Дата документу 11.06.2019 Справа № 323/2674/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 323/2674/18 Провадження №22-ц/807/1530/19
Головуючий в 1-й інстанції Гуцал О.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.
секретарБабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 23 січня 2019 року, ухвалене в м. Оріхів у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

В С Т А Н О В И В:

05.09.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку, зазначивши, що з 20.08.1982 року по 29.03.2017 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем. Наказом від 29.03.2017 року позивача було звільнено за ст.38 КЗпПУ за заявою про звільнення за власним бажанням. В день звільнення підприємство відповідача не провело остаточний розрахунок із позивачем. З урахуванням порушень діючого законодавства України з боку ПАТ «Українська залізниця», позивач просив стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 23386,00 грн., компенсацію за втрату частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати в розмірі 3110,34 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з 30.03.2017 року по день ухвалення рішення суду.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 23 січня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» () на користь ОСОБА_1 :

- заборгованість по заробітній платі в сумі 21130,22 грн. (сума зазначена з відрахуванням всіх податків та зборів, тобто до виплати);

- компенсацію за втрату частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати в розмірі 2810,32 грн.;

- середній заробіток за період затримки розрахунку з 30.03.2017 року по 23.01.2019 року в сумі 48096,76 грн. (сума зазначена без відрахування всіх податків та зборів).

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що у апелянта в зв`язку форс-мажорними обставинами, а саме неправомірними діями третіх осіб, відсутні первинні документи в структурному підрозділі «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», які б могли підтвердити інформацію щодо фактичного виконання робіт позивачем. Тому здійснити нарахування заробітної плати неможливо. Інформація щодо наявності заборгованості із заробітної плати у відповідача відсутня. Надана позивачем довідка про доходи підписана неуповноваженою особою, а наданий протокол комісії зі встановлення трудового стажу та виписка зі встановлення трудового стажу не містять всіх підписів, тому не може вважатися належним доказом.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 згідно з наказом №365 від 19.08.1982 року прийнятий на роботу помічником машиніста тепловоза до «Локомотивного депо Іловайськ Донецької залізниці».

Під номером 14 від 15.07.2016 року в трудовій книжці міститься запис про те, що «Локомотивне депо Ясинувата-Західне» Державного підприємства «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у виробничий підрозділ «Ясинуватське локомотивне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Остання посада позивача на даному підприємстві машиніст тепловоза.

29.03.2017 року ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком, відповідно до ст. 38 КЗпП України, згідно наказу №57/ос від 29.03.2017 року.

Ці обставини підтверджуються копією трудової книжки позивача, копією наказу (розпорядження) №57/ос від 29.03.2017 року.

Згідно наказом (розпорядженням) № 57/ос від 29.03.2017 року ОСОБА_1 було надано компенсацію за 10 днів відпустки, з виплатою одноразової грошової допомоги у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат.

Відповідно до довідки про доходи, виданої підрозділом роботодавця, сума нарахованої ОСОБА_1 заробітної плати становить: за березень 2017 року 29157,69 грн. (з урахуванням вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку), при цьому сплачена заробітна плата в цій довідці зазначена як 0 грн..

Як вбачається із відомості про виплату грошей №6 за березень 2017 року, доданої відповідачем до відзиву, позивачу було виплачено лише 2255,78 грн. заробітної плати за березень 2017 року у касі підприємства.

Різниця між нарахованою позивачу заробітною платою за березень 2017 року та виплаченою заробітною платою становить 21130,22 грн. (з урахуванням податків та зборів, сплачених при виплаті частини заробітної плати).

Доказів виплати залишку заробітної плати відповідачем не надано.

На підставі досліджених матеріалів справи на наданих доказів, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення невиплаченої заробітної плати в розмірі 21130,22 грн.; середнього заробітку за весь період затримки розрахунку в розмірі 48096,76 грн.; компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати в розмірі 2810,32 грн.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону, суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

За ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому зарплати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць, через проміжок часу, який не перевищує 14 календарних днів. Згідно із ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що підлягають до сплати, проводиться в день звільнення.

На час звільнення позивача відповідач не провів з ним розрахунок у повному обсязі.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 ст. 117 КЗпП України).

Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року роз`яснив, що суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

За період часу з 30.03.2017 року по 23.01.2019 року сума середнього заробітку за весь період затримки розрахунку складає 48096,76 грн. (105,94 грн.*454 днів=48096,76 грн.) без урахування всіх податків та зборів.

Згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Інфляційне збільшення заборгованості за березень 2017 року складає 2810,32 грн. (21130,22*13,3/100=2810,32), де 21130,22 грн. заробітна плата за вирахуванням податків та зборів, 13,3 індекс інфляції за період з квітня 2017 року по серпень 2018 року, розрахований за формулою: множення щомісячних індексів споживчих цін за даними Держкомстату та віднімання від даної суми 100 відсотків. Отже, загальна сума компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати станом на кінець серпня 2018 року складає 2810,32 грн.

Відповідач не надав доказів на спростування даних про наявність заборгованості з заробітної плати, зазначених в довідці від 11.05.2017 року виданої Виробничим підрозділом «Ясинуватське локомотивне депо» та яка в оригіналі була надана апеляційному суду та є в матеріалах справи.

Відповідачу за ухвалою апеляційного суду було надано можливість спростування інформації зазначеної у вказаній довідці однак він жодних доказів в цій частині не надав і вказану інформацію не спростував.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 23 січня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 12 червня 2019 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков