Постанова

Іменем України

05 червня 2019 року

м. Київ

справа №754/19899/14-ц

провадження №61-48531св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя-доповідач),

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва

від 18 липня 2018 року у складі судді Лісовської О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 07 листопада 2018 року у складі суддів Оніщука М. І., Українець Л. Д., Шебуєвої В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

1. У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , у якому просив стягнути з відповідача безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 70 000 доларів США, що еквівалентно 1 047 830 грн.

2. Позовна заява мотивована тим, що 25 жовтня 2006 року відповідач надала розписку, згідно з якою вона отримала від позивача 70 000 доларів США в рахунок оплати за купівлю квартири АДРЕСА_1 із зобов`язанням після зняття арешту продати йому житло за ціною, еквівалентною 70 000 доларам США .

3. Розписка ОСОБА_2 складена у простій письмовій формі, не посвідчена нотаріально, не зареєстрована в установленому законом порядку, проте за своїми ознаками є договором купівлі-продажу нерухомого майна, який є неукладеним.

4. Позивач вважає, що відповідач набула грошові кошти без достатньої правової підстави, що відповідно до положень статті 1212 ЦК України дає позивачу право вимагати їх повернення, в тому числі їх стягнення в судовому порядку.

Короткий зміст судових рішень, ухвалених у справі

5. Суди розглядали справу неодноразово.

6. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 70 000 доларів США, що еквівалентно 1 047 830 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

7. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 грудня 2017 року вказані судові рішення скасовані з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

8. За результатами нового розгляду справи, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 липня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

9. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з метою забезпечення виконання договірного зобов`язання позивачем щодо придбання квартири, відповідач отримала від позивача грошові кошти для подальшого придбання іншого житла, відтак укладена між сторонами розписка про отримання коштів за своєю правовою природою є договором завдатку, а тому відсутні підстави для застосування до даних правовідносин положень статті 1212 ЦК України.

10. Постановою Київського апеляційного суду від 07 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у позові з наведенням іншого мотивування щодо виниклих між сторонами правовідносин.

11. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позову, з огляду на відсутність підстав для застосування до даних правовідносин положень статті 1212 ЦК України, проте не можливо погодитись з висновком суду щодо того, що укладена між сторонами розписка про отримання коштів за своєю правовою природою є договором завдатку.

12. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що розписка про отримання коштів за своєю правовою природою є договором завдатку, оскільки внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку наявності зобов`язання, яке б мало випливати з договору, укладеного між сторонами.

13. Апеляційний суд дійшов висновку, що передані позивачем відповідачу за розпискою грошові кошти у розмірі 70 000 доларів США є авансом, оскільки договір купівлі-продажу квартири в установленому законом порядку між сторонами укладено не було. Проте позовні вимоги про стягнення авансу заявлені не були, відтак, відсутні підстави для задоволення позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

14. У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

15. Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що між сторонами не було укладено договору купівлі-продажу, у зв`язку з чим отримані відповідачем грошові кошти втрачають правовий статус отриманих з достатньою правовою підставою, тобто перетворюються на безпідставно набуті грошові кошти.

16. З огляду на викладене, вважає обґрунтованим застосування до спірних правовідносин статті 1212 ЦК України, оскільки кошти передавалися в рахунок майбутньої оплати за договором купівлі-продажу квартири, який в подальшому не укладено, що свідчить про авансовий характер такої оплати та безпідставність його отримання.

Доводи інших учасників справи

17. У відзиві на касаційну скаргу, ОСОБА_2 в особі представника, заперечує проти доводів позивача та просить залишити ухвалені у справі судові рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

18. 25 жовтня 2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (дочка відповідача, яка на момент складення розписки була неповнолітньою), склали розписку, відповідно до змісту якої ОСОБА_4 та ОСОБА_3 отримали від ОСОБА_1 у рахунок оплати за купівлю квартири АДРЕСА_1 суму 70 000 доларів США для придбання квартири АДРЕСА_3 .

19. У розписці зазначено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зобов`язуються після закінчення судових справ, які пов`язані з квартирою АДРЕСА_1 , зняття з неї арешту, відчуження (переоформлення) 2/9 частини у ОСОБА_5 та ОСОБА_6 протягом одного місяця продати ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 за ціною, еквівалентною 70 000 доларів США.

20. ОСОБА_1 неодноразово звертався до суду із позовами до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за захистом порушених, на його думку, прав.

21. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2009 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу та стягнуто з останньої на користь позивача грошові кошти в сумі 535 500 грн.

22. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2010 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2009 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

23. Під час нового розгляду справи позивач змінив предмет позову та просив визнати правочин, укладений 25 жовтня 2006 року між ним та ОСОБА_4 , недійсним, як такий, що був вчинений під впливом обману, а також стягнути завдані йому збитки в розмірі 1 120 000 грн.

24. ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання договору недійсним, який ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 19 грудня 2011 року залишено без розгляду у зв`язку з неявкою позивача.

25. У березні 2011 року ОСОБА_4 звернулась до ОСОБА_1 з позовом про визнання правочину, укладеного у формі розписки від 25 жовтня 2006 року, недійсним, який ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30 червня 2011 року залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача.

26. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19 грудня 2011 року позов ОСОБА_1 задоволено та визнано недійсним як такий, що вчинений під впливом обману, правочин - договір позики, оформлений розпискою, укладений 25 жовтня 2006 року. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 відшкодування збитків у розмірі 1 120 000 грн.

27. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05 липня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2013 року, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 грудня 2012 року скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

28. Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

29. Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

30. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

31. Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

32. Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.

33. З обставин справи слідує, що згідно розписки від 25 жовтня 2006 року

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 взяли на себе зобов`язання після закінчення судових справ, які пов`язані з квартирою АДРЕСА_1 , зняття з неї арешту, відчуження (переоформлення) 2/9 частини у ОСОБА_5 та ОСОБА_6 протягом одного місяця продати ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 за ціною, еквівалентною 70 000 доларів США.

34. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

35. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

36. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

37. Вирішуючи спір, суди дійшли висновку, що правовідносини сторін не регулюються положеннями статтей 1046-1049 ЦК України, оскільки розписка не містить обов`язку позичальника повернути суму позики.

38. Місцевий суд дійшов висновку, що розписка про отримання коштів за своєю правовою природою є договором завдатку, а тому відсутні підстави для застосування до даних правовідносин положень статті 1212 ЦК України.

39. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд дійшов висновку, що передані позивачем відповідачу за розпискою грошові кошти є авансом та вказав на відсутність правових підстав для застосування до даних правовідносин положень статті 1212 ЦК України.

40. Розглядаючи справу по суті позовних вимог, суд не надав оцінки обраному позивачем способу захисту порушеного права, не встановив факт порушеного права чи його відсутність, не перевірив чи відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення обраний спосіб захист цивільного права.

41. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

42. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стаття 5 ЦПК України), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

43. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

44. У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

45. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

46. За правилами частини другої статті 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

47. Отже, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та стаття 5 ЦПК України не обмежують суд у виборі способу захисту, прямо передбаченого законом, а дозволяють, виходячи із принципу верховенства права, визначити не тільки прямо передбачений у нормативному акті спосіб захисту порушеного права особи, а й спосіб захисту, який не передбачений законом, але не суперечить йому та найбільш відповідатиме змісту порушеного права і характеру правопорушення.

48. Наведені вимоги закону залишилися поза увагою місцевого та апеляційних судів.

49. Крім того, розглядаючи справі, місцевий суд вказав на безпідставність доводів відповідача щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності, оскільки позивач неодноразово звертався до суду з позовами до ОСОБА_2 з метою захисту своїх прав, які виникли у нього згідно розписки, укладеної 25 жовтня 2006 року. Перше звернення з позовом про стягнення боргу мало місце 03 квітня 2009 року, тобто з дотриманням загального трирічного строку позовної давності. У подальшому позивач неодноразово звертався до суду з різними позовами, тому строк звернення до суду не є пропущеним.

50. Проте з таким висновком погодитись не можна.

51. У статті 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення.

52. За положеннями пункту 1 частини першої наведеної статті встановлено обов`язок судувирішити чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

53. Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

54. Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

55. Відповідно до частини п`ятої статті 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

56. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

57. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права.

58. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

59. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

60. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

61. Вказаний правовий висновок наведений Верховним Судом України у постанові від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1674цс17.

62. Стаття 264 ЦК України має вичерпний перелік підстав переривання перебігу позовної давності, зокрема вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку та пред`явлення особою позову до одного з кількох боржників. А також якщо предметом позову є лише частина вимог, право на яку має позивач.

63. За правилами статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

64. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою заява № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

65. Зважаючи на те, що пропуск строку позовної давності є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, то обов`язковому з`ясуванню підлягає момент, коли особа позивача довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

66. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

67. У силу положень статті 400 ЦПК України касаційний суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які судами не досліджено, а відтак, не має можливості вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.

68. Згідно з пунктами 1, 2 частини третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

69. За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи судами не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

1.Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

2.Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 липня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 листопада 2018 року скасувати.

3.Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська