РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2019 року

Київський районний суд м. Харкова:

головуючий - суддя Золотарьова Л.І.

за участю:

секретаря - Бломберус С.А.

позивача - ОСОБА_1

третьої особи - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу №640/20230/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_2 , Департамент служб у справах дітей ХМР про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, -

ВСТАНОВИВ:

31.10.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить усунути перешкоди в користуванні належним йому майном - 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із зазначеного будинку.

В обґрунтування вимог посилається на те, що він є власником 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 . В зазначений будинок вселився жити він з дружиною - ОСОБА_2 та донькою ОСОБА_3 (відповідач). Всі зазначені особи зареєстровані в будинку. В 2004 році, після народження онуки - ОСОБА_4 , остання також була зареєстрована та стала мешкати в будинку. Відповідачка була неодноразово судима, в останній раз - судом Київського району м. Харкова 15.06.2016 року до двох років позбавлення волі. Ще до вироку, відповідачка мешкала за адресою: АДРЕСА_2 , за цією ж адресою і була звільнена з місць позбавлення волі. Але, після звільнення, відповідачка стала інколи приходити за місцем реєстрації - АДРЕСА_1 , влаштовуючи скандали. Стосовно доньки (онуки позивача), відповідачка позбавлена батьківських прав рішенням Київського районного суду від 20.06.2018 року, так як не заперечувала, та зазначала, що не має постійного місця проживання та належних умов. Опікуном дівчини є Третя особа - бабуся та дружина позивача - ОСОБА_2 . Відповідачка в будинку фактично не мешкає, комунальні послуги не сплачує. 23.08.2018 року відповідачка з`явилася в будинок, влаштувала скандал, позивач був вимушений викликати поліцію, яка надала відповідачці припис. На сьогоднішній день перебування відповідачки на реєстраційному обліку в будинку та епізодичне знаходження в будинку протирічить нормам нормального мешкання. Він не може отримати субсидію, а також це стає перешкодою у проживання дитини - неповнолітньої ОСОБА_5 та її опікуна, так як дитина не може проживати разом з особою, відносно якої позбавлена батьківських прав.

Ухвалою суду від 26.11.2018 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.

Відповідачка письмового відзиву на позов не надала.

Представник Департаменту служб у справах дітей ХМР не з`явився, надав письмові пояснення по справі, просив розгляд справи проводити у його відсутність та прийняти рішення по справі на розсуд суду в інтересах дитини. Зазначив, що неповнолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуває на обліку Служби у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей, як дитина, позбавлена батьківського піклування. ОСОБА_3 , відповідач по справі є матір`ю неповнолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З 14.12.2015 по 22.08.2017 ОСОБА_3 перебувала в Харківській установі виконання покарань (№27). Батько та мати ОСОБА_5 позбавлені батьківських прав. Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11.05.2016 над малолітньою було встановлено опіку, Опікуном призначена ОСОБА_2 , бабуся дитини. Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області від 06.07.2016 №434 за малолітньою ОСОБА_4 закріплено право проживання та користування житловою площею за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області від 15.06.2016 № 391 малолітній ОСОБА_4 було надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Неповнолітня ОСОБА_5 зареєстрована та проживає разом з піклувальником, ОСОБА_2 та її чоловіком ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 . Епізодичне перебування ОСОБА_3 за вище вказаною адресою приводить до конфліктів у сім`ї, що має шкідливий вплив на емоційний стан дитини. Захисту прав та законних інтересів дитини покликане слугувати роздільне проживання батьків, позбавлених батьківських прав, та дитини, відносно якої вони позбавлені батьківських прав. Таким чином, в інтересах дитини є ізоляція дитини від шкідливого впливу батьків позбавлених батьківських прав та їх роздільне проживання.

Ухвалою суду від 04.04.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, надав пояснення відповідно до викладених в позові вимог.

Відповідачка не з`явилася, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомила.

Третя особа ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала, зазначила, що вона є дружиною позивача та матір`ю відповідачки. Вона є опікуном малолітньої ОСОБА_5 2004 року народження, які проживають у вказаному будинку. Відповідачка відбувала два роки в колонії, потім повернулася додому та почала влаштовувати скандали. Вони викликали поліції з приводу такої поведінки відповідачки. Відповідачка періодично приходила додому, а з листопада 2018 року відповідачка не проживає в будинку, однак залишилися в будинку речі відповідачки, а 31.05.2019 року відповідачка знялася з реєстрації з вказаної адреси. Відповідачка приходить лише за своїми речами.

