27 червня 2019 року м. Мукачево Справа №303/2552/19
Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
у складі: головуючого - судді Кость В.В.
секретар судового засідання Немеш Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Мукачево цивільну справу
за позовом Органу опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради в інтересах дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_2
до відповідачів: (1) ОСОБА_3
про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів
Орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про позбавлення відповідачів їх батьківських прав відносно дітей: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - Діти), а також стягнення з відповідачів аліментів на утримання дітей по 1000,00 грн щомісячно.
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідачі є батьками Дітей. Батьки Дітей самоусунулись від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дітей, не створюють їм належних та нормальних умов для виховання, навчання, проживання, не піклуються про них. Також відповідачі зловживають спиртними напоями, тривалий час не працюють. Умови проживання дітей загрожують їх життю та здоров`ю. Рішенням виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 26.03.2019 року №78 «Про негайне відібрання дітей» Дітей відібрано від батьків.
Представник позивач у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задоволити, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, відповідачі (1), (2) в судове засідання не з`явилися, відзив на позовну заяву не надали, тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи.
Дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне.
Відповідачі є батьками дітей (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , а.с. 7, свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , а.с. 8).
На підставі рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради «Про негайне відібрання дітей» від 26.03.2019 №78 вирішено негайно відібрати Дітей у батьків: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які злісно ухиляються від виконання батьківських обов`язків, не забезпечують дітям належних умов для проживання та виховання, чим створюють загрозу їх життю та здоров`ю (а.с. 6).
Згідно з даними Акту обстеження умов проживання (а.с. 11) за адресою реєстрації місця проживання відповідачів та Дітей - умови проживання незадовільні, відсутні газопостачання та електропостачання, продукти харчування відсутні, брудно.
Відповідно до даних актів проведення оцінки рівня безпеки дитини (а.с. 12-14, 15-16) рівень безпеки Дітей - дуже небезпечний.
Відповідачі за місцем проживання характеризуються негативно, зловживають спиртними напоями та ведуть антигромадський спосіб життя (а.с. 18, 19, 20), навчанням дітей не цікавляться (а.с. 22, 23).
Орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради надав висновок від 17.04.2019 року №271/01-36 (а.с. 5) про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачів відносно їх дітей.
Оцінюючи вищевказані обставини справи у їх сукупності та взаємозв`язку суд також враховує наступне.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».
Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.
Статтею 8 Конвенції передбачено, що: «Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб».
Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно
здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям,
переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у
демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі
Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у
демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті
всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання
втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8
Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень
справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як
цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти
"Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC],
З метою виконання вищевказаного рішення Європейського суду з прав людини, Верховний Суд України, у відповідному листі адресованому головам загальних апеляційних судів України, звернув увагу на встановлені Європейським судом обставини, а саме відносно того, що при розгляді справ, які стосуються дітей необхідно аналізувати причини незадовільного виховання дітей, та з чим це пов`язано, чи з недостатністю фінансів, чи з батьківськими якостями певних осіб. Суди повинні брати до уваги спроби заявників покращити свій фінансовий стан та пересвідчитись у безальтернативності тих чи інших заходів. В будь - якому випадку, при вирішенні таких питