П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2019року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 357/10458/18

Номер провадження 22-ц/824/7117/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Саліхова В.В., Шахової О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Якушко Т.А.,

вивчивши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 березня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Орєхова О.І., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Державний нотаріус Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Білик О. Г., ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , про розірвання договорів дарування частини житлового будинку та частини земельної ділянки,

в с т а н о в и в :

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - державний нотаріус Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Білик О.Г., про розірвання договору дарування частини житлового будинку від 11 жовтня 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Білик О.Г., зареєстрованого в реєстрі за №4-4680; розірвання договору дарування частини земельної ділянки від 11 жовтня 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Білик О.Г., зареєстрованого в реєстрі за №4-4683. Просила стягнути судові витрати з відповідача на користь позивача.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 11 жовтня 2006 року державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Білик О.Г. посвідчено два договори дарування, укладені між позивачем та відповідачем, а саме: договір дарування частини житлового будинку, відповідно до якого позивач, як дарувальник, безоплатно передала відповідачу 9/20 (дев`ять двадцятих) частин житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових споруд, розташованих в АДРЕСА_1, ,загальною площею - 51,5 кв.м., житловою площею - 31,6 кв.м. До цілого житлового будинку із сіліконових блоків, позначеного у плані літерою «А» загальною площею 109,1 кв.м. в тому числі житловою площею 66,8 кв.м., примикають надвірні будівлі та споруди: сарай з погребом «Б. б/п», вбиральня «В», гараж «Г», огорожа «1,2»; договір дарування частини земельної ділянки, відповідно до якого позивач, дарувальник, безоплатно передала відповідачу частину земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1.

Однак, вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 вересня 2017 року у кримінальній справі № 357/10758/16-к, який і є беззаперечною підставою для скасування укладених між позивачем та відповідачем догорів дарування, який набрав законної сили 10 жовтня 2017 року, відповідача визнано винною у вчиненні злочину, а саме: нанесення умисних легких тілесних ушкоджень, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 жовтня 2018 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 березня 2019 року позовні вимоги задоволено, розірвано договір дарування частини житлового будинку від 11 жовтня 2006 року, посвідчений державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Білик О.Г., зареєстрований в реєстрі за №4-4680. Розірвано договір дарування частини земельної ділянки від 11 жовтня 2006 року, посвідчений державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Білик О.Г., зареєстрований в реєстрі за №4-4683. Стягнуто з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 судовий збір у сумі 1 409 грн. 60 коп. (а.с.146-154).

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_1 02 квітня 2019 року подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 березня 2019 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивувала, зокрема, тим, що оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим, у зв`язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції у своєму рішенні зазначив, що посилання відповідача на ч.4 ст.727 ЦК України є недоречним, оскільки відповідач на сьогоднішній день проживає у подарованому будинку та зареєстрована в ньому, користується вказаним нерухомим майном, тобто дарунок є збереженим. Разом з тим, та обставина, що відповідач на сьогоднішній день проживає та є зареєстрованою у подарованому будинку є недоведеною та не відповідає фактичним обставинам справи.

Предметом спору був договір дарування не будинку в цілому, а його частини - 9/20. Суд не звернув уваги, що інші частина - 11/20 вже належала на праві власності відповідачу також на підставі договору дарування частини житлового будинку від 30 травня 2005 року, відповідно до якого в користування останньої виділено конкретні кімнати.

Досліджуючи оспорюваний договір дарування та копію паспорту відповідача суд не надав належної оцінки тій обставині, що остання зареєстрована та проживає в іншій частині будинку, ніж тій, що подарована.

Таким чином, висновки суду про те, що дарунок збережений з тих підстав, що ним користується відповідач, оскільки остання там зареєстрована, не відповідають фактичним обставинам справи. Оскільки дарунок відсутній у обдарованої, то вимога про розірвання договорів дарування є незаконною.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 квітня 2019 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду в судове засідання з повідомленням учасників справи.

25 квітня 2019 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу адвоката Касьянович Т.В. в інтересах ОСОБА_2 , з підтвердженням направлення його копії учасникам справи, з якого вбачається, що сторона позивача заперечує проти доводів апеляційної скарги в повному обсязі. Так, предметом даного спору є частини житлового будинку та земельної ділянки, виділ яких в натурі у відповідності до чинного законодавства України не проводився, доказів виділення майна в натурі у користування скаржник суду не надала, а предметом спору є саме частини індивідуального житлового будинку та земельної ділянки, що слідує із оскаржуваних договорів. Крім того, під час розгляду справи ні скаржником, ні третіми особами не надано суду доказів того, що між сторонами досягнуто домовленості про поділ (виділ) майна в натурі. Договір про поділ (виділ) спірного майна в порядку, передбаченому ст.367 ЦК України відсутній.

Доводи апеляційної скарги про невірне застосування судом норм матеріального права, а саме невірне тлумачення ч.4 ст.727 ЦК України є необґрунтованими, судом вірно надано оцінку спірним правовідносинам та встановлено, що основною умовою та метою дарування майна позивачем відповідачу та від матері ОСОБА_6 , було належний догляд за похилою та хворою матір`ю.

Всі інші доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до переоцінки доказів.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Коннова Н.І. підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, з підстав, викладених у ній.

ОСОБА_2 та її представник - адвокат Касьянович Т.В. проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Треті особи та/або їх представники, а саме: Державний нотаріус Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Білик О. Г., ОСОБА_5 , ОСОБА_4 до суду апеляційної інстанції в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується зворотними повідомлення про вручення судових повісток-повідомлень, у зв`язку з чим колегія суддів вважала за можливе на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України розглянути справу та завершити її розгляду за відсутності останніх.

Крім того, 11 травня 2019 року до Київського апеляційного суду надійшов лист Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори, в якому просили розглянути справу без участі представника нотконтори, вирішення справи залишили на розсуд суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи та заперечення учасників справи, які з`явились у судове засідання, з`ясувавши обставини справи, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, 11 жовтня 2006 року державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Білик О.Г. посвідчено два договори дарування, укладені між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 , а саме: договір дарування частини житлового будинку, відповідно до якого позивач, як дарувальник, безоплатно передала відповідачу 9/20 (дев`ять двадцятих) частин житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових споруд, розташованих в АДРЕСА_1 загальною площею - 51,5 кв.м., житловою площею - 31,6 кв.м. До цілого житлового будинку із сіліконових блоків, позначеного у плані літерою «А» загальною площею 109,1 кв.м. в тому числі житловою площею 66,8 кв.м. примикають надвірні будівлі та споруди: сарай з погрібом «Б. б/п», вбиральня «В», гараж «Г», огорожа «1,2», та договір дарування частини земельної ділянки, відповідно до якого позивач, як дарувальник, безоплатно передала відповідачу частину земельної ділянки (кадастровий номер: НОМЕР_1 ), площею 527 кв.м., що розташована на території міста Біла Церква, тупік Чапаєвський, №21 (а.с. 5, 6 ).

Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 вересня 2017 року у кримінальній справі № 357/10758/16-к відповідача ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України(нанесення легких тілесних ушкоджень). Потерпілою в даному кримінальному провадженні є позивач ОСОБА_2 (а. с. 8-13 ).

З вищевказаного вироку суду вбачається, що обвинувачена нанесла потерпілій не менше шести ударів кулаками в область лівої руки. Вказану обставину частково підтвердила сама обвинувачена стверджуючи, що безпосередньо мала фізичний контакт з потерпілою, намагаючись вирвати телефон. Також, доведено ту обставину, що до бійки на тілі потерпілої були відсутні тілесні ушкодження, оскільки у разі заподіяння тілесних ушкоджень до вказаної події, вказана обставина була б вказана у висновку експерта, що з урахуванням вищевказаних доказів у свою чергу дає підстави зробити висновок, що усі тілесні ушкодження заподіяні саме діями обвинуваченої, а не третьої особи.

Вказаним вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватою у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено останній покарання у виді 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 гривень. Звільнено останню від призначеного покарання на підставі п. «е» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році». Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 500 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Також встановлено, що вищевказаний вирок суду набрав законної сили.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 посилається на те, що обдарована ОСОБА_1 вчинила злочин проти її життя та здоров`я, як дарувальника, у зв'язку з чим наявні підстави для розірвання договорів дарування.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що вироком суду від 08 вересня 2017 року доведено факт вчинення ОСОБА_1 злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, відносно ОСОБА_2 , а саме заподіяння останній тілесних ушкоджень, з чого вбачається обґрунтованість позовних вимог у повному обсязі.

Крім того, судом вирішено питання щодо судових витрат.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Виходячи зі змісту ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

У відповідності до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, згідно до ч. 1 ст. 727 ЦК України дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей.

Якщо обдаровуваний вчинив умисне вбивство дарувальника, спадкоємці дарувальника мають право вимагати розірвання договору дарування.

Правова характеристика умисного злочину надається у ст. 24 КК України відповідно до якої прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

В ході розгляду справи знайшов своє підтвердження факт, що відносно дарувальника з боку обдарованого було вчинено злочин, а саме нанесення умисних легких тілесних ушкоджень, що підтверджується наявним в матеріалах справи вироком суду,

У зв`язку з наведеним вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для розірвання спірних договорів дарування.

Статтею 728 ЦК України регламентовано, що до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік.

В ході розгляду справи судом першої інстанції, представник відповідача та третіх осіб заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила застосувати строк позовної давності.

У даному випадку, враховуючи, що вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 вересня 2017 року, який є беззаперечною підставою для скасування спірних договорів, набрав законної сили 10 жовтня 2017 року, строк позовної давності почав відлік 11 жовтня 2017 року та відповідно сплив 11 жовтня 2018 року. З позовом ОСОБА_2 звернулась 07 вересня 2018 року, тобто в межах визначеного законодавством України строку позовної давності для даної категорії справ.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не пропущено строк позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що у зв`язку з відсутністю майна у обдарованої, тобто відповідача, позовні вимоги є незаконними в силу ч.4 ст.727 ЦК України, є необґрунтованими та відхиляються колегією суддів, оскільки в ході розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що і мати, і відповідач проживають у спірному будинку по сьогоднішній день, письмових належних доказів зворотнього скаржником не надано. Таким чином, не відповідає дійсним обставинам справи доводи відповідача, що дарунок не є збереженим.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, колегія суддів дійшла висновку про необхідність залишити подану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 березня 2019 року - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складене 13 червня 2019 року.

Суддя-доповідач: І.М. Вербова

Судді: В.В. Саліхов

О. В. Шахова