Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 556/1685/15-ц

провадження № 61-32148св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В. Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

за первісним позовом

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Озерецька сільська рада Володимирецького району Рівненської області,

третя особа -ОСОБА_2 ,

за позовом третьої особи

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_2 та Озерецької сільської ради Володимирецького району Рівненської області на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 02 березня 2017 року у складі судді Іванків О. В. та рішення Апеляційного суду Рівненської області від 10 травня 2017 року у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Бондаренко Н. В., Шеремет А. М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Озерецької сільської ради Володимирецького району Рівненської області, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання заповіту недійсним та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на спадкове майно.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом Озерецької сільської ради Володимирецького району Рівненської області (далі - Озерецька сільрада), третя особа - ОСОБА_2 , про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позову вказував на те, що він є сином ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , який 18 березня 2005 року склав заповіт, зареєстрований у Спадковому реєстрі за № 8754041. Згідно цього заповіту ОСОБА_3 все своє майно, в тому числі житло за адресою: с. Озерці Володимирецького району Рівненської області, заповів ОСОБА_1

ОСОБА_1 подав до Володимирецької державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину із посиланням на існування іншого заповіту, складеного ОСОБА_3 22 липня 2009 року та посвідченого секретарем Озерецької сільради, що зареєстрований в реєстрі за № 24. Цим заповітом ОСОБА_3 заповів належне йому майно своїй дочці ОСОБА_2 .

Посилаючись на те що заповіт від 22 липня 2009 року є таким, що складений та посвідчений з порушенням встановлених вимог чинного законодавства України, а наявний у ньому підписне є таким, що зроблений заповідачем власноручно, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.

ОСОБА_2 , заперечуючи проти позову ОСОБА_1 , у листопаді 2015 року звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на спадкове майно.

Позов ОСОБА_2 мотивовано наявністю підстав вважати заповіт, складений ОСОБА_3 . 18 березня 2005 року, незаконним і таким, що не відповідає волі спадкодавця.

ОСОБА_2 зазначала, що в період з 04 березня 2005 року по 28 березня 2005 року ОСОБА_3 перебував на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Володимирецької центральної районної лікарні з діагнозом: геморагічний інсульт тім`яної долі справа, геміплегія зліва, загальний атеросклероз, що викликає сумніви у повній дієздатності заповідача та усвідомленні вчинюваних ним дій; вказує на суттєву різницю у підписах, наявних у такому заповіті та інших документах, що були складені за життя спадкодавцем.

Посилаючись на зазначене, а також на неможливість оформлення нею спадщини внаслідок втрати правовстановлюючих документів, просила позов задовольнити.

Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 02 грудня 2015 року позов третьої особи ОСОБА_2 прийнято до розгляду одночасно з позовом ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 02 березня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано заповіт від імені ОСОБА_3 від 22 липня 2009 року, посвідчений секретарем Озерецької сільради, зареєстрований в реєстрі під № 24 - недійсним. В задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на спадкове майно відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Рішення місцевого суду мотивоване істотною суперечністю між показаннями свідків та ОСОБА_2 щодо обставин складання та посвідчення заповіту, що вказує на неналежність доказів, на які посилається ОСОБА_2 , заперечуючи проти заявленого ОСОБА_1 позову.

Водночас суд зазначив, що сукупністю наданих ОСОБА_1 доказів доведено, що 22 липня 2009 року заповідач був відсутній у населеному пункті за місцем посвідчення заповіту, що виключає особисте підписання ним заповіту в сільській раді у день та час, зазначені у тексті заповіту та свідчить про грубе порушення порядку його посвідчення, а тому, в силу вимог частини першої статті 1257 ЦК України такий заповіт є нікчемним.

Вказаний висновок судом першої інстанції зроблено на підставі показань свідків та наявних у медичній карті ОСОБА_3 записів про його обстеження 22 липня 2009 року лікарями Кузнецовської спеціалізованої медико-санітарної частини № 3 - невропатологом та кардіологом, якими було зафіксовано його стан здоров`я: скарги на головний біль, порушення мови, координації, дезорієнтація у просторі та часі, підвищення артеріального тиску.

Крім цього, місцевим судом також було враховано висновок судово-почеркознавчої експертизи від 27 січня 2016 року, в описовій частині якого експертом зазначено, що встановлені збіжності та розбіжності у почерку та підписі ОСОБА_3 на тексті оспорюваного заповіту не дають підстави не тільки для категоричного висновку, але й для ймовірного позитивного висновку про тотожність почерку та підпису ОСОБА_3 та тексті заповіту із наданими для дослідження зразками.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , суд вказував на відсутність підстав для визнання недійсним правочину (заповіту), який втратив чинність внаслідок складання заповідачем 22 липня 2009 року наступного заповіту.

З огляду на вказівку сторонами у своїх поясненнях на те, що правовстановлюючі документи на житловий будинок були виготовлені ОСОБА_1 ще за життя батька, і надання копії свідоцтва про право власності суду, Володимирецький районний суд Рівненської області не встановив порушення спадкових прав ОСОБА_2 .

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 10 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Володимирецького районного суду від 02 березня 2017 року змінено, шляхом викладення другого абзацу резолютивної частини рішення в такій редакції:

«Встановити нікчемність заповіту, складеного 22 липня 2009 року спадкодавцем ОСОБА_3 , посвідченого секретарем Озерецької сільської ради Володимирецького району та зареєстрованого в реєстрі за № 24, на користь ОСОБА_2 ».

В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Погоджуючись із висновком місцевого суду щодо доведеності ОСОБА_1 належними та допустимими доказами того факту, що заповідач оскаржуваний ним заповіт не підписував, апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_2 будь-яких доказів на спростування тієї обставини, що спадкодавець 22 липня 2009 року перебував у медичному закладі в м. Кузнецовську, до суду не подала, та судом таких не здобуто.

Суд апеляційної інстанції вказав на правильність висновку місцевого суду щодо нікчемності заповіту ОСОБА_3 , посвідченого 22 липня 2009 року, визнання якого недійсним судом не вимагається, та водночас зазначив на помилкову вказівку судом першої інстанції у рішенні про визнання такого заповіту недійсним.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою звернулась ОСОБА_2 , в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , а заявлений нею позов - задовольнити в повному обсязі.

У травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою також звернулась Озерецька сільрада, в якій,посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі за касаційною скаргою Озерецької сільради.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

На підставі підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» у зазначеній справі призначено повторний автоматизований розподіл.

06 червня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

Ухвалою Верховного Суду від 19 вересня 2019 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 вересня 2019 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І . (суддя-доповідач), Висоцька В. С., Литвиненко І. В., Сердюк В. В., Фаловська І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована невідповідністю дійсним обставинам справи висновків судів попередніх інстанцій щодо місця перебування заповідача 22 липня 2009 року поза межами населеного пункту, де було посвідчено оскаржуваний ОСОБА_1 заповіт.

ОСОБА_2 звертає увагу на недоведеність тієї обставини, що наявний в оскаржуваному заповіті підпис не належить її батьку.

Крім цього, зазначає, що медична карта Більськовільської амбулаторії загальної практики сімейної медицини, копію якої за заявою ОСОБА_3 було долучено до матеріалів справи, є неналежним доказом, оскільки вказана установа утворена 01 червня 2011 року, а наявні у ній записи, що датуються 22 липня 2009 року, було зроблено лікарями, які на той час перебували у трудових відносинах із іншим медичним закладом - Кузнецовською спеціалізованою медико-санітарної частиною № 3.

ОСОБА_2 вказує на відсутність записів в журналі (реєстратури) поступлення (відвідування) ОСОБА_3 до будь-якого з медичних закладів саме в день посвідчення заповіту на ім`я ОСОБА_2

Наведеним мотивує недотримання судами вимог цивільного процесуального законодавства внаслідок невирішення питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Неправомірність оскаржуваних судових рішень в частині відмови у задоволенні заявлених нею позовних вимог ОСОБА_2 пояснює відсутністю доступу до житлового будинку, де зберігаються правовстановлюючі документи, внаслідок чинення їй перешкод зі сторони ОСОБА_1 .

Також стверджує, що, встановивши, що заповіт, складений 22 липня 2009 року, скасовує попередній заповіт від 18 березня 2005 року, суд додатково підтвердив чинність заповіту від 22 липня 2009 року.

У касаційній скарзі Озерецька сільрада зазначає про надання судом переваги доказам однієї сторони над доказами іншої та вказує, що оскільки порушень, допущених секретарем Озерецької сільради при посвідченні заповіту судом не встановлено, а висновком експертизи не підтверджено, що заповіт особисто заповідачем не підписувався, підстави для визнання заповіту від 22 липня 2009 року недійсним відсутні.

Доводи касаційної скарги Озерецької сільради стосуються незгоди із оскаржуваними рішеннями судів попередніх інстанцій в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 В іншій частині рішення судів попередніх інстанцій не є предметом касаційного оскарження Озерецькою сільрадою.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

До Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційні скарги від ОСОБА_1 із посиланням на необґрунтованість доводів касаційних скарг та відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, ухвалених у відповідності до вимог чинного законодавства.

ОСОБА_1 , зокрема, вказує, що при розгляді справи судами була надана належна оцінка всім доказам про справі, а кожний факт підтверджений належними та допустимими доказами та наведені обґрунтовані підстави для спростування інших доказів. Так, судом першої інстанції було наведено свідчення секретаря Озерецької сільради та інших свідків, і з огляду на їх суперечність, мотивовано відкинуто як такі, що є неналежними доказами на спростування позовних вимог ОСОБА_1 Натомість, обставину здійснення записів у медичну карту ОСОБА_3 доведено відповідними показаннями лікарів, які особисто вносили ці записи, а також показаннями свідка - лікаря ОСОБА_5 , яка підтвердила хронологічну послідовність записів, а також те, що вона сама вносила багато записів в медичну карту.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

18 березня 2005 року ОСОБА_3 склав заповіт на користь свого сина ОСОБА_1 , який було посвідчено у Володимирецькій центральній районній лікарні державним нотаріусом Володимирецької державної нотаріальної контори, реєстраційний № 150.

Після смерті батька, 12 лютого 2013 року , ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на спадкове майно, у чому йому було відмовлено, оскільки секретарем Озерецької сільради 22 липня 2009 року посвідчено інший заповіт, відповідно до якого ОСОБА_3 все своє майно заповів ОСОБА_2

Звертаючись до суду з позовом та вказуючи на недійсність заповіту, укладеного заповідачем на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_1 посилався на те, що оскаржуваний ним заповіт особисто заповідачем не підписувався, у зв`язку з чим зазначав про необхідність призначення посмертної судово-почеркознавчої експертизи.

В подальшому ОСОБА_1 , керуючись положенням статті 27 ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення), подав клопотання про долучення до матеріалів справи копії медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_3 . Зазначав, що згідно відомостей, наявних у цій карті, 22 липня 2009 року його батько перебував у лікарні та не міг підписати заповіт, що свідчить про грубе порушення порядку його посвідчення.

ОСОБА_2 , в свою чергу, у поданому нею позові оскаржує дійсність заповіту ОСОБА_3 , укладеного 18 березня 2005 року та зареєстрованого в реєстрі за № 150 державним нотаріусом Оксенюк А. А ., та просить визнати за нею право власності на житловий будинок із надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , посилаючись на відсутність у неї правовстановлюючих документів на зазначене спадкове майно.

Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи від 27 січня 2016 року, призначеної за ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 02 грудня 2015 року, встановити, чи виконано рукописний запис та підпис від імені ОСОБА_3 у примірнику заповіту від імені ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 від 22 липня 2009 року, виданому Озерецькою сільрадою, ОСОБА_3 або іншою особою, не виявилось можливим.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про задоволення касаційної скарги Озерецької сільради та часткове задоволення касаційної скарги ОСОБА_2

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно статей 1233, 1234 ЦК України заповіт є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Загальні вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтями 1247, 1248 ЦК України, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів (частина перша статті 1248 ЦК України).

Частиною першою статті 1257 ЦК України закріплено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

На заповіт як односторонній правочин поширюються загальні правила ЦК України щодо недійсності правочинів.

Відповідно до частин першої - п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складенні особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо).

Крім того, стаття 1251 ЦК України передбачає, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Аналогічна норма закріплена також у статті 1 Закону України «Про нотаріат».

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Так, зазначаючи про доведеність ОСОБА_1 факту відсутності заповідача 22 липня 2009 року у місці посвідчення заповіту, місцевий суд, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, посилався на те, що показання свідків стосовно обставин посвідчення цього заповіту містять істотні суперечності, а тому не можуть вважатись належними доказами по справі. При цьому суд посилався на інші докази, які у своїй сукупності виключають особисте підписання ОСОБА_3 заповіту в сільській раді у день та час, зазначені в тексті заповіту. Такими доказами, на переконання судів попередніх інстанцій, є медична карта № 29.208.05 ОСОБА_3 , із наявних записів у якій вбачається, що заповідач 22 липня 2009 року був обстежений лікарями Кузнецовської спеціалізованої медико-санітарної частини № 3 - невропатологом ОСОБА_4 та кардіологом ОСОБА_9 , а тому перебував поза межами с. Озерці Володимирецького району Рівненської області. Допитані у судовому засіданні лікарі підтвердили, що ці підписи у медичній карті здійснювались ними особисто.

Разом із цим, вважаючи доведеними та обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 судом не враховано покладеного законодавством на нотаріуса (або особу, яка у відповідних випадках уповноважена вчиняти нотаріальні дії) обов`язку встановлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення суду першої інстанції вбачається, що допитаний у суді ОСОБА_10 пояснив, що він у 2009 році працював секретарем Озерецької сільради та дійсно посвідчував заповіт ОСОБА_3

Водночас лікарі у наданих суду поясненнях лише підтвердили ту обставину, що наявні у медичній карті записи було зроблено саме ними. При цьому доказів того, що саме особа заповідача оглядалась лікарями, а також періоду перебування ОСОБА_3 у медичному закладі в день посвідчення оскаржуваного заповіту ОСОБА_1 надано не було та матеріали справи не містять.

Слід зазначити, що згідно з наказом Міністерства охорони здоров`я України від 03 липня 2001 року № 258 «Про затвердження типових інструкцій щодо заповнення форм первинної медичної документації лікувально-профілактичних закладів», чинним на момент посвідчення оспорюваного ОСОБА_1 заповіту, первинною медичною документацією лікувально-профілактичного закладу є, серед іншого, відомість обліку відвідувань в поліклініці (амбулаторії), диспансері, консультації, вдома; талон на прийом до лікаря; талон амбулаторного пацієнта та інші види документів.

В оскаржуваному рішенні місцевий суд посилається на описову частину висновку експерта стосовно того, що встановлені збіжності та розбіжності у почерку та підписі ОСОБА_3 на тексті оспорюваного заповіту не дають підстави не тільки для категоричного, але й для ймовірного позитивного висновку про тотожність почерку та підпису ОСОБА_3 на тексті заповіту із наданими для дослідження зразками.

Варто зауважити, що відсутність категоричного висновку судово-почеркознавчої експертизи щодо того, кому саме належить наявний у заповіті підпис та напис «зміст заповіту мною вголос прочитаний» - ОСОБА_3 чи іншій особі на нікчемність заповіту не вказує, а тому наявний у справі експертний висновок не може бути покладений в основу обґрунтувань існування підстав для задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.

Згідно з вимогами ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.

Не переоцінюючи встановлених судами першої та апеляційної інстанції фактичних обставин справи, зокрема щодо перебування заповідача 22 липня 2009 року у м. Кузнецовську та його огляд лікарями Кузнецовської спеціалізованої медико-санітарної частини № 3, Верховний Суд зазначає, що вказана обставина не свідчить про нікчемність посвідченого цього ж дня секретарем Озерецької сільради заповіту.

Складення та підписання заповіту є дією, яка не вимагає надто тривалого часу для її вчинення, що не виключає можливості відвідування заповідачем лікувальної установи у іншому населеному пункті.

Судовою експертизою не зроблено висновок про те, що підпис у заповіті від 22 липня 2009 року не належить ОСОБА_3

Висновок про те, що заповідач не підписував заповіт грунтується на припущеннях.

Встановлюючи нікчемність правочину апеляційний суд застосував частину першу статті 1257 ЦК України, згідно якої заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Проте вказану норму цивільного законодавства апеляційний суд неправильно розтлумачив, оскільки вважав, що обставина відсутності заповідача певний час у населеному пункті за місцем посвідчення заповіту свідчить про порушення вимог щодо його форми та посвідчення.

Крім того, ОСОБА_1 свій позов пред`явив не до іншого спадкоємця ОСОБА_2 , яка зазначена у позовній заяві третьою особою, а до сільської ради, яка не є стороною матеріально-правових відносин, які виникли, та не претендує на спадкове майно, що залишилось поза увагою судів першої та апеляційної інстанцій.

Колегія суддів погоджується із рішенням місцевого суду, залишеним без змін судом апеляційної інстанції, в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 з огляду на наступне.

Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Враховуючи викладене, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, відповідно до статті 392 ЦК України з вимогами про визнання права власності на спадкове майно спадкоємець може звернутися до особи, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно.

У разі коли спір виникає у зв`язку з неможливістю документального оформлення права на спадщину, за відсутності спору про безпосереднє право на неї, спадкоємець може оскаржити відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій у судовому порядку.

Виходячи з того, що заявлену позовну вимогу щодо визнання права власності на житловий будинок, належний спадкодавцю, ОСОБА_2 обґрунтовувала відсутністю правовстановлюючих документів, та встановивши існування свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18 квітня 2008 року серії САВ № НОМЕР_1, копія якого наявна у матеріалах справи, суди попередніх інстанцій дійшли до обґрунтованого висновку про безпідставність цієї частини позовних вимог.

Відповідно до положень частин першої - четвертої статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.

Керуючись наведеними законодавчими положеннями та виходячи з існування заповіту на ім`я ОСОБА_2 , складеного пізніше за заповіт на ім`я ОСОБА_1 , суди дійшли правильного висновку про втрату цим заповітом чинності та відсутність підстав для додаткового визнання такого правочину недійсним.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 слід залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги ОСОБА_2 не спростовують правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій у цій частині.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно частини третьої статті 412 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зважаючи на те що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, а саме неправильне тлумачення закону, оскаржувані судові рішення в частині позовних вимог ОСОБА_1 підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Касаційну скаргу Озерецької сільської ради Володимирецького району Рівненської області задовольнити.

Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 02 березня 2017 року та рішення Апеляційного суду Рівненської області від 10 травня 2017 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові.

В решті рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 02 березня 2017 року та рішення Апеляційного суду Рівненської області від 10 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В. С. Висоцька А. І. Грушицький
І. В. Литвиненко В. В. Сердюк
І. М. Фаловська