. Також висновок суду про те, що прокуратурі стало відомо про прийняття оспорюваного рішення міської ради у січні 2013 року, про що свідчить позов Херсонського міжрайонного екологічного прокурора є помилковим, оскільки про порушення порядку надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки стало відомо за результатами досудового розслідування у кримінальному провадженні від 23 квітня 2015 року.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

31 травня 2018 року справу № 666/208/16-ц за позовом прокурора в інтересах держави до Антонівської селищної ради м. Херсона, ОСОБА_1 про визнання недійсними рішень міської ради та державного акта на право власності на земельну ділянку та витребування майна з чужого незаконного володіння передано до Верховного Суду.

На час розгляду справи Верховним судом заперечень (відзивів) на касаційну скаргу не надходило.

Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року вищезазначену справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги.

До таких висновків Верховний Суд дійшов з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди попередніх інстанцій встановили, що рішенням Антонівської селищної ради № 207 від 06 лютого 2004 року «Про надання дозволу на розробку проекту відведення присадибних земельних ділянок громадянам в смт. Антонівка для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель» Надточій В . І. надано дозвіл на розробку проекту відведення присадибної земельної ділянки в смт. Антонівка для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель площею 1 500 кв. м по АДРЕСА_1 .

Рішенням Антонівської селищної ради № 252 від 09 липня 2004 року «Про надання громадянам у приватну власність присадибних земельних ділянок в смт. Антонівка для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель» Надточій В . І . надана земельна ділянка у приватну власність, площею 1 423 кв. м по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель.

21 липня 2004 року ОСОБА_2 видано Державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку.

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 квітня 2009 року ОСОБА_2 відчужив вказану земельну ділянку ОСОБА_6 , який на підставі договору купівлі-продажу від 08 листопада 2011 року відчужив ОСОБА_7 , а той в свою чергу відчужив її на підставі договору купівлі-продажу від 06 вересня 2015 року ОСОБА_8 .

За висновком Херсонського міського управління земельних ресурсів від 25 квітня 2004 року, який був необхідний для отримання дозволу на розробку проекту відведення присадибної земельної ділянки, ділянка розташована у прибережній захисній смузі р. Дніпро. Категорія земель - землі водного фонду, угіддя - відкриті землі. Земельна ділянка розташована в межах існуючої забудови.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Стаття 14 Конституції України встановлює, що земля є основним національним багатством, яке перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до статті 3 Водного кодексу України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд, до якого, серед іншого, належать поверхневі води: водотоки (річки, струмки).

Частиною першою статті 58 Земельного кодексу України та статтею 4 ВК України визначено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті річками, островами, а також прибережні захисні смуги вздовж цих річок.

Статтею 84 ЗК України встановлено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Пунктом 4 вказаної статті визначено, що до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду.

Згідно зі статтею 60 ЗК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги.

Зі змісту вказаних положень законодавства слідує, що віднесення земельних ділянок, зайнятих водними об`єктами, до земель водного фонду підтверджується самим фактом перебування їх під водним об`єктом і в межах прибережних захисних смуг.

Згідно зі статтею 86 ВК України визначено вичерпний перелік робіт, що можуть проводитися на землях водного фонду. До цих робіт віднесено будівництво гідротехнічних споруд, поглиблення дна для судноплавства, видобуванням корисних копалин, прокладанням комунікацій, а також бурові та геологорозвідувальні роботи.

Землі прибережної захисної смуги входять до складу земель водного фонду України, на яких хоча і не розташований водний об`єкт, але за своїм призначенням вони сприяють його функціонуванню.

Згідно з приписами статей 1, 88, 89 ВК України, статей 60, 61 ЗК України прибережна захисна смуга є частиною водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. На земельних ділянках такої категорії, зокрема, заборонено розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво, зберігання та застосування пестицидів і добрив.

Ширина прибережних захисних смуг визначена частиною другою

статті 88 ВК України, частиною другою статті 60 ЗК України та становить для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів від узрізу води.

Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій земель, крім земель морського транспорту.

Частинами сьомою, восьмою статті 88 ВК України, частиною третьою

статті 60 ЗК України передбачено, що розміри і межі природоохоронних зон встановлюються за окремими проектами землеустрою.