Представник Департаменту служб у справах дітей ХМР не з`явився, надав письмові пояснення по справі, просив розгляд справи проводити у його відсутність та прийняти рішення по справі на розсуд суду в інтересах дитини.

Вислухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалах справи, позивач є власником Ѕ частки житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 31.07.1982 року.

З довідки про склад сім`ї та довідки з департаменту реєстрації місця проживання ХМР станом на час звернення позивача до суду з цим позовом, у вказаному житловому будинку зареєстровані: позивач ОСОБА_1 (власник), третя особа ОСОБА_2 (дружина), відповідачка ОСОБА_3 (донька, наймач) та ОСОБА_4 2004 р.н. (онука).

Відповідачка ОСОБА_3 є донькою позивача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_2 .

Згідно з довідки про звільнення, відповідачка була засуджена за ч. 2 ст. 190 КК України до 2 років 1 місяця позбавлення волі, та була звільнена 22.08.2017 року у зв`язку з відбуттям строку покарання.

Відповідачка є матір`ю неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11.05.2016 Батько дитини, ОСОБА_8 , позбавлений батьківських прав.

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11.05.2016 над малолітньою було встановлено опіку, опікуном призначена ОСОБА_2 , бабуся дитини.

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області від 06.07.2016 № 434 за малолітньою ОСОБА_4 закріплено право проживання та користування житловою площею за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області від 15.06.2016 № 391 малолітній ОСОБА_4 було надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування.

Мати дитини, ОСОБА_8 , рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20.06.2018, позбавлена батьківських прав.

Неповнолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована та проживає разом з піклувальником, ОСОБА_2 та її чоловіком ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема, нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно з частиною другою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Відповідно до статті 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з частиною першою статті 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо.

Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б доводили факт існування обставин, передбачених статтею 116 ЖК Української РСР, за наявності яких член сім`ї власника квартири може бути виселеним без надання іншого жилого приміщення.

Зокрема, не надано жодних доказів на підтвердження того, що відповідачка взагалі порушувала правила співжиття з батьками, донькою за адресою: АДРЕСА_1 ; що до відповідачки вживались заходи попередження або громадського впливу з приводу порушення нею правил співжиття.

При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням. А тому, сам по собі факт засудження відповідачки за злочин, передбачений ч. 2 ст. 190 КК України (шахрайство) не є доказом порушення правил співжиття саме житлових відносин і ці порушення не мають відношення до користування спірним жилим приміщенням, отже не є доказом для підтвердження обставин, передбачених ст. 116 ЖК УРСР, необхідних для виселення відповідачки.

Факт того, що відповідачка позбавлена батьківських прав відносно своєї доньки, яка проживає у спірному будинку, також не є підставою для виселення відповідачки зі спірного житла. Більш того, з заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11.05.2016 року вбачається, що відповідачку позбавлено батьківських прав відносно доньки у зв`язку з ухиленням від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а не у зв`язку з жорстоким поводженням з дитиною, експлуатацію дитини, примушування її до жебракування та бродяжництва, засудження за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

У разі неможливості проживання в одному будинку відповідачки та її доньки, відносно якої її позбавлено батьківських прав, то мають бути застосовані інші механізми для усунення та вирішення таких обставин, однак не шляхом виселення відповідачки з житлового будинку.

Відповідно до частин першої та третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК Української РСР).

У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (пункти 42, 43).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі викладеного, враховуючи, що відповідачка була вселена до будинку як член сім`ї власника будинку, а позивач не надав доказів на підтвердження обставин, передбачених положеннями статті 116 ЖК Української РСР, для виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення, то позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог та на підставі наявних у справі доказів.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 264, 265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_2 , Департамент служб у справах дітей ХМР про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення - відмовити.

Рішення може бути оскаржено у встановлено порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 .

Треті особи:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_1 ;

Департамент служб у справах дітей ХМР, м. Харків, вул. Чернишевська, 55.

Повний текст рішення складено 01.07.2019 року

Головуючий -