ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

18 червня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 736/187/19

Головуючий у першій інстанції - Кутовий Ю. С.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/814/19

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді - Бобрової І.О.,

суддів - Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «Корюківське лісове господарство»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 08 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Корюківське лісове господарство» про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу,

місце постановлення рішення судом першої інстанції - м.Корюківка,

дата складання повного тексту рішення суду -19.04.2019,

У С Т А Н О В И В:

30.01.2019 ОСОБА_1 звернувся з позовом до ДП «Корюківське лісове господарство», в якому просив поновити його на посаді водія, стягнути на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та витребувати у відповідача довідку про його середній заробіток.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що з 01.10.2015 він працював у відповідача на посаді водія. Наказом від 13.11.2018 був звільнений з посади на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України. Вважає, що таке звільнення є незаконним, оскільки звільнення проведено без згоди первинної профспілкової організації, наказ про звільнення видано в період його тимчасової непрацездатності, факт систематичного зливу пального з автомобіля не відповідає дійсності, пояснення написані ним під тиском і не можуть бути доказом його вини. Позивач також зазначає, що стягнення у вигляді догани, накладене на нього наказом від 17.11.2017, було достроково знято, оскільки 16.09.2018 йому вручена подяка за досягнуті успіхи у виконанні господарських планів. Вказує, що він забрав свою трудову книжку та копію наказу про звільнення 17.01.2019. Твердження про те, що відповідач намагався вручити йому трудову книжку 13.11.2018, не відповідає дійсності.

Рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від 08 квітня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Корюківського районного суду Чернігівської області від 22 квітня 2019 року у рішенні від 08 квітня 2019 року виправлено описку. Вказано правильну дату повного рішення 08.04.2019 замість 19.04.2019.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Позивач наполягає на тому, що звільнили його з посади незаконно, без згоди первинної профспілкової організації, в період тимчасової непрацездатності, без доведення факту невиконання ним своїх посадових обов`язків. Також позивач зазначає, що перебіг місячного строку звернення до суду необхідно рахувати з дня вручення йому трудової книжки та наказу про звільненні, тобто з 17.01.2019.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 відповідач ДП «Корюківське лісове господарство» просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Корюківського районного суду від 08.04.2019 без змін, вважаючи його таким, що ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права, відповідає обставинам справи. Відповідач повністю погоджується із висновком суду, що позивач пропустив строк звернення до суду за захистом порушеного права, оскільки 13.11.2018 відмовився від отримання наказу про звільнення та трудової книжки, тому саме з цієї дати розпочався відлік позовної давності. Зазначає, що суд вірно відмовив позивачу у задоволенні його позовних вимог, враховуючи, що при звільненні було дотримано вимоги трудового законодавства. Звертає увагу суду, що керівництво ДП «Корюківське лісове господарство» не виносило наказів про дострокове зняття дисциплінарного стягнення з позивача. За фактом зливу пального з автомобіля ЗІЛ-131, водієм якого був ОСОБА_1 , порушено кримінальне провадження, проводиться слідство. Колектив підприємства категорично відмовився брати ОСОБА_1 на поруки. На думку відповідача, отримання згоди профспілкового комітету на звільнення позивача під час розгляду справи в суді, не суперечить нормам закону. За отриманням медичної допомоги ОСОБА_1 звернувся після свого звільнення з роботи та після закінчення робочого дня.

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення суду не відповідає.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 наказом ДП «Корюківське лісове господарство» від 13.11.2018 за №129-к був звільнений з роботи з посади водія ремонтно-транспортного цеху з 13.11.2018 (а.с.15).

З позовом про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 звернувся 30.01.2019.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, позивачем пропущено місячний строк звернення до суду, який необхідно обчислювати з 13.11.2018, коли позивач відмовився від ознайомлення з наказом про звільнення та від отримання трудової книжки, і про застосування якого заявлено відповідачем у справі. Суд також зазначив, що питання про поновлення строку звернення до суду судом не вирішувалось, оскільки не порушувалось позивачем. Обставини звільнення судом не досліджувалися.

Колегія суддів не може погодитись із зазначеними висновками суду, враховуючи наступне.

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Визначення початку відліку позовної давності для вирішення трудових спорів міститься в статті 233 КЗпП України, відповідно до частини першої якої працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосереднього до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачу трудової книжки.

Для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки.

Отже, статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду.

Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду) або - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі N 6-2426цс15. Даний висновок підтриманий Верховним Судом в постанові від 20.03.2019 у справі № 292/449/17. Колегія суддів вважає обов`язковим дотриматися зазначеного правового висновку з огляду на положення ч.4 ст.263 ЦПК України.

Статтею 47 КЗпП України визначено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Тобто, на відміну від інших трудових спорів, коли строк звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про звільнення обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про звільнення є день вручення наказу про звільнення або день видачі трудової книжки.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що для пред`явлення цього позову в частині поновлення на роботі законодавством встановлено строк в один місяць, однак дійшов помилкового висновку про обрахування цього строку з моменту, коли ОСОБА_1 дізнався про існування наказу про звільнення, у зв`язку із чим неправильно застосував положення частини першої статті 233 КЗпП України. Так, з акту від 13.11.2018, на якій послався суд першої інстанції, не вбачається, що відповідач намагався вручити позивачеві копію наказу про звільнення та трудову книжку. В даному акті зафіксований лише факт відмови ОСОБА_1 ознайомитися та підписати наказ №129-к від 13.11.2018 (а.с.29).

З повідомлення відповідача від 14.11.2018 №750 про необхідність отримання ОСОБА_1 трудової книжки (фотокопія на а.с.33) також не вбачається, що ОСОБА_1 була направлена копія наказу про його звільнення.

Позивач, звертаючись з позовом про поновлення на роботі, зазначив, що трудову книжку та копію наказу про звільнення він отримав 17.01.2019. Відповідачем, який вважає, що строк позовної давності необхідно обчислювати з 13.11.2018, зазначене твердження в будь-який належний спосіб не спростовано.

З огляду на вказане, перебіг місячного строку слід рахувати з дати отримання позивачем копії наказу про звільнення та трудової книжки, тобто з 17.01.2019. Вказана обставина відповідачем не спростована.

Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.92 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін.

Мотивувальна частина оскаржуваного рішення суду першої інстанції не містить жодних висновків щодо законності звільнення позивача.

Позивач ОСОБА_1 з 01.10.2015 працював у відповідача на посаді водія автомобіля ЗІЛ-131 (сортиментовозний автомобіль) на підставі наказу від 01.10.2015 №69-к, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці (фотокопія на а.с. 6-11).

Як вказано вище, згідно з наказом ДП «Корюківське лісове господарство» від 13.11.2018 за №129-к позивача ОСОБА_1 було звільнено з роботи за п.3 ст. 40 КЗпП України (фотокопія наказу на а.с. 15).

Пунктом 3 частини 1 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Систематичним порушенням трудової дисципліни вважається порушення, вчинене працівником, який і раніше порушував трудову дисципліну, за що притягувався по дисциплінарної відповідальності та порушив її знову.

При звільненні позивача з роботи, відповідачем був порушений порядок розірвання трудового договору.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилався на те, що в день звільнення 13 листопада 2018 року він перебував на лікарняному.

Згідно з частиною 3 статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом п`ятим цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

З матеріалів справи вбачається, що з 13 листопада 2018 року ОСОБА_1 знаходився на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності серії АДШ №236394, виданим КНП «Корюківський центр ПМСД» Корюківської районної ради (фотокопія на а.с.5).

Твердження відповідача про те, що позивач звернувся за медичною допомогою вже після свого звільнення з роботи та закінчення трудового часу, що підтверджуються відповіддю КНП «Корюківський центр ПМСД» (а.с.37), судом не приймаються до уваги як доказ законності проведеного звільнення з огляду на наступне.

В оцінці зазначених тверджень відповідача колегія суддів вважає обов`язковим дотриматися правового висновку, сформульованого Верховним Судом в постанові від 12 вересня 2018 у справі №127/21890/16-ц, постановленої за результатами розгляду аналогічних правовідносин, в якому зазначено наступне.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що правила про недопустимість звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (частина третя статті 40 КЗпП України) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП України, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку.

Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

В день звільнення позивачу було видано листок непрацездатності. Відкриття лікарняного листа ОСОБА_1 хоч і у день звільнення, але після видання наказу про його звільнення, не свідчить про наявність підстав для визнання його звільнення законним.

Таким чином, 13 листопада 2018 року, тобто у день звільнення, ОСОБА_1 знаходився на лікарняному, а тому був звільнений з посади з порушенням вимог частини третьої статті 40 КЗпП України.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання з працівником трудового договору за п.3 ст. 40 КЗпП України проводиться за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Судом встановлено і не заперечувалось відповідачем, що звільнення позивача 13.11.2018 було проведено без отримання згоди на звільнення від профспілкового комітету. Згода на звільнення ОСОБА_1 була надана профспілковим комітетом без участі та повідомлення позивача лише 13 грудня 2018 року, про що свідчить протокол №63 спільного засідання профспілкового комітету і адміністрації ДП «Корюківське лісове господарство» від 13.12.2018 (фотокопія на а.с.49).

Відповідно до пункту 3 статті 40 КЗпП України працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Згідно зі статтею 149 КЗпП України за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. До таких видів стягнень згідно з часиною першою статті 147 КЗпП України належать: догана та звільнення.

Звільнення працівника за пунктом 3 статті 40 КЗпП України - є видом дисциплінарного стягнення.

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором, судам необхідно з`ясувати, у чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктом 3 статті 40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

За передбаченими пунктом 3 статті 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (стаття 151 КЗпП України), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

На це звертається увага судів у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №499/78/17-ц.

Вирішуючи питання законності звільнення ОСОБА_1 за п. 3 ст. 40 КЗпП України, то колегія суддів вважає, що звільнення за цією статтею було проведено роботодавцем без з`ясування всіх обставин.

Так, в наказі про звільнення ОСОБА_1 від 13.11.2018 жодним чином не зазначено, за невиконання без поважних причин яких саме обов`язків, покладених на ОСОБА_1 трудовим договором або правилами трудового розпорядку стало підставою для звільнення; відсутні будь-які належні докази, що свідчать про систематичне невиконання трудових обов`язків.

Як зазначено вище, працівник може бути звільнений за п. 3 ст. 40 КЗпП України за проступок вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

В той же час, із наказу від 17.11.2017 №142-К, який за твердженням відповідача, був врахований при винесені наказу від 13.11.2018 №129-к, вбачається, що ОСОБА_1 була оголошена догана за порушення технологічної дисципліни. Жодних посилань на невиконання ОСОБА_1 без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку наказ від 17.11.2017 №142-К не містить.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку про незаконність звільнення позивача ОСОБА_1 з посади водія з 13.11.2018.

Встановивши, що трудові права позивача ОСОБА_1 дійсно порушені, і як вказано вище, строк звернення до суду позивачем дотриманий, підстави для відмови в позові, на чому наполягав відповідач, та для задоволення аргументів, викладених відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу - відсутні.

З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про обрахування місячного строку звернення до суду моменту, коли ОСОБА_1 відмовився від ознайомлення з наказом про звільнення, у зв`язку із чим неправильно застосував положення частини першої статті 233 КЗпП України.

Позивач ОСОБА_1 підлягає поновленню на роботі на посаді водія ремонтно - транспортного цеху з 13 листопада 2018 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

За змістом п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року N 100, у разі поновлення незаконно звільненого працівника на роботі середня заробітна плата, яка підлягає виплаті за час його вимушеного прогулу, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівникові здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячну кількість робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячна кількість робочих днів розраховується діленням на 2 сумарної кількості робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку).

Вимушений прогул ОСОБА_1 становить з 14.11.2018 по 18.06.2019 (день ухвалення рішення про його поновлення на роботі). Кількість робочих днів за цей період становить 147 днів.

Згідно із довідкою ДП «Корюківське лісове господарство» №105 від 12.06.2019 середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 становить 15487,26 грн, середньоденна -737,49 грн.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 становить 108 411,03 грн (147 днів х 737,49 грн=108 411,03). Зазначена сума і підлягає стягненню з ДП «Корюківське лісове господарство» на користь ОСОБА_1

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції належить скасувати, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, поновити його на посаді водія з 13.11.2018, стягнути з ДП «Корюківське лісове господарство» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 108 411,03 грн.

На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути 1152,60 грн судового збору за подання апеляційної скарги. Також з відповідача на користь держави належить стягнути 1536,80 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції (768,40 грн за вимогу про поновлення на роботі та 768,40 грн за вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу), а також 1152,60 грн за розгляд в апеляційному порядку вимоги про поновлення на роботі, враховуючи звільнення позивача від сплати судового збору за цією вимогою як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанцій, а всього 2689,40 грн.

Керуючись ст. 141, 367, 374, 376, 381- 384, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Корюківського районного суду Чернігівської області скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 на посаді водія ремонтно - транспортного цеху у Державному підприємстві «Корюківське лісове господарство» з 13 листопада 2018 року.

Стягнути з Державного підприємства «Корюківське лісове господарство» (15300, м.Корюківка, вул. Індустріальна, 40, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 108 411,03 грн (сто вісім тисяч чотириста одинадцять гривень три копійки) середнього заробітку за час вимушеного прогулу (сума зазначена без утримання податків та обов`язкових платежів).

Стягнути з Державного підприємства «Корюківське лісове господарство» (15300, м.Корюківка, вул. Індустріальна, 40, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 1152,60 грн судового збору за розгляд справи в апеляційному суді.

Стягнути з Державного підприємства «Корюківське лісове господарство» (15300, м.Корюківка, вул. Індустріальна, 40, ) на користь держави 2689,40 грн судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

Н.В.Висоцька

Н.В.Шитченко

Повний текст постанови складений 18.06.2019.