Постанова

Іменем України

28 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 352/1129/16-ц

провадження № 61-23619св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 17 травня 2017 року у складі судді Хоминець М. М. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 червня 2017 року у складі колегії суддів: Ясеновенко Л. В., Бойчука І. В., Горейко М. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У серпні 2016 року Фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради(далі - Фінансове управління) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради, про спонукання до укладення договору про пайову участь замовників будівництва у створені і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Івано-Франківська, посилаючись на те, що згідно з інформацією, яка міститься в Декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 20 серпня 2014 року, відповідачі були замовниками реконструкції кондитерського цеху під офісні приміщення з надбудовою поверху в будинку АДРЕСА_1 . Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» обов`язок звернутися до органу місцевого самоврядування із заявою про укладення договору пайової участі у розвитку інфраструктури відповідного населеного пункту покладено на замовника такого будівництва. Міська рада неодноразово направляла відповідачам листи про необхідність укладення вказаного договору, однак відповіді так і не отримала. Враховуючи викладене, Фінансове управління просило визнати укладеним договір про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Івано-Франківська між Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради та відповідачами.

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 17 травня 2017 року позов задоволено. Визнано укладеним договір про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Івано-Франківська між Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у редакції, запропонованій Фінансовим управлінням. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що відповідачі ухиляються від укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Івано-Франківська у зв`язку з проведеною реконструкцією нежитлових приміщень, що порушує права територіальної громади міста на отримання коштів для розвитку та створення інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відхилено. Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 17 травня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У липні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 17 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 червня 2017 року і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що Положення про пайову участь замовників будівництва у створенні та розвитку інженерно-транспортної інфраструктури міста, затверджене рішенням Івано-Франківської міської ради від 18 жовтня 2013 року № 1231-38 (далі - Положення про пайову участь), поширює свою дію виключно на юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Законодавство, на яке посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, передбачає пайову участь замовника лише у разі забудови ним земельної ділянки, а не реконструкції вже існуючого приміщення. Договір про пайову участь може бути укладений лише до моменту прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту має визначатися з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва (реконструкції) об`єкта.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Тисменицького районного суду Івано-Франківської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

14 травня 2018 року справу № 352/1129/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що згідно з Містобудівними умовами та обмеженнями забудови земельної ділянки, затвердженими 13 травня 2014 року Департаментом містобудування та архітектури міста Івано-Франківська, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 були замовниками реконструкції кондитерського цеху під офісні приміщення з надбудовою поверху в будинку АДРЕСА_1 . Пунктом 14 вказаних умов визначено обов`язок відповідачів щодо укладення з Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради договору про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста.

Декларацією про готовність об`єкта до експлуатації від 20 серпня 2014 року підтверджується, що Управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області засвідчило відповідність закінченого будівництвом об`єкта: реконструкція кондитерського цеху під офісні приміщення з надбудовою поверху в будинку АДРЕСА_1 .

06 липня 2016 року Фінансове управління надіслало відповідачам пропозицію укласти договір про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, надавши проект такого договору з розрахунком розміру пайової участі, складений відповідно до типового договору, передбаченого Положенням про пайову участь.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Цивільні обов`язки виконуються у межах встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, врегульовані правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні.

Обов`язок замовника, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту передбачений частиною другою статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Згідно з частиною першою статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону.

Під будівництвом слід розуміти нове будівництво, реконструкцію, капітальний ремонт та знесення об`єкта містобудування (стаття 4 Закону України «Про архітектурну діяльність»).

Замовник - фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву (пункт 4 частини першої статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Частиною першою статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими для виконання на відповідній території (стаття 144 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 73 Закону України «Про місцеве самоврядування» акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної в місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

На виконання вимог наведених правових норм рішенням Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 18 жовтня 2013 року № 1231-38 затверджено Положення про пайову участь.

Згідно з пунктами 1.2 - 1.4, 4.4 Положення про пайову участьзамовники будівництва залучаються до пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста виключно на підставі укладених з виконавчим комітетом та фінансовим управлінням договорів про пайову участь. Для укладання такого договору замовник зобов`язаний повідомляти виконавчий комітет про будь-які вчинені ним дії щодо забудови земельної ділянки відповідно до діючого законодавства та звернутися про укладання договору про пайову участь В разі, якщо замовник не звернувся про укладання договору та не підписав у встановлений термін, виконавчий комітет та/або фінансове управління вправі подати позовну заяву про укладення договору в судовому порядку. Договір про пайову участь укладається на підставі звернення замовника будівництва на ім`я першого заступника міського голови.

Пунктами 6.1, 6.2 Положення про пайову участь передбачено, що пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до бюджету міста Івано-Франківська коштів на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста у розмірах: 7 відсотків вартості будівництва (реконструкції) об`єкта містобудування для нежитлових будівель і споруд та 4 відсотків вартості будівництва (реконструкції) об`єкта містобудування для житлових будинків.

Судами також встановлено, що відповідачі не підписали запропонований позивачем проект договору про пайову участь та не скористалися своїм правом щодо направлення до Івано-Франківської міської ради відповідного протоколу розбіжностей або письмових мотивованих зауважень до договору.

Таким чином, всупереч вимогам закону між позивачем та відповідачами не укладено договір пайової участі замовника у розвитку інфраструктури як до початку будівництва, так і після його закінчення.

Загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину) визначені у статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин між фізичною і юридичною особою належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (пункт 2 частини першої статті 208, частина перша статті 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у статтях 642-643 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

ЦК України визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абзацу 2 частини третьої статті 6 та статті 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, згідно з якими підставою недійсності правочинів є невідповідність їх актам цивільного законодавства.

Аналіз частини третьої статті 6, частини першої статті 630 ЦК України, Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Положення про пайову участь свідчить, що умови типового договору, які набули юридично обов`язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов`язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Запропонований позивачем договір про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Івано-Франківська відповідає типовому договору, укладення якого є обов`язком замовників будівництва.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що всупереч вимогам Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Положення про пайову участь відповідачі ухиляються від свого обов`язку щодо укладення типового договору про пайову учать у створенні і розвитку інфраструктури міста Івано-Франківська, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про визнання укладеним між сторонами такого договору.

Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 635/9453/15-ц (провадження № 61-7726св18) та від 15 серпня 2018 року у справі № 646/15522/15-ц (провадження № 61-9850св18).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що Положення про пайову участь поширює свою дію виключно на юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, не заслуговують на увагу, оскільки пунктом 2.1 вказаного Положення визначено, що замовником будівництва є юридична (фізична) особа - суб`єкт містобудування, що одержує дозвільні документи на проектування та будівництво, здійснює замовлення проектно-кошторисної, землевпорядної документації, має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) та будівництва (реконструкції, реконструкції з добудовою та надбудовою) і подала у встановленому законодавством порядку відповідну заяву.

Посилання заявників на те, що пайова участь виникає виключно в разі забудови земельної ділянки, а не реконструкції вже існуючого приміщення, є неспроможними, так як за змістом статті 2 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування і забудова територій включає в себе, зокрема реконструкцію існуючої забудови та територій.Тобто реконструкція існуючої забудови та територій, як і нове будівництво об`єктів, визначається окремим видом забудови таких територій. Таким чином, відповідачі є замовниками будівництва в розумінні вказаного Закону та зобов`язані укласти з органом місцевого самоврядування договір пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста.

Аргументи касаційної скарги про те, що договір про пайову участь може бути укладений лише до моменту прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію, також не заслуговують на увагу, оскільки визначений частиною дев`ятою статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» строк тривалістю у п`ятнадцять робочих днів встановлений для добровільного виконання замовником будівництва обов`язку звернутися до органу місцевого самоврядування з метою укладення договору про пайову участь. Ухилення замовника будівництва від ініціювання укладення цього договору до прийняття об`єкта нерухомого майна в експлуатацію є порушенням обов`язку, прямо передбаченого чинним законодавством. Факт реєстрації декларації про готовність до експлуатації нежитлових приміщень не звільняє замовника будівництва від обов`язку укласти договір про пайову участь після такої реєстрації (пункт 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 339/388/16-ц, провадження № 14-261цс18).

Що стосується доводів касаційної скарги про те, що величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту має визначатися з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва (реконструкції) об`єкта, то апеляційний суд правильно взяв до уваги норми підпункту 6.2.1 пункту 6.2 та пункту 2.10 Положення про пайову участь, згідно з якими розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у розмірі 7 відсотків вартості будівництва (реконструкції) об`єкта містобудування для нежитлових приміщень. Вартість будівництва (реконструкції) об`єкта містобудування - величина, яка визначається множенням показника опосередкованої вартості спорудження 1 кв. м житла/нежитлових будівель та споруд (без урахування податку на додану вартість), що діє на момент складання проекту договору, на загальну площу об`єкта будівництва.

При цьому апеляційним судом встановлено, що в декларації про готовність об`єкта до експлуатації не була визначена кошторисна вартість проведеної відповідачами реконструкції нежитлового приміщення, що не заперечувалося сторонами, у зв`язку з чим Фінансове управління здійснило розрахунок величини пайової участі замовників будівництва на підставі наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 06 травня 2015 року № 96 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України» (чинного на час виникнення спірних правовідносин), тобто виходячи з опосередкованої вартості спорудження 1 кв. м в Івано-Франківській області, що відповідає умовам вищевказаного Положення.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки дія рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 17 травня 2017 року була зупинена ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2018 року, то у зв`язку із залишенням цього рішення без змін необхідно поновити його дію.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 17 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 червня 2017 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 17 травня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов