Справа № 456/593/18 Головуючий у 1 інстанції: Гула Л.В.
Провадження № 22-ц/811/652/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ОСОБА_1 -

ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20 грудня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

в лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, та виселення.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що він є основним наймачем квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яку хоче приватизувати. Разом з ним у квартирі зареєстрована та проживає його дочка ОСОБА_5 , без його відома у спірну квартиру вселилася його колишня дружина, з якою розірвано шлюб 01.04.2008 року. Після розлучення відповідачка знялася з реєстрації в даній квартирі та переїхала в інше місто на постійне місце проживання і, як йому відомо, там зареєстрована. Вони з відповідачкою перестали спілкуватися одразу ж після розлучення, жодних домовленостей або ж договору стосовно того, що відповідачка буде проживати в спірному житлі, між ними не було. Її перебування у даній квартирі спричиняє ряд проблем та незручностей, призводить до сварок та конфліктів з його теперішньою дружиною. У зв`язку із даною ситуацією у нього з донькою значно погіршилися відносини. Відповідачка не несе жодних витрат по утриманню житла, не оплачує комунальні послуги. Крім цього, відповідачка як його колишня дружина не є членом його сім`ї, оскільки шлюбні відносини між ними припинені, у них немає спільного побуту, вони не проживають однією сім`єю впродовж багатьох років. Відповідачка поїхала в інше місто та понад встановлені строки була відсутня у спірній квартирі. Перебування відповідачки у вказаній квартирі порушує його права щодо користування та розпорядження житлом, а тому він змушений звернутися до суду з даним позовом.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема покликається на те, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не врахував ті обставини, що в 2007 році вони були сім`єю, адже вони спільно проживали, були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права та обов`язки, а 01.04.2008 року вони розлучилися, що згідно по квартирної картки на квартиру АДРЕСА_2 , відповідач ОСОБА_3 була знята з реєстрації 01.04.2008 року, 05.05.2008 року знов зареєструвалась, а 16.12.2010 року відповідач була повторно знята з реєстрації. Вказує на те, що після розлучення вони з відповідачем перестали спілкуватися та після цього між ними не було жодної домовленості або ж договору стосовно того, що відповідач буде проживати в спірному житлі. Апелянт вказує на те, що суд першої дійшов до помилкового висновку про те, що відповідачка відлучалась зі спірної житлової квартири виключно на період лікування, а тому не втратила право на користування спірним житлом, оскільки відповідачка зареєструвалась і проживала в АДРЕСА_3 не з метою лікування, а з метою утворення сім`ї з гр. ОСОБА_6 , шлюб з яким було зареєстровано 13 вересня 2008 року, а лікування відповідачка проходила з 07 травня 2011 року, коли отримала травму опорно - рухового апарату внаслідок пожежі в квартирі. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги те, що після зняття з реєстрації, 16.12.2010 року за адресою АДРЕСА_1 , жодних особистих речей відповідачки в спірній квартирі не було, вона не несе жодних витрат по сплаті комунальних послуг, і те, що відповідачка забезпечена житлом в м. Дніпрі, що сама підтвердила під час судового розгляду справи. Докази того, що відповідачка позбавлена житла в м. Дніпрі, в матеріалах справи відсутні. Враховуючи зазначене просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У розумінні п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання ''вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло'' (рішення у справі ''Пауел та Райнер проти Великобританії'' від 21.02.1990, ''Кривіцька та Кривіцький проти України'' від 02.12.2010 та ''Рохля проти України'' від 17.05.2011).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Непроживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

У Рішенні Європейського суду з прав людини Кривіцька та Кривіцький проти України (№8863/06) від 02 грудня 2010 року судом зазначено, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 звернувся з вимогами про визнання ОСОБА_3 втратившою право на користування квартирою АДРЕСА_2 та виселення її з цієї квартири.

Як на правову підставу визнання відповідачки ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, позивач ОСОБА_1 покликався на ст. 405 ЦК України та ст. 107 ЖК України.

За змістом ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частина 2 ст. 107 ЖК України передбачає, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому є населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім», то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право на користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Відповідно до роз`яснень п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року ''Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України'' у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім`ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду справи в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою для відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами.

Пункт 10 цієї ж постанови передбачає, що коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім`ї , його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім`ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 11 постанови від 12.04.1985 №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до ст. 107 ЖК наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це.

Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови № 2 від 12 квітня 1985 "Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз`яснив, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт і постійна там прописка, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Частиною 1 ст. 64 ЖК України передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки, членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з ч. 3 ст. 64 ЖК України якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до ордеру № 26297 серії Г, виданого на підставі рішення виконкому міської Ради народних депутатів міста Стрия від 08.05.2007, позивачу ОСОБА_1 надано право зайняття 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_4 33,4 кв.м АДРЕСА_5 на склад сім`ї з 3 (трьох) чоловік: ОСОБА_1 , дружина ОСОБА_3 , дочка ОСОБА_5 , тобто, на трьох осіб, в тому числі і на відповідачку.

Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 23.01.2018 року підтверджується, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано 01.04.2008 року.

Згідно з довідкою № 61 від 23.01.2018, виданою Будинкоуправлінням № 1 м. Стрий КЕВ м.Львова, ОСОБА_1 зареєстрований та проживає разом з дочкою ОСОБА_5 в АДРЕСА_1 .

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_5 неодноразово знімалася з реєстрації місця проживання у спірній квартирі, і відповідно до поквартирної картки на квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_3 була знята з реєстрації 16.12.2010 року.

З Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання № 1211- від 18.08.2017 року, видно, що місце проживання ОСОБА_3 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_6 , дата реєстрації 27.01.2011 року.

Згідно з довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААА від 20.09.2017 ОСОБА_3 є інвалідом І групи Б та потребує постійної сторонньої допомоги, непрацездатна, і як встановлено судом першої інстанції таку допомогу надає відповідачці її донька, ОСОБА_5 , яка зареєстрована та проживає у спірній квартирі.

Як вбачається з виписок із медичних карток стаціонарного хворого та виписних епікризів, ОСОБА_3 знаходилася на лікуванні в м. Дніпрі з 07.05.2011 по 07.07.2011, 07.07.2011 по 11.10.2011, з 25.02.2013 по 07.03.2013, з 08.04.2013 по 12.04.2013, з 24.05.2013 по 04.07.2013, з 01.12.2013 по 24.12.2013, з 24.09.2014 по 29.04.2014, з 18.11.2014 по 12.12.2014, з 08.09.2015 по 21.10.2015, з 22.10.2015 по 11.11.2015, з 22.04.2016 по 28.04.2016, з 18.10.2016 по 06.11.2016, з 08.11.2016 по 16.11.2016, з 06.12.2016 по 12.12.2016, з 25.01.2017 по 08.02.2017, з 08.06.2017 по 18.06.2017 та з 26.06.2017 по 11.07.2017 років.

Згідно з виписними епікризами з історії хвороби № 5136, № 3012 травматологічного відділення № 2 Першої клінічної лікарні м. Полтава Широкова І.В. перебувала в стаціонарі з 16.07.2012 по 02.07.2012, з 23.04.2012 по 21.06.2012 роки.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення взяв до уваги тривалі періоди лікування відповідачки ОСОБА_3 в м . Дніпрі та м. Полтаві, що свідчить про тривалу відсутність ОСОБА_3 у спірній квартирі з поважних причин, оскільки викликане необхідністю лікування та проходження реабілітації.

З акту № 225 від 25.07.2018, складеного комісією в складі інженера БУ № 1 м. Стрий КЕВ м. Львова Радова О.Г., головного бухгалтера ОСОБА_7 , бухгалтера ОСОБА_8 , вбачається, що ОСОБА_3 проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , де зберігаються її особисті речі. Окрім того, ОСОБА_3 через інвалідність потребує постійного стороннього догляду, який здійснює її дочка ОСОБА_5 , яка зареєстрована та проживає разом з нею за вищевказаною адресою.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції врахував те, що відповідачка вселилася у спірну квартиру зі згоди дочки, ОСОБА_5 , як є членом сім`ї основного квартиронаймача, і має однакові з ним права, відповідачка проживає у спірній квартирі з нею в одній із кімнат, другу кімнату займає позивач, кухня, ванна, туалет перебувають у спільному користуванні, тобто, ними добровільно досягнуто згоди щодо порядку користування спірною квартирою, чого сторони не заперечували в суді першої інстанції.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження категоричного заперечення щодо вселення ОСОБА_3 у спірну квартиру, звернення позивача ОСОБА_1 до правоохоронних органів з приводу незаконного вселення та проживання ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_2 , для вжиття щодо неї відповідних заходів.

Крім цього, судом встановлено і визнається сторонами, що позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_5 порівну несуть витрати по утриманню житла та оплачують комунальні послуги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції взяв до уваги відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позивача про те, що відповідачка постійно вчиняє сварки, конфлікти, чим перешкоджає йому користуватись житлом, такі твердження позивача спростовані поясненнями доньки сторін, ОСОБА_5 , показаннями свідка ОСОБА_9 , який проживає в сусідній квартирі, а тому твердження позивача про такі обставини носять голослівний характер та всупереч вимогам ст.ст. 77, 78, 81 ЦПК України не доведені належними і допустимими доказами.

Посилання позивача ОСОБА_1 на те, що проживанням відповідачки у спірній квартирі йому чиняться перешкоди у приватизації квартири, не заслуговують на увагу, оскільки право на приватизацію квартири мають лише зареєстровані у встановленому законом порядку у ній особи.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який аналізуючи зміст ст. 405 ЦК України дійшов висновку про те, що відповідно до цієї статті лише власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час, оскільки позивач не є власником вказаної квартири, а відповідачка проживає у спірній квартирі зі згоди іншого члена сім`ї доньки ОСОБА_5 , яка наділена правом користування спірною квартирою, і має однакові права з основним квартиронаймачем, а тому вказана норма ст. 405 ЦК України не може бути застосована до правовідносин, які виникли між сторонами.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який безспірно встановивши, що відповідачка не користувалася спірним жилим приміщенням тимчасово, і отримавши 27.01.2011 реєстрацію на території військового АДРЕСА_8 , після отримання 07.05.2011 травми опорно - рухового апарату внаслідок пожежі в квартирі, де вона проживала, в період з 07.05.2011 до 2017 рік проходила лікування в місті Полтаві та Дніпрі, зв`язку зі спірною квартирою вона не втрачала, оскільки у спірній квартирі залишилися належні їй речі, те, що відповідачка ОСОБА_3 є інвалідом І групи Б та потребує постійного стороннього догляду, який здійснює її дочка ОСОБА_5 , з дозволу якої в грудні 2017 року, вона, не маючи іншого постійного місця проживання, повернулася в спірну квартиру, де проживає з нею в одній з кімнат, порядок користування якими добровільно встановлено між позивачем та третьою особою, що визнається сторонами, дійшов висновку про те, що встановлені судом обставини не дають підстав стверджувати, що відповідачка без поважних причин не проживала у спірній квартирі, а відтак втратила право на користування нею.

Сам факт реєстрації ОСОБА_3 на території військового містечка 94 в м. Дніпрі, не є безспірним доказом вибуття її на постійне місце проживання за вказаною адресою, не свідчить про обрання нею іншого постійного місця проживання.

Судом першої інстанції враховано роз`яснення п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до яких суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК України. Змінити підставу позову суд вправі лише за згодою позивача.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Крім цього, заявляючи вимогу про виселення ОСОБА_3 зі спірної квартири, позивач у позовній заяві не зазначив передбачених законом підстав для її виселення.

На думку колегії суддів позовна вимога про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_2 у зв`язку з вибуттям її на інше постійне місце проживання та вимога про її виселення є взаємовиключними, оскільки вибуття з житлового приміщення на інше постійне місце проживання свідчить про те, що особа у спірному приміщенні не проживає, а відтак відсутня необхідність у її виселенні.

З огляду не вищенаведене, суд першої інстанції вірно відхилив покликання позивача та його представника на втрату відповідачкою права на спірне житло через відсутність відповідачки у спірній квартирі без поважних причин та вибуття її на інше постійне місце проживання, оскільки даний факт не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні, є суперечливим, спростованим у ході судового розгляду поясненнями відповідачки, третьої особи та матеріалами справи.

Суд першої інстанції оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, ним не доведено факту порушення його права щодо користування та розпорядження спірним житлом, а тому підставно відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 11.06.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.