Ухвала

12 червня 2019 року

м. Київ

справа № 466/2484/18

провадження № 61-8805ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Курило В. П. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Сєрокуровою Оксаною Вікторівною, на постанову Львівського апеляційного суду від 01 квітня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

02 березня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовними вимогами до ОСОБА_1 , в якому просив визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 ; визнати за ним право власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_2 , до квартири відноситься комора площею 6,0 кв.м. та стягнути з відповідача судові витрати.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 31 липня 1993 року ОСОБА_2 уклав шлюб з відповідачем ОСОБА_1. Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 16 січня

2018 року шлюб між ними розірвано. Під час перебування у шлюбі, 24 липня 2007 року між відповідачем ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір довічного утримання, який було посвідчено державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори Бігальською М. - М. Ю, згідно умов якого ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , а відповідач ОСОБА_1 зобов`язувалася забезпечувати ОСОБА_4 утриманням та доглядом довічно. Він, як чоловік ОСОБА_1 , приймав участь у виконанні умов договору довічного утримання, щомісячно надавав ОСОБА_1 по

500,00 грн на виконання умов договору, оскільки ОСОБА_1 не працювала, приймав участь у ремонті квартири, набутої за договором довічного утримання, на що затратив значні кошти. На час виконання умов договору довічного утримання був приватним підприємцем та мав великі доходи, договір виконувався за кошти сім?ї, а тому вважає спірну квартиру об?єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Львова від 05 квітня

2018 року справу № 466/2484/18 призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 26 жовтня

2018 року у задоволенні позовних ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя відмовлено у повному обсязі.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Шевченківського районного суду міста Львова від 05 квітня 2018 року шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивована тим, що лише відповідач

ОСОБА_1 була набувачем за договором довічного утримання, уклала такий у своїх інтересах, самостійно виконувала умови договору особистою участю, здійснювала догляд за ОСОБА_4 , купувала за власні кошти та кошти, надані їй матір?ю ОСОБА_5 , для ОСОБА_4 продукти харчування, одяг, взяття, готувала їжу, прибирала в квартирі, прала білизну, забезпечувала ОСОБА_4 необхідне лікування. Позивач ОСОБА_2 участі у виконанні умов договору довічного утримання не приймав, оскільки з 2005 року тривалий час хворів на гепатит С, цироз печінки. У 2012 році йому було встановлено інвалідність другої групи, у зв?язку з чим проходив тривалий курс лікування. Крім того, виконання умов договору довічного утримання підтверджено показами допитаних судом свідків.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку.

Постановою Львівського апеляційного суду від 01 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 26 жовтня

2018 року скасовано.

Ухвалено нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивачем ОСОБА_2 доведено належними та допустимими доказами виконання особистою працею та коштами договору довічного утримання від 24 липня 2007 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , який було укладено в інтересах сім?ї, що дає підстави для визнання квартири АДРЕСА_1 , набутої ОСОБА_1 у власність на підставі договору довічного утримання, об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 ідеальну частку зазначеної квартири.

25 квітня 2019 року через засоби поштового зв`язку представник

ОСОБА_1 ? адвокат Сєрокурова О. В. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 01 квітня 2019 року та залишити в силі рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 26 жовтня 2018 року.

Касаційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Судом апеляційної інстанції не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, постанова апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Відповідно до наведених фактів, змісту пояснень та положень договору довічного утримання, право власності на житлову квартиру виникло лише у ОСОБА_1 , як набувача за названим договором, оскільки договір довічного утримання укладався нею не в інтересах сім?ї, джерелом набуття предмету договору (спірної квартири) були не спільні сумісні кошти і не спільна праця подружжя, а ОСОБА_2 , який не був визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, не виконував обов`язки, за таким договором солідарно з набувачем.

Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2019 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме - доплатити судовий збір за вимоги немайнового характеру та самостійно визначити розмір судового збору за подання касаційної скарги щодо вимог майнового характеру, підтвердивши його розмір належними доказами (зокрема, позовна заява з визначеною ціною позову станом на день її подання, експертний висновок) та сплатити його у розмірі 200 % ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви з урахуванням вартості спірного майна та з урахуванням уже сплаченого судового збору.

У червні 2019 року представником ОСОБА_1 ? адвокатом

Сєрокуровою О. В. надіслано на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 13 травня 2019 року копії квитанцій про доплату судового збору та копію висновку про вартість майна від 06 червня 2019 року.

Відповідно до висновку про вартість майна, ринкова вартість двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 44,6 кв.м., житловою площею 27,8 кв. м., складає 663 280,00 грн, ринкова вартість 1/2 частини об`єкта складає 331 640,00 грн.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, яке не підлягає касаційному оскарженню.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN,

№ 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судове рішення, ухвалене у справі про визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 ,оціночна вартість якої становить 663 280,00 грн; визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 ідеальну частку зазначеної квартири, оціночна вартість 1/2 частини об`єкта складає 331 640,00 грн.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Також ця справа не є справою з ціною позову, яка перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що станом на

01 січня 2019 року становить 960 500,00 грн.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, а також значення справи для сторін і суспільства, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Таким чином, оскаржена постанова Львівського апеляційного суду від

01 квітня 2019 рокуприйнята у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 , подана адвокатом Сєрокуровою О. В., на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Сєрокуровою Оксаною Вікторівною, на постанову Львівського апеляційного суду від 01 квітня

2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. П. Курило