Дата документу 12.06.2019 Справа № 333/4260/15-ц
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний №333/4260/15 Головуючий у 1 інстанції: Варнавська Л.О.
Провадження № 22-ц/807/2266/19 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

секретар: Бєлова А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпромбанк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпромбанк» (далі ТОВ «Укрпромбанк») про захист прав споживачів та визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним.

В позові позивач зазначав, що 20.07.2007 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Укрпромбанк» було підписано кредитний договір №427-02/К-07 в іноземній валюті на загальну суму 15000 доларів США для придбання нерухомості.

Окрім того, ОСОБА_1 та ТОВ «Укрпромбанк» було підписано іпотечний договір №427/02/2-07 від 20.07.2007 року. Зазначені договори укладені сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої Банком. Відповідно до п.1.1 кредитного договору Банк зобов`язався надати Позичальникові кредитні кошти в сумі 15000 доларів США. Але грошові кошти згідно умов кредитного договору надані позивачу не були. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконав. Відповідач зобов`язався згідно п. 2.1 кредитного договору для видачі кредиту відкрити рахунок НОМЕР_1 , згідно п. 2.7 рахунок НОМЕР_3, згідно п. 2.10 рахунок НОМЕР_5 для виконання договору, але ці рахунки неможливо відкрити на ім`я позивача, тому що вони не є особовими рахунками.

Кредитний договір №427-02/К-07 від 20.07.2007 року вважає недійсним з наступних причин. Істотна умова договору (порядок видачі та погашення кредиту) не відповідає вимогам законодавства України та інструкції про касові операції в банках України на підставі письмових дозволів НБУ на здійснення операцій по видачі грошових коштів в іноземній валюті банк має право надавати кредит іноземною валютою тільки з поточного рахунку клієнта (балансові рахунки 26...., кошти клієнтів банку), тобто з банківського поточного рахунку, відкритого клієнту в банку відповідно до положень глави 72 ЦПК України, поточними рахунками клієнта, згідно плану рахунків в банках України є рахунки 2620, 2625 що призначені для зберігання коштів клієнта. Але згідно п. 2.1 кредитного договору видача споживчого кредиту в іноземній валюті в розмірі 15000 доларів США нібито видавалась з рахунку НОМЕР_1 , який не є поточним рахунком клієнта та взагалі не може бути відкритий позичальнику. Цей рахунок є внутрішньобанківським аналітичним рахунком для аналітичного обліку наданих кредитів, ці рахунки відкриваються банками для власних потреб і на власний розсуд і до зберігання та видачі коштів не мають стосунку. Договір на обслуговування рахунку НОМЕР_1 між банком та позичальником не укладався, вказаний рахунок не є рахунком Позичальника. Банк не мав права на використання цього рахунку на видачу та погашення кредиту в іноземній валюті, це є порушенням Інструкції про касові операції в банках України та Інструкції з бухгалтерського обліку.

Крім того, кредитний договір не містить графіку платежів, передбаченого п. 3.2 Правил. Сторони не підписали графік платежів за Договором. Банк не повідомив позичальника найменування нормативних документів, вимогам яких повинна відповідати продукція - кредит, чим порушив п.2 ч.І ст. 15 ЗУ «Про захист прав споживачів», також Банк не надав перед укладенням Договору всієї інформації згідно п.2 ст. 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг». Умови договору вважає несправедливими.

На підставі викладеного, позивач просив суд, визнати кредитний договір №427-02/К-07 від 20.07.2007 року та договір іпотеки №427-02/2-07 недійсними.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2016 року залучено до участі у даній справі в якості співвідповідача Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі ПАТ «Дельта Банк»).

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2018 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши в судовому засіданні пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Карпенка В.Ю., який підтримав апеляційну скаргу і просив про її задоволення, заперечення представника Банку адвоката Растворову Д.А., вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодних доказів, що оспорюванні договори не відповідають вимогам ст. ст. 203, 215 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів» і порушують його права та інтереси.

Колегія суддів погоджується яз такими висновками суду першої інстанції.

За змістом статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.п.7,8 постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Судом встановлено, що 30.06.2010 року між ТОВ «Укрпромбанк» та АТ «Дельта Банк» та НБУ було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь АТ «Дельта Банк», відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах визначених договором ТОВ «Укрпромбанк передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними договорами. В тому числі АТ «Дельта Банк» набув право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №427-02/К-07 від 20.07.2007 р. та забезпечувальними договорами.

20.07.2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» в особі Запорізької філії ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №427-02/К-07 згідно умов якого банк надав позичальнику кредит на придбання нерухомості в розмірі 15000 доларів США на 120 місяців зі сплатою 11% річних за користування кредитом (а.с. 117).

Відповідно до п. 21. Кредитного договору для видачі кредиту банк відкриває рахунок № НОМЕР_1 в Запорізькій філії ТОВ «Укрпромбанк». Днем надання кредиту є день перерахування коштів з Позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника або за його заявою на рахунок контрагента - продавця товарів/робіт/послуг або одержання позичальником готівкових коштів із каси банку.

Згідно п. 2.3 кредитного договору, дата надання кредиту 20.07.2007 року, за умови належного виконання позичальником своїх зобов`язань, передбачених пп.3.1-3.2 та п. 4.2.6 цього договору.

Надання Банком кредитних коштів по кредитному договору ОСОБА_1 було здійснено з поточного рахунку № НОМЕР_2 .

Відповідно до п. 1.4 кредитного договору, кредит видається ОСОБА_1 для придбання нерухомості.

Згідно з п. 4.1 кредитного договору позичальник зобов`язується використати кредит за цільовим призначенням і погасити заборгованість по кредиту перед банком відповідно до розробленого графіку погашення.

Згідно до п. 2.7 нараховані проценти сплачуються Позичальником у валюті Кредиту по 10 число наступного місяця через касу банку або шляхом безготівкового перерахування на рахунок № НОМЕР_3 .

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Договір №427-02/К-07 від 20.07.2007 р. містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів, згідно умов договору сторони погодили та визначили усі істотні умови, додержана письмова форма, а підписанням договору без будь-яких застережень чи незгоди з його умовами сторони підтвердили відповідність волевиявлення їхній внутрішній волі, позивач погодився отримання у кредит коштів на умовах, що визначені договором.

Крім того у разі незгоди з умовами кредитного договору позивач не був позбавлений можливості скористатися своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого, споживач маж право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин.

В апеляційній скарзі скаржник зауважує на тому, що грошові кошти не були отримані ним. Проте зазначені доводи скарги є необгрунтованими.

Факт отримання кредитних коштів в іноземній валюті підтверджується заявою-анкетою позичальника від 17.07.2007 року, кредитним договором №427-02/К-07 від 20.07.2007 року, заявою позичальника про надання відстрочення погашення від 02.03.2009 року, фактом сплати кредитних коштів банку.(т. 1 а.с.98Д02, 103-106)

До того ж, з виписки по рахунку № НОМЕР_4 ОСОБА_1 , який надав банк, вбачається, що 02.07.2010 року по 09.07.2015 р. проводились виплати тіла кредиту, відсотків, комісії по кредитному договору №42702/К-07 від 20.07.2007 р.

Відповідачем надані лист-повідомлення про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту по банківському продукту «Житло в кредит» за регламентом продукту звів Запорізькій філії ТОВ «Укропромбанк» підписані 13.07.2007 року (а.с.ЮІт. 1), а також заяви від ОСОБА_1 про надання відстрочення сплати по кредиту від 02.03.2009 р. (а.с.102 т. ті), про зменшення відсоткової ставки по кредитному договору від 20.07.2010 року (а.с.127 т. 1 ). Крім того, надані заяви ОСОБА_1 на ім`я голови Ради Директорів ПАТ «Дельта Банк» про внесення паспортних даних в базу «Дельта Банк» від 15.09.2010 р., про зміну графіку погашення заборгованості від 02.11.2010 р. (а.с.128 т. 1) тощо.

Вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 погодився з умовами кредитного договору, істотні умови якого йому були зрозумілі, на що вказує його часткове виконання, що підтверджує отримання ним кредитних коштів.

Апеляційний суд перевірив інші доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. З ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи ) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № З477-1V суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та фактично є черговим повторенням викладених обставин, які зазначалися позивачем у позовній заяві та перевірені судом першої інстанції і не знайшли підтвердження.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог закону, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків. Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст.374,375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 серпня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий

Судді: