Постанова

Іменем України

12 червня 2019 року

місто Київ

справа № 490/10190/16-ц

провадження № 61-33118св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якого діють ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , Виконавчий комітет Миколаївської міської ради,

треті особи: Миколаївська міська рада, Служба у справах дітей Центрального району м. Миколаєва,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва у складі Гуденко О. А. від 02 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 20 липня 2017 року у складі колегії суддів: Данилової О. О., Коломієць В. В., Шаманської Н. О.

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у жовтні 2016 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якого діяв ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, з урахуванням уточнених вимог просила визнати недійсним правочин - протокол від 05 листопада 2015 року № 1 загальних зборів засновників Товариства з обмеженою відповідальністю «Анттей»

(далі - ТОВ «Анттей») про збільшення статутного капіталу за рахунок внесення майна ОСОБА_2 , яке складається з житлового будинку

літ. А-2, загальною площею 151, 0 кв. м, житловою площею 37, 7 кв. м, господарських будівель та споруд, які розташовані на АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, площею 424, 00 кв. м, кадастровий номер НОМЕР_1 , яка знаходиться за цією ж адресою; визнати недійсним свідоцтво про право власності від 08 грудня 2015 року, серія і номер НОМЕР_2 , на зазначену земельну ділянку, індексний номер: 49294043, видане Миколаївським міським управлінням юстиції; визнати недійсним свідоцтво про право власності від 24 листопада 2015 року, НОМЕР_4 , на зазначений житловий будинок, індексний номер: 48269738, видане Миколаївським міським управлінням юстиції; витребувати у ОСОБА_4 зазначені земельну ділянку та житловий будинок, передати їх у спільну сумісну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що позивач, ОСОБА_1 , з 1986 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 У період шлюбу вони придбали майно, в тому числі земельну ділянку, площею 424, 00 кв. м, та житловий будинок на АДРЕСА_1 . Судовим рішенням за нею визнано право власності на Ѕ частину земельної ділянки та житлового будинку.

Проте, у жовтні 2016 року їй стало відомо, що 15 листопада 2015 року ОСОБА_2 без її згоди передав спірне майно до статутного фонду ТОВ «Анттей». 24 листопада 2015 року та 08 грудня 2015 року товариство отримало свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

11 лютого 2016 року ТОВ «Анттей» уклало договір дарування спірного майна на ім`я малолітнього ОСОБА_4 , від імені якого діяли його законні представники - батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . У квітні 2016 року ТОВ «Анттей» ліквідовано.

Позивач вважає, що оскільки вона письмової згоди на відчуження майна не надавала, отже правочин щодо передання спільного сумісного майна до статутного капіталу товариства є недійсним з врахуванням положень статті 65 СК України та статей 203, 215 ЦК України. З огляду на зазначене, недійсними є свідоцтва про право власності на це майно, видані ТОВ «Анттей», а незаконно відчужене майно підлягає витребуванню з чужого володіння ОСОБА_4 , який протиправно зареєстрований його власником на час розгляду справи.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідачі позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні внаслідок його необґрунтованості.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що спірне майно придбано у період шлюбу, проте за особисті кошти відповідача, тому це майно не може вважатися об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю ОСОБА_2 . Відповідач передав товариству належне йому майно як вклад до статутного капіталу як його засновник. Таким чином, з моменту передання майна до статутного капіталу товариства воно є власністю самого товариства, зазначене майно подружжя втратило ознаки об`єкта права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, судом зазначено, що у разі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, заснованого одним із них, майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 20 липня 2017 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 червня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду обґрунтовується тим, що, звертаючись до суду з вимогами про визнання недійсним правочину з відчуження ОСОБА_2 . нерухомого майна юридичній особі, ОСОБА_1 посилалась на відсутність її письмової згоди як співвласника всупереч вимогам статті 65 СК України, однак сама по собі відсутність такої згоди не може бути достатньою підставою для визнання договору, укладеного одним з подружжя, недійсним. Крім того, ОСОБА_1 своїми розписками засвідчила відсутність у неї претензій щодо спірного майна. Наявність зазначених розписок стала підставою для державної реєстрації переходу права власності на спірну нерухомість до юридичної особи без додаткового отримання згоди позивача. Крім того, наявність розписок на час передачі нерухомості до статутного фонду ТОВ «Анттей» не може свідчити про те, що юридична особа достеменно знала, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя, і сторони діяли недобросовісно. Також апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не позбавлена права на отримання грошової компенсації частки вартості земельної ділянки та житлового будинку.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просила скасувати рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 20 липня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що суди не встановили усіх фактичних обставин справи та не дослідили наявні в матеріалах справи докази, невірно застосували вимоги статей 203, 215 ЦК України та статті 65 СК України. Також зазначає, що суди не звернули уваги на порушення правил державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ОСОБА_2 надав суду відзив на касаційну скаргу, у якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги з огляду на її необґрунтованість.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають застосуванню правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 21 лютого 1986 року.

У жовтні 2007 року та квітні 2015 року ОСОБА_1 зверталась з позовами про розірвання шлюбу, які залишено без розгляду.

За період шлюбу на ім`я ОСОБА_2 придбано земельну ділянку, площею 424, 00 кв. м, а також побудовано та зареєстровано право власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 .

05 листопада 2015 року рішенням загальних зборів засновників ТОВ «Анттей» (протокол №1) збільшено статутний капітал товариства за рахунок внесення ОСОБА_2 прав власності на нерухоме майно - земельної ділянки та житлового будинку на АДРЕСА_1 .

24 листопада 2015 року здійснена державна реєстрація права власності за ТОВ «Анттей» на житловий будинок на АДРЕСА_1 та видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, серії НОМЕР_4 .

08 грудня 2015 року здійснена державна реєстрація права власності за ТОВ «Анттей» на земельну ділянку АДРЕСА_1 та видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, серії НОМЕР_2

11 лютого 2016 року ТОВ «Анттей» укладено договір дарування спірних земельної ділянки та житлового будинку на ім`я онука позивача - ОСОБА_4 , 2011 року народження, від імені якого діяли його батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

У квітні 2016 року ТОВ «Анттей» ліквідовано.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 березня 2016 року здійснено поділ спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , за якою визнано право власності на Ѕ частину спірної нерухомості.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 30 січня 2017 року рішення суду першої інстанції в частині здійснення поділу спірного майна скасовано, у задоволенні вимог ОСОБА_1 про поділ майна подружжя відмовлено.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і частина третя статті 368 ЦК України.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції посилався на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року (справа № 6-1912цс15), відповідно до якого укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) відступила від зазначеного висновку Верховного Суду України, зазначивши, що такий висновок суду суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток. Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України та статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності.

При цьому судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до розписок від 27 березня 2007 року та від 22 липня 2014 року ОСОБА_8 засвідчила відсутність у неї претензій на нерухомість ОСОБА_2 , зокрема, на ту, що виникне у нього в майбутньому та на житловий будинок, який розташований на АДРЕСА_1 .

Водночас суд апеляційної інстанції згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року не надав належної оцінки зазначеним доказам та не встановив, чи підтверджують вони наявність згоди позивача на відчуження спільного майна подружжя, або ж те, що вони підтверджують факт належності ОСОБА_2 спірного майна на праві особистої приватної власності.

Верховний Суд також звертає увагу, що у зазначених розписках згадується лише житловий будинок, який розташований на АДРЕСА_1 , однак предметом позову була також й земельна ділянка за цією адресою.

З урахуванням наведеного, враховуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, а також неналежне дослідження судами наявних у матеріалах справи доказів, суди дійшли передчасного висновку про відсутність підстав для визнання правочину з відчуження спірного майна недійсним з наведених підстав.

Дійшовши наведеного висновку, суди фактично не надали оцінки й не вирішили позов заявниці у частині вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння - від ОСОБА_4

Верховний Суд звертає увагу, що за своєю правовою природою предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка протиправно, але фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Проте, у спірних правовідносинах судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду цієї справи не встановлено, у чиєму фактичному володінні знаходиться спірне нерухоме майно на час вирішення спору.

Суди, не з`ясувавши наведене правове питання, не визначили належний та правомірний спосіб захисту, на застосування якого позивач мала право. В цьому аспекті суди зобов`язані були вирішити питання про обрання ефективного способу захисту серед тих, що відповідають характеру спірних цивільних відносин між сторонами та фактичним обставинами справи.

Щодо ефективності обраного способу захисту

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Крім того, відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4).

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування певного (конкретного) способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у межах захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачами.

Щодо відповідності обраного способу захисту характеру цивільних відносин між сторонами

Верховний Суд зобов`язаний був виходити з того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й, у першу чергу, відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами.

За загальним правилом, речово-правові способи захисту прав особи підлягають застосуванню у тих правових відносинах, коли їх сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Чинне у Україні право виключає можливість у такому випадку конкуренції позовів та не визнає за позивачем право довільного вибору способу захисту його прав на власний розсуд.

Визначаючи зміст статті 5 ЦПК України, необхідно виходити з того, що, у першу чергу, способи захисту, які застосовуються судом, мають відповідати правовій природі цивільних відносин, що існують між сторонами, й лише у другу чергу, серед зазначених способів захисту, що відповідають правовій природі таких відносин, суд вправі обрати той з них, що забезпечує ефективність такого захисту.

Таке розуміння положень цивільного права випливає з його системного аналізу, структуру якого визначають окремі інститути права, які складають певні норми права, що регулюють однорідні правові відносини.

Загальні висновки

Обов`язком суду під час розгляду справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Оскільки суди порушили норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема не досліджено зібрані у справі докази, а суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, тому немає правових підстав для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень.

Таким чином, судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 20 липня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко