ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4279/19 Справа № 2-68/11 Суддя у 1-й інстанції - Нижник М.М. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання - Чубіна А.В.,

сторони:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», у теперішній час Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 , на ухвалу Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2010 року, яка постановлена суддею Нижник М.М. в місті Покров Дніпропетровської області, -

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час АТ КБ «ПриватБанк», звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту.

Разом з вищезазначеною позовною заявою на адресу суду надійшла заява представника позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, рухоме та нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 , яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 шляхом заборони будь-якими особами укладати угоди стосовно цього майна, проводити його реєстрацію та перереєстрацію, здійснювати його відчуження, обмежити відповідача у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов`язань, заборонити відділу у справах громадства, міграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України в Дніпропетровській області видачу відповідачу паспорта/проїзного документа, адміністрації Державної прикордонної служби України вжити заходи щодо тимчасового затримання та вилучення наявних у відповідача паспортів/проїзних документів, обмежити особу, боржника, у праві виїзду за межі України до виконання відповідачем своїх зобов`язань.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову зазначено, що предметом поданого позову є стягнення заборгованості за кредитним договором, вимоги за яким не забезпечені майном боржника.

Ухвалою Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2010 року заява позивача про забезпечення позову задоволена.

Накладено арешт на грошові кошти, рухоме та нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 , яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 на загальну суму 170000 грн. і заборонено відповідачу з будь-якими особами укладати угоди стосовно цього майна, проводити його реєстрацію та перереєстрацію, здійснювати його відчуження.

Обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов`язань.

Заборонено відділу у справах громадства, міграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України в Дніпропетровській області видачу відповідачу паспорта/проїзного документа.

Адміністрації Державної прикордонної служби України доручено вжити заходи щодо тимчасового затримання та вилучення наявних у відповідача паспортів/проїзних документів, обмежити особу (боржника) у праві виїзду за межі України до виконання відповідачем своїх зобов`язань.

В апеляційній скарзі представник відповідача просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову, оскільки судом при постановленні оскаржуваної ухвали порушені норми ЦПК України.

Так, судом першої інстанції не враховано, що тимчасово затримано або вилучено паспорт може бути лише на підставі ч.1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду громадян України», або в разі використання паспорта для вчинення злочину, або виявлення у ньому підробки, а також у випадках припинення громадянства.

Судом першої інстанції необґрунтовано доцільність застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на грошові кошти, рухоме та нерухоме майно відповідача, а обмеження у праві виїзду за межі України взагалі не передбачено законодавством як вид забезпечення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, як законну та обґрунтовану, на його думку, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_1 - Добринь Я.О., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» - Бродька А.П., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити без змін ухвалу суду першої інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року за № 2147-VІІІ, яким викладено в нових редакціях тексти, зокрема, Цивільного процесуального кодексу України та Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України, в редакції 2004 року, чинній на момент постановлення ухвали, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Враховуючи те, що оскаржувана ухвала постановлена судом на час дії Цивільного процесуального кодексу України в редакції від 18.03.2004 року, законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали перевіряється відповідно до положень такого кодексу.

З виділених матеріалів цивільної справи вбачається, що в провадженні Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області перебуває цивільна справа за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час АТ КБ «ПриватБанк», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту.

23.09.2010 року позивач звернувся до суду з заявою про забезпечення позову. Як на підставу забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, рухоме та нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 , та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом заборони будь-якими особами укладати угоди стосовно цього майна, проводити його реєстрацію та перереєстрацію, здійснювати його відчуження, обмежити відповідача у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов`язань, заборонити відділу у справах громадства, міграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України в Дніпропетровській області видачу відповідачу паспорта/проїзного документа, адміністрації Державної прикордонної служби України вжити заходи щодо тимчасового затримання та вилучення наявних у відповідача паспортів/проїзних документів, обмежити особу, боржника, у праві виїзду за межі України до виконання відповідачем своїх зобов`язань посилаючись на те, що предметом поданого позову є стягнення заборгованості за кредитним договором, вимоги за яким не забезпечені майном боржника.

Постановляючи ухвалу про задоволення заяви позивача про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України, в редакції 2004 року, чинній на момент постановлення ухвали, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову, яке допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Забезпечення позову - це вжиття судом, в провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати знищити або знецінити його, що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення в подальшому.

У відповідності до ст. 151 ЦПК України, в редакції 2004 року, чинній на момент постановлення ухвали, забезпечення позову за заявою осіб, які беруть участь у справі, допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

У відповідності до ч. 3 ст. 152 ЦПК України, в редакції 2004 року, чинній на момент постановлення ухвали, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими вимогами.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму ВСУ від 22.12.2006 за № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У відповідності до ч. 2 ст. 151 ПК України, в редакції 2004 року, чинній на момент постановлення ухвали, у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: 1) причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов; 2) вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 3) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

У відповідності до ч. 5 ст. 153 ЦПК України, в редакції 2004 року, чинній на момент постановлення ухвали, про вжиття заходів забезпечення позову суд постановляє ухвалу, в якій зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання, порядок виконання, розмір застави, якщо така призначена.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Однак, суд не врахував того, що у заяві про забезпечення позову не зазначені відомості, які, на думку заявника, підтверджують те, що при невжитті зазначеного виду забезпечення позову існує реальна загроза чи утруднення майбутнього виконання рішення суду, а питання обґрунтованості таких тверджень та наданих заявником доказів підлягають вирішенню судом при розгляді заяви про забезпечення позову по суті.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб. При цьому суд першої інстанції, відповідно до вимог ч.3 ст. 153 ЦПК України, в редакції 2004 року, чинній на момент постановлення ухвали, не витребував у заявника додаткові матеріали та інші докази.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Разом з цим, заява позивача щодо забезпечення позову не містить жодних відомостей про те, яким чином обраний спосіб забезпечення позову може в подальшому, у разі задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості, утруднити або зробити неможливим виконання такого рішення суду.

Крім того, слід зауважити, що ст. 152 ЦПК України, в редакції 2004 року, чинній на момент постановлення ухвали, позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві та знаходяться у нього або в інших осіб, забороною вчиняти певні дії, встановленням обов`язку вчинити певні дії, забороною іншим особам здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання, зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття арешту, зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку, передачею речі, яка є предметом спору на зберігання іншим особам.

Оскільки позивачем було пред`явлено позов до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, судом не з`ясовано чи можливо застосувати такий спосіб забезпечення позову як заборона будь-якими особами укладати угоди стосовно майна, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що належить відповідачу, проводити його реєстрацію та перереєстрацію, здійснювати його відчуження шляхом є безпідставним.

Крім того суд першої інстанції не з`ясував, чи можливий такий спосіб забезпечення позову як обмеження у праві виїзду відповідача за межі України та заборона видачі відповідачу паспорта, проїзного документа, в розумінні ст. 152 ЦПК України, в редакції 2004 року, чинній на момент постановлення ухвали.

Оскільки, вирішуючи питання по поданій заяві про забезпечення позову, суд першої інстанції вищенаведеним обставинам та нормам цивільно-процесуального закону не надав відповідної оцінки, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду - скасуванню з направленням матеріалів за заявою ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час АТ КБ «ПриватБанк», про забезпечення позову ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час АТ КБ «ПриватБанк», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту до суду першої інстанції для розгляду, згідно вимог ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Ухвалу Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2010 року скасувати.

Матеріали за заявою Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», у теперішній час Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», про забезпечення позову Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», у теперішній час Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту повернути до суду першої інстанції для розгляду, згідно вимог ЦПК України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 24 червня 2019 року.

Головуючий:

Судді: