Постанова

Іменем України

20 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 2-2003/2006

провадження № 61-37157 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - Бориспільська державна нотаріальна контора Київської області

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 жовтня 2006 року у складі судді Луценко М. О. та постанову Апеляційного суду Київської області від 25 січня

2018 року у складі колегії суддів: Матвієнко Ю. О., Волохова Л. А., Мельника Я. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2006 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2, третя особа Бориспільська державна нотаріальна контора Київської області про визнання права власності в порядку спадкування обов'язкової частки у спадщині.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що з 13 жовтня 1990 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, з 23 серпня 1991 року зареєстрована у будинку АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме: 1/2 частку будинку АДРЕСА_1; будинок

АДРЕСА_2; автомобіль «Москвич-412», реєстраційний номер НОМЕР_1.

За життя ОСОБА_3 склав заповіт, яким заповідав все належне йому на день смерті майно сину ОСОБА_2

Посилаючись на те, що на час смерті спадкодавця вона була непрацездатною, а тому на підставі статті 1241 ЦК України має право на обов'язкову частку у спадщині, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати за нею право власності на 1/6 частку спадкового майна.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від

27 жовтня 2006 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування обов'язкової 1/6 долі всього спадкового майна, що належало на праві власності ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, на:

- 1/12 частку будинку АДРЕСА_1;

- 1/6 частку будинку АДРЕСА_2;

- 1/6 частку автомобіля «Москвич-412», реєстраційний номер.

Рішення суду першої інстанції мотивовано доведеністю позовних вимог ОСОБА_1 та визнання їх відповідачем, а тому наявні підстави для визнання за позивачем в порядку спадкування за законом обов'язкової частки права власності на 1/6 частку належного спадкодавцю майна.

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 жовтня 2006 року та заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження зазначеного судового рішення, посилаючись на те, що на час ухвалення рішення судом першої інстанції йому не були відомі обставини, що мають істотне значення для її розгляду, а саме про рішення Бориспільського районного народного суду Київської області від 12 червня 1985 року, яким в порядку поділу майна подружжя виділено ОСОБА_3 9/20 та ОСОБА_4 11/20 часток будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 31 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 жовтня 2006 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Апеляційного суду Київської області від 31 травня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Апеляційного суду Київської області від 25 січня

2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 жовтня 2006 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та визнаючи за нею право власності на 1/12 частку будинку АДРЕСА_1, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з належності спадкодавцю на дату смерті 1/2 частки у вказаному нерухомому майні. Рішення Бориспільського районного народного суду Київської області від 12 червня

1985 року, яким ОСОБА_3 виділено на праві особистої власності 9/20 часток вищевказаного будинку не може бути підставою для висновку про належність спадкодавцю на дату смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 частки, встановленої зазначеним судовим рішенням. Крім того, висновки суду першої інстанції підтверджуються відомостями з погосподарської книги № 3 Вишеньківської сільської ради за 2001-2005 роки, відповідно до яких спадкодавець був власником 1/2 частки будинку АДРЕСА_1.

Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просив скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 жовтня 2006 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 25 січня 2018 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланнями на те, що наприкінці 2015 року він дізнався про те, що на дату ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення спадкодавцю ОСОБА_3 належало лише 9/20 часток будинку АДРЕСА_1, що свідчить про неправомірність визнання за ОСОБА_1 в порядку спадкування обов'язкової 1/6 частки спадкового майна, що належало на праві власності ОСОБА_3 Вирішуючи спір, суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, зокрема не витребував відомості щодо належності спірного майна спадкодавцю, а також спадкову справу, не з'ясував питання щодо складу учасників судового розгляду та безпідставно не залучив до участі всіх спадкоємців померлого та співвласників спірного майна. Крім того, суд не перевірив чи зверталася ОСОБА_1 до нотаріуса з письмовою заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, оскільки виключно відмова у його видачі, є передумовою для реалізації особою права на захист у судовому порядку.

Станом на дату розгляду справи відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 02 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 07 лютого 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлені судами фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3, з яким ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з

13 жовтня 1990 року.

За життя спадкодавець склав заповіт, яким все належне йому на дату смерті майно заповідав сину ОСОБА_2

Оскільки ОСОБА_1 на момент смерті чоловіка ОСОБА_3 була особою пенсійного віку, відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України, її обов'язкова частка у спадковому майні становить половину частки, що б належала їй у разі спадкування за законом.

Судами установлено, що спадкоємцями першої черги за законом померлого є дружина ОСОБА_1 та діти ОСОБА_2, ОСОБА_5, а тому розмір обов'язкової частки, на яку має право ОСОБА_1 у спадковому майні становить 1/6.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частки будинку

АДРЕСА_1, будинку АДРЕСА_2 та автомобіля «Москвич-412», реєстраційний номер НОМЕР_1.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скаргаОСОБА_2 не підлягає задоволеннюз наступних підстав.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилася внаслідок його смерті.

Згідно із частиною третьою статті 75 СК України непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи.

За змістом частини першої статті 1241 ЦК України непрацездатна вдова спадкує, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка б належала їй у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 1/12 частку будинку АДРЕСА_1, 1/6 частку будинку АДРЕСА_2 та 1/6 частку автомобіля «Москвич-412», реєстраційний номер НОМЕР_1, суд першої інстанції виходив з того, що позивач на момент смерті чоловіка ОСОБА_3 була непрацездатною особою, у встановлений законом строк прийняла спадщину, а тому має право на обов'язкову частку у спадковому майні. Відповідач ОСОБА_2, як спадкоємець за заповітом, визнав заявлені нею вимоги.

Оспорюючи визначений за рішенням суду розмір обов'язкової частки

ОСОБА_1 у праві власності на будинок АДРЕСА_1, відповідач ОСОБА_2 посилався на те, що відповідно до рішення Бориспільського районного народного суду Київської області від 12 червня 1985 року, спадкодавцю на дату відкриття спадщини на праві власності належало лише 9/20 часток зазначеного домоволодіння, а тому розмір обов'язкової частки позивача має бути зменшено.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд обгрунтовано виходив з того, що справу розглянуто у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, які відповідач визнавав. Суд першої інстанції правильно виходив з належності спадкодавцю на дату смерті 1/2 частки у спірному нерухомому майні, що підтверджуються відомостями з погосподарської книги № 3 Вишеньківської сільської ради за 2001-2005 роки, відповідно до яких спадкодавець був власником 1/2 частки будинку АДРЕСА_1, а тому наявність рішення Бориспільського районного народного суду Київської області від 12 червня 1985 року, ухваленого по справі за позовом

ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ майна, яким у порядку поділу майна за ОСОБА_3 визнано право власності на 9/20 часток домоволодіння АДРЕСА_1, не може слугувати підставою для скасування законного та обгрунтованого судового рішення.

Верховний Суд звертає увагу на те, що звернення ОСОБА_2 у січні 2016 року з апеляційною скаргою на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 жовтня 2006 року, тобто майже через десять років після ухвалення оскаржуваного рішення, не відповідає принципу правової визначеності. Наведені в апеляційній та касаційній скаргах підстави скасування рішення суду першої інстанції за своїм змістом відносяться до нововиявлених обставин, для яких цивільним процесуальним законом передбачено інший порядок розгляду.

Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR

2003-X) (пункт 46 рішення).

Ураховуючи наведене та виходячи із завдань цивільного судочинства, одним із основних принципів якого є верховенство права, Верховний Суд вважає необгрунтованими доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 жовтня 2006 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 25 січня

2018 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г.І. Усик