За статтями 1, 20, 50, 54 Закону України «Про землеустрій» проект землеустрою це сукупність нормативно-правових, економічних, технічних документів щодо обґрунтування заходів із використання та охорони земель, яким встановлюються межі об`єктів землеустрою.

Відповідно до пункту 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства природи України 05 листопада

2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням конкретної ситуації.

Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється окремий порядок надання й використання.

Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц (провадження № 14-71цс18).

З огляду на викладене, неправильним є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, про те, що оскільки на території смт. Антонівка межі водоохоронних зон відповідно до вимог статей 19, 20 ВК України не встановлені, а в межах населених пунктів прибережні захисні смуги встановлюються органами державної влади та місцевого самоврядування з урахуванням існуючої забудови, тому Антонівська селищна рада при ухваленні оспорюваних рішень діяла в межах своїх повноважень.

Крім того, посилання судів на обставини встановлені рішенням Дніпровського районного суду від 16 квітня 2013 року у справі № 666/314/13-ц, як такі, що відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року не підлягають доказуванню, є безпідставними, оскільки при розгляді зазначеної справи був інший суб`єктний склад учасників справи та інші підстави позову, а обставини встановлені при розгляді справи, яка переглядається не були предметом дослідження.

Разом із тим під час розгляду справи судом першої інстанції до ухвалення рішення ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про застосування позовної давності.

Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

За частиною другою статті 3 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Одним з таких органів є прокуратура, на яку пунктом 2 статті 121 Конституції України покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.

Статтею 45 ЦПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальний строк позовної давності відповідно до статті 257 ЦК України становить три роки.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).

Таким чином, вищезазначене дає підстави для висновку про те, що здійснення і захист цивільних прав тісно пов`язані з фактором часу. Цивільні правовідносини не існують абстрактно, а виникають, змінюються та припиняються у часі. Обмеження строку для розгляду спору стимулює учасників процесу до надання доказів, підвищує їх достовірність і тим сприяє встановленню судами істини, а отже, ефективному поновленню порушеного права. Крім того, встановлення строку позовної давності сприяє стабілізації цивільних правовідносин, усуненню невизначеності у відносинах між їх учасниками.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Отже позовні вимоги прокурора - заступника керівника Херсонської місцевої прокуратуриобґрунтовуються порушенням права власності держави на землю з боку органів державної влади і саме держава відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти й несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею (державою) незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. Так, уперше факт відчуження земельних ділянок органами державної влади мав місце у 2004 році, тому саме від цієї дати почався перебіг строку позовної давності. У подальшому земельні ділянки відчужувалися й видавалися нові державні акти у 2009, 2011 роках. Крім того, у січні 2013 року Херсонський міжрайонний екологічний прокурор звертався до суду з позовом, зокрема, про визнання незаконним та скасування рішення Антонівської селищної ради від 09 липня 2004 року № 252 в частині передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1423 га, розташованої по АДРЕСА_1 , а до суду з цим позовом прокурор звернувся у січні 2016 року, тобто із пропущенням установленого законом трирічного строку позовної давності.

З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що прокурор звернувся з указаним позовом з порушенням позовної давності про застосування наслідків якої було заявлено відповідачем в суді першої інстанції, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову позові.

Отже, оскільки колегія суддів дійшла висновку, що порушене право позивача підлягає захисту, однак позивач пропустив позовну давність, тому наявні правові підстави для відмови в позові саме з підстав пропуску позовної давності.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права, що відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України, є підставою для скасування ухвалених судових рішень.

З урахуванням того, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові з інших підстав.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Розподіл судових витрат

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Зважаючи на відсутність підстав для задоволення позову, судові витрати, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, покладаються на позивача і не підлягають відшкодуванню.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Херсонської області задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 17 лютого 2016 та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 17 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову прокурора - заступника керівника Херсонської місцевої прокуратури в інтересах держави до Антонівської селищної ради м. Херсона, ОСОБА_1 про визнання недійсними рішень міської ради та державного акта на право власності на земельну ділянку та витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити, у зв`язку зі спливом позовної даності.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов

Судді: В. С. Жданова

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов