РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/5047/18

Провадження № 22-ц/4815/242/19

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Шимківа С.С.,

суддів: - Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання - Тхоревський С.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу, яка подана представником ОСОБА_6 - адвокатом Созонюком Тарасом Миколайовичем на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 листопада 2018 року (ухвалене у складі судді Кучиної Н.Г.) у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу, -

в с т а н о в и в :

23 лютого 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про розірвання шлюб.

Позовна заява мотивована тим, що з 11.11.2011 року вона з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Спільне сімейне життя сторін не склалося, у зв'язку з протилежними поглядами на шлюб і сім'ю.

Від шлюбу мають доньку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1

З травня минулого року проживають з чоловіком окремо.

Вона проживає разом з дитиною за адресою: АДРЕСА_1.

Примирення між ними є неможливим.

З урахуванням уточнених позовних вимог просила суд розірвати шлюб, укладений між нею та ОСОБА_6, зареєстрований 11.11.2011 року відділом ДВС Рівненського міського управління юстиції, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 1789 та видано свідоцтво про шлюб, серії НОМЕР_1, а також після розірвання шлюбу її прізвище зазначити як "ОСОБА_3".

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 26 листопада 2018 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу задоволено.

Розірвано шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 11 листопада 2011 року, актовий запис № 1789 між ОСОБА_4 та ОСОБА_6

Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 відновлено дошлюбне прізвище "ОСОБА_3".

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки шлюб між сторонами носить формальний характер, позивачка не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить її інтересам. Враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_4 про розірвання шлюбу.

26 грудня 2018 року представником ОСОБА_6 - адвокатом Созонюком Т.М. подано апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в 2012 році сторони також уклали шлюб згідно законодавства Ісламської республіки Іран, внаслідок чого його дружина отримала громадянство Ірану.

Оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_6 обоє є громадянами Ісламської республіки Іран, то вчиняючи дії з розірвання шлюбу, укладеного з іноземцем, слід керуватися Законом України "Про міжнародне приватне право" та відповідними міжнародно-правовими договорами та конвенціями про правову допомогу у сімейних справах, укладеними (ратифікованими) Україною з іншими державами.

Питання визначення права, яке підлягає застосуванню до відносин розірвання шлюбу у даному випадку, вирішується колізійними нормами, що закріплені в Законі України "Про міжнародне приватне право".

Останнім спільним місцем проживання позивача і відповідача була АДРЕСА_3. На даний час як ОСОБА_4 так і ОСОБА_6 мають право й надалі проживати за вказаною адресою в м. Тегеран.

Сторони мають тісний зв'язок з Ісламською республікою Іран, оскільки: обоє є громадянами цієї держави, позивач змінила віросповідання та прийняла іслам.

Від шлюбу Позивач з Відповідачем мають малолітню дитину - ОСОБА_8, яка має громадянство Ісламської республіки Іран.

ОСОБА_6 є засновником та акціонером двох іранських компаній.

За час шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_6 придбавали спільне майно, яке знаходиться в м. Тегеран.

Таким чином, спільним законом подружжя є закон республіки Іран, а не законодавство України.

Суд першої інстанції не врахував, що в позовній заяві ОСОБА_4 не обґрунтувала належними, допустимими, й достатніми доказами обставин, що свідчать про дійсні причини розлучення. Позовна заява містить лише формальні підстави, які не мають нічого спільного з фактичними обставинами справи.

Оскільки процедура зміни прізвища законодавчо визначена в Україні, то позовна вимога ОСОБА_4 про відновлення дошлюбного прізвища "ОСОБА_3" в цій частині не підлягала до задоволення.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення її без задоволення.

Судом встановлено, що 11 листопада 2011 року між громадянином Республіки Іран ОСОБА_6 та громадянкою України ОСОБА_3 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 (а.с. 15).

Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_2 від 04.04.2013 року (а.с. 6).

Вирішуючи питання про підсудність справ з іноземним елементом, суди України відповідно до вимог статей 2, 3 ЦПК України повинні керуватися як нормами ЦПК України, так і нормами Закону України "Про міжнародне приватне право" та нормами відповідних міжнародних договорів.

Закон України "Про міжнародне приватне право" встановлює порядок урегулювання приватно-правових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов'язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом (пункт 3 частини першої статті 1, статті 75-77).

Згідно ст. 55 Закону України "Про міжнародне приватне право" право на шлюб визначається особистим законом кожної з осіб, які подали заяву про укладення шлюбу. У разі укладення шлюбу в Україні застосовуються вимоги Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу.

Особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої він є (частина перша статті 16 Закону України "Про міжнародне приватне право").

Згідно із статтями 60, 63 Закону України "Про міжнародне приватне право" припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв'язок іншим чином.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_4 разом із донькою ОСОБА_8 проживають в Україні, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5).

З 15 травня 2018 року ОСОБА_4 працює в ФОП ОСОБА_10 на посаді менеджера з продажу (а.с. 49).

Донька сторін, ОСОБА_4, з 01.03.2018 року відвідує заклад дошкільної освіти № 31 м. Рівне (а.с. 51).

ОСОБА_6, зареєстрований в Україні за адресою: АДРЕСА_1, проте там не проживає, а, під час перебування в Україні, проживає за адресою: АДРЕСА_2.

Оскільки судом встановлено, що шлюб між сторонами зареєстровано в Україні, де вони спільно проживали та де, наразі, проживає позивачка з донькою, місцевим судом правомірно встановлено підсудність справи суду України та розглянуто справу відповідно до норм особистого закону позивача, яким є сімейне законодавство України.

Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї.

Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Виходячи із змісту ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

Згідно із ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства (ст. 111 СК України).

Як вбачається з матеріалів справи, у наданий місцевим судом строк примирення сторін не відбулося.

Враховуючи особливий характер сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих, покладення обов'язку збереження сім'ї на одного з подружжя при наявності на це його категоричного заперечення є незаконним.

Оскільки між подружжям склалися неприязні стосунки, сторони не підтримують сімейних відносин, позивач категорично заперечує проти можливості відновлення подружніх стосунків, місцевим судом правомірно задоволено позов та розірвано шлюб.

Доводи апеляційної скарги про протиправність відновлення дошлюбного прізвища позивачки не заслуговують на увагу, оскільки положеннями ст. 113 СК України закріплено право особи відновити своє дошлюбне прізвище після розірвання шлюбу.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу, яка подана представником ОСОБА_6 - адвокатом Созонюком Тарасом Миколайовичем залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 листопада 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 05 квітня 2019 року.

Головуючий-суддя С.С. Шимків

Судді: Н.М. Ковальчук

С.В. Хилевич