Провадження №2/522/4274/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

в складі: головуючого судді - Домусчі Л.В.,

за участю секретаря судового засідання - Вадуцкої В.І.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ПАТ «Комерційний Банк «ПриватБанк» 27.10.2015 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 91859,10 [Долар США], що за курсом 21,12 відповідно до службового розпорядження НБУ від 03.08.2015 року складає 1940064,19 грн. та судових витрат.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 20.08.2007 року уклали кредитний договір ODU0AE00000076, згідно якого ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 22967,62 [Долар США] на термін до 20.08.2012 р., а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. У забезпечення виконання зобов`язань між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №ODU0AE00000076/P від 20.08.2007 року. Однак, в порушення умов договору свої зобов`язання вони належним чином не виконали у зв`язку з чим у них перед Банком, станом на 03.08.2015 року виникла заборгованість у розмірі 91859,10 Дол. США.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26.01.2016 року позовну заяву задоволено у повному обсязі.

До суду 18.07.2016 року надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06.10.2016 року зазначену заяву повернуто заявнику.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21.12.2017 року було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 06.10.2016 року було скасовано та справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду та вирішення питання щодо прийняття заяви про перегляд заочного рішення.

Ухвалою суду від 16.01.2018 року справа призначена до розгляду.

Ухвалою суду від 15.03.2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду задоволено. Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.01.2016 року скасовано і призначено справу до судового розгляду в загальному позовному провадженні з призначенням підготовчого судового засідання.

В підготовче судове засідання 15.05.2018 року з`явилась представник позивача ОСОБА_3 ., яка зазначила, що позов підтримує та просить приєднати до матеріалів справи виписки по рахункам.

Відповідачі в підготовче засідання не з`явились, суд належним чином сповістив їх про день, час та місце судового засідання. Згідно вимог ст. 197,198 ЦПК судом ухвалено проводити підготовче засідання у відсутності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Ухвалою суду від 15.05.2018 року підготовче засідання по справі було закрито та справу призначено до судового розгляду на 28.08.2018 року.

В судове засідання 28.08.2018 року відповідачі не з`явились, ОСОБА_1 надав суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням адвоката у відпустці. Представник позивача - ОСОБА_3. не заперечувала проти відкладення розгляду справи. Розгляд справи відкладено на 18.10.2018 року.

У судове засідання 18.10.2018 року сторони по справі не з`явились, у зв`язку з чим розгляд справи відкладено на 12.12.2018 року.

У судове засідання 12.12.2018 року з`явилась представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Друганова В.А. До суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи з боку позивача, у зв`язку із зайнятістю представника в іншому судовому засіданні. Представник відповідача вирішення клопотання залишила на розсуд суду. Розгляд справи відкладено на 14.03.2019 року.

В судове засідання 14.03.2019 року з`явились представники сторін. Представник відповідача надала суду заяву про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском трирічного строку звернення до суду із позовною заявою. Крім цього пояснила, що відповідач в рахунок розрахунку боргу передав банку придбаний за кредитні кошти автомобіль для його подальшої реалізації і представники банку повідомили йому що претензій до нього не мають і для цього також надав довіреність.

Суду надано копію довіреності від 24.01.2011 року ОСОБА_1 про право ПАТ «КБ «Приватбанк» розпоряджатись т.з.Mercedes-BenzVito. д.н. НОМЕР_1 , витяг про припинення дії зазначеної довіреності 24.01.2011 року, Акт прийому автомобілю позичальника та копію заочного рішення від 27.12.2012 року за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_1 про звернення стягнення.

Представник позивача підтримав позов у повному обсязі, додатково пояснила, що відповідач частково виконував свої обов`язки, підтвердила інформацію що було передано автомобіль у рахунок погашення заборгованості та банк намагався реалізувати дане авто, однак на автомобіль були накладенні обтяження і до цих пір автомобіль не реалізований та знаходиться на авто майданчику банка. В серпні 2011 року банк звернувся до суду із позовом про звернення стягнення, однак дане рішення було в подальшому скасовано. Також банком подавався позов про звільнення майна з під арешту.

Представник відповідача зазначила, що дійсно відповідач отримав кредит та придбав автомобіль, однак погасити заборгованість не міг, у зв`язку з чим звернувся до банку із заявою про прийняття авто і проведення його реалізації, передав авто, ключі, технічний паспорт та надав довіреність, велись переговори стосовно не нарахування відсотків, після чого банк не звертався до відповідача. В 2012 року було звернено стягнення на предмет застави, у зв`язку з чим вважаємо, що рішення виконано. Також представник наголосив на пропуску строку на звернення до суду, кінцевий термін 20.08.2015 року.

У судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явилась, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялась неодноразово належним чином, причини неявки суду не повідомила.

Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно до п.п.6, 7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Поштова кореспонденція, направлялась відповідачу на адресу реєстрації, проте була повернута до суду з відміткою «про закінчення строків зберігання». Причини неявки відповідач суду не повідомила, жодних клопотань до суду не заявляла. Також не скористались своїм процесуальним правом та відзиву на позов не надала.

Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою.

Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди інших учасників процесу, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів.

Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до наступного висновку.

Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 20.08.2007 року уклали кредитний договір ODU0AE00000076, згідно якого ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 22967,62 [Долар США] на термін до 20.08.2012 р., а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. У забезпечення виконання зобов`язань між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №ODU0AE00000076/P від 20.08.2007 року.

У забезпечення виконань зобов`язань за даним кредитним договором 20.08.2007 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №ODU0AE00000076/P від 20.08.2007 року, за умовами якого остання поручилась за належне виконання зобов`язань позичальником, які виникають з умов кредитного договору № ODU0AE00000076 від 20.08.2007 року..

Однак, в порушення умов договору свої зобов`язання вони належним чином не виконали у зв`язку з чим у них перед Банком, станом на 03.08.2015 року виникла заборгованість у розмірі 91859,10 Дол. США.

Вирішуючи спір суд виходить із наступного.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад" ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з положеннями статей 530,612,625 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Крім того судом встановлено, що заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 27.09.2012р. 9справа №2/0417/6761/2012) було задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застава автомобіль в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором ODU0AE00000076 від 20.08.2007р. у розмірі 327643,70 грн. (а.с.55-56).

Вказане рішення суду не виконано, проте при цьому суд встановив, що відповідач добровільно віддав і автомобіль, ключі та документи на нього позивачу, про що свілчить акт при йому-передачі від 14.01.2011р.

Суд вбачає, що таким чином позивач, використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, звернувшись у серпні 2012 року до суду із позовом про звернення стягнення на предмет застави, за яким судом постановлено рішення.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги банку.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, положення абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосоване лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також інші обумовлені в договорі платежі (комісію та пеню) припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа N 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа N 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року (справа №202/4494/16-ц).

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за змістом ст. 526, ч.1.ст.530, ст..610 та ч.1 ст. 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

З огляду на викладене суд вбачає, що дострокове стягнення кредиту відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України, ч.2 ст. 1054 ЦК України є наслідок неналежного виконання боржником своїх кредитних зобов`язань. Це є спосіб цивільно-правової відповідальності боржника. У подальшому при невиконанні рішень суду у кредитора виникає право стягувати суми, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання не припинилися. У ст. 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється в силу його виконання, проведеного належним чином (а не в силу ухвалення рішення суду).

При цьому, суд керується положеннями ч.1 ст. 1050 ЦК України та виходить із того, що стягнення суми процентів за ст. 1048 ЦК України є платою (винагородою) за користування грошовими коштами, а стягнення за положеннями ч.2 ст. 625 ЦК України - заходом цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Суд також установив, що строк дії кредитного договору сплинув (до 20.08.2012р.),

Частиною першою статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно положень ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цих Кодексом.

Оскільки позивач вимог про стягнення з позичальника та поручителя сплати встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, а також трьох процентів річних від простроченої суми на підставі положень статті 625 ЦК України не заявляв, з огляду на викладене, суд не знаходить підстав відступити від правових висновків ВСУ, висловлених у постановах від 28 березня 2018 року (справа N 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа N 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року (справа №202/4494/16-ц), та відмовляє у задоволенні позовних вимог банку, пред`явлених до ОСОБА_1 за їх необґрунтованістю.

У частині вимог банку до поручителя ОСОБА_2 суд відмовляє за їх безпідставності, при цьому також вважаючи що на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про звернення стягнення на предмет застави, і оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

При цьому звернення стягнення боргу на предмет застави не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов`язанням.(висновок ВП ВС від 18.09.2018р. №921/107/15-г/16).

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 31.10.2018р. (справа № N 202/4494/16-ц) , враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, відступила від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа N 6-75цс14), від 03 лютого 2016 року (справа N 6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа N 6-1199цс16) про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

У зв`язку з викладеним суд також не вбачає підстав для задоволення позову відносно поручителя ОСОБА_2

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати також не підлягають стягненню із відповідачів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.1, 3, 15-16, 251-253, 256-261, 266, 509, 524, 525, 526, 530, 536, 549, 550-551,559, 610-612, 625, 626, 629, 631, 638, 639, 1048, 1050, 1052, 1054, 1055, 1056 ЦК України, ст.ст.2, 4, 12, 13, 27, 64, 76, 81, 95, 133, 141, ч.2 ст.247, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-д, , МФО 305299) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) про стягнення заборгованості - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 22.03.2019 року.

Суддя: Домусчі Л.В.