Справа № 464/1753/18 Головуючий у 1 інстанції: Мичка Б.Р.
Провадження № 22-ц/811/162/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2019 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26 листопада 2018 року в складі судді Мички Б.Р. у справі за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування спричиненої шкоди, -

встановила:

У квітні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_3 про відшкодування спричиненої шкоди, просив стягнути з останнього 380000 гривень спричиненої протиправною поведінкою матеріальної шкоди.

Вимоги обґрунтовував тим, що у 1964 році одружився із ОСОБА_3 Після одруження почали проживати у будинку дружини в АДРЕСА_3, у якому вже проживали її матір із трьома дітьми, серед яких був відповідач. Будинок був невеликої площі, а тому не було достатньо місця для проживання. У зв`язку із цим, позивачу була виділена земельна ділянка для будівництва житлового будинку у АДРЕСА_1 . Відтак, для будівництва житла почав купляти будівельні матеріали. Відповідач разом із братом, дізнавшись про таку купівлю, переконали позивача використати куплений матеріал для завершення будівництва будинку, де усі проживали на той час. Таким чином, позивачем було проведено усі дії по завершенню будівництва на загальну суму 250000 грн. Натомість, відповідач обіцяв допомогти позивачу по будівництву будинку на земельній ділянці, яка була виділена позивачу, однак це залишилось обіцянками.

Крім цього, позивач оплатив відповідачу проведення весілля та навчання в інститут на загальну суму 130 тис. грн.

02 березня 2017 року позивач направив відповідачу досудову письмову претензію з вимогою відшкодувати спричинені витрати, однак 23 травня 2017 року отримав письмову відмову. Покликаючись на положення ст.ст. 1166, 1167 ЦК України просив позов задовольнити повністю.

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 26 листопада 2018 року у позові відмовлено повністю.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , вважає, що рішення підлягає скасуванню, оскільки суд не повно з`ясував обставини справи, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

В апеляційні скарзі, з врахуванням того, що є пенсіонером, а розмір його пенсії становить 1700 грн. не погоджується з висновком суду про те, що спір є малозначним.

Звертає увагу на те, що суд обмежився лише його поясненнями, не допитавши свідків та не поставив перед ним вимоги про представлення тих чи інших, необхідних для розгляду справи документів.

Стверджує, що відповідач ніколи у категоричній формі не відмовлявся від повернення коштів, а лише просив відтермінувати час повернення, а оскільки відповідає є рідним братом його дружини, він з дружиною чекали на той час, коли відповідач буде спроможний повернути затрачені на нього кошти.

Останнім часом відповідач повідомив, що не бажає повернути кошти, оскільки він склав заповіт у користь сина позивача.

З врахуванням того, що направив вимогу відповідачу про повернення коштів у 2017 році, вважає, що з цього часу розпочався перебіг позовної давності.

Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26 листопада 2018 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом, оскільки всі обставини порушення його цивільного права були доступними і відомими позивачу починаючи з 1972 року, однак позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права лише у 2018 році, а тому суд прийшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити у зв`язку із закінченням строку позовної давності.

Зокрема, суд зазначив, що позивач поніс витрати в період з 1964 по 1972 роки, будь-яких інших даних з цього питання суд не встановив, а відтак відповідач довів, що позивач про факт порушення свого права знав, адже був безпосередньою стороною спірних відносин, тому суд критично оцінив аргументи позивача щодо не пропуску строку звернення до суду за захистом свого порушеного права, оскільки факту письмової відмови, отриманої у 2017 році, передували неодноразові тривалі усні обіцянки відповідача про повернення коштів позивачу.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Звертаючись з позовними вимогами позивач ОСОБА_1 покликався на те, що відповідач використав його у приватних цілях, позивач поніс витрати на загальну суму 380000 грн., які в добровільному порядку відповідач не бажає повернути, тому позивач вимушений звернутися до суду про стягнення матеріальної шкоди, яка спричинена протиправною поведінкою відповідача.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача ОСОБА_4 , покликаючись на безпідставність позовних вимог, просить відмовити у задоволенні таких у зв`язку зі спливом позовної давності.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перебувають у шлюбі із 13 лютого 1965 року та зареєстровані за адресою - смт АДРЕСА_1 , що підтверджено копією паспортів громадянина України (а.с. 13, 20 звороти).

Відповідач ОСОБА_3 та дружина позивача є рідними братом і сестрою.

Певний період свого життя сторони разом із ОСОБА_7 (матір`ю відповідача та дружини позивача) проживали за адресою - АДРЕСА_1 .

Зазначені обставини визнані сторонами у судовому засіданні, відтак не підлягають доказуванню в силу вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України.

Після смерті ОСОБА_7 вищевказаний житловий будинок був успадкований відповідачем ОСОБА_3 та належить йому на праві власності, що підтверджено свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 09.08.2004 року та витягом про право власності на нерухоме майно від 13.08.2004 року (а.с. 39, 43).

До матеріалів справи доданий технічний паспорт на житловий будинок індивідуального житлового фонду на АДРЕСА_2 (а.с. 56).

Згідно характеристики будівель і споруд житловий будинок збудований у 1965 році (а.с. 60).

У своїх пояснення та відповіді на відзив позивач ОСОБА_1 зазначав, що з часу одруження з сестрою відповідача у 1964 році і до 1979 року проводив різного роду будівельні роботи у будинку, оскільки працювали та отримували заробітну плату, при цьому матір відповідача та дружини позивача у 1969 році вийшла на пенсію і розмір її пенсії становив приблизно 13 карбованців. До позовної заяви додані копії накладних та товарних чеків різних років датування (а.с. 6-11, 69-74).

При цьому, відповідач ОСОБА_3 подав копію трудової книжки, з якої також слідує те, що останній фактично з 1960 років працював на відповідних роботах (а.с. 48-55).

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.

Загальні положення про відшкодування заподіяної майнової шкоди закріплені у статті 1166 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, яка її завдавала за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини, що власне є підставою цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

Колегія суддів констатує те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що позивач ОСОБА_1 має статус потерпілого внаслідок неправомірних (протиправних) дій відповідача, як і відповідний характер дій відповідача ОСОБА_3 .

Крім цього, розмір шкоди, яку, на думку позивача, йому завдав відповідач ОСОБА_3 не підтверджений належними доказами та не встановлений судом.

Позивач ОСОБА_1 також покликається на те, що своїми діями відповідач завдав йому збитків.

В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Частиною 2 ст. 22 ЦК України передбачено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Враховуючи наведене, позовні вимоги не містять підстав для висновку про те, що заявлені вимоги позивачем ОСОБА_1 є збитками в розумінні вимог закону.

Наведені обставини та вимоги закону у їх сукупності, на переконання колегії суддів свідчать про те, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги є безпідставними та не доведені належними у справі доказами.

З матеріалів справи встановлено, що позивач просить відшкодувати йому матеріальну шкоду понесену з 1964 року по 1972 роки на придбання будівельних матеріалів з метою завершення будівництва будинку у селі Монастирець, святкування весілля та навчання відповідача, однак зазначені вимоги, на думку колегії суддів, не доведені належними у справі доказами, що свідчить про безпідставність матеріально-правової вимоги до відповідача.

В свою чергу, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропуск строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Таким чином, для того, щоб зробити висновок про те, що позовна давність спливла, необхідно встановити чи належало позивачу суб`єктивне право, про захист якого він просить, чи воно порушувалося відповідачем, і якщо так, то з якого моменту про це дізналася або повинна була дізнатися особа, чи не зупинявся або не переривався перебіг строку давності, і нарешті, чи не було поважних причин його пропущення.

Якщо в результаті дослідження доказів у судовому засіданні буде встановлено, що право позивача порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі ст.267 ЦК України ухвалює рішення, яким відмовляє в позові у зв`язку із закінченням строку позовної давності, а при визнанні причин пропущення такого строку поважними, порушене право має бути захищене.

Якщо ж буде встановлено, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення про відмову в задоволенні позову саме із цих підстав, а не через пропуск строку позовної давності.

З огляду на викладене, суд першої інстанції міг застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності лише у разі обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 , тобто лише у разі визнання судом того, що відповідач Стехнович І.-Т.І. в порушення діючого законодавства, порушив права позивача, що свідчить про помилковість висновків місцевого суду та часткову підставність апеляційної скарги, як наслідок тягне за собою скасування оскаржуваного рішення і ухвалення у справі нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з інших підстав, а саме за безпідставністю таких.

Зазначене виключає необхідність для перерозподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, а з врахуванням звільнення апелянта від сплати судового збору, судові витрати необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26 листопада 2018 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування спричиненої шкоди відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 19 червня 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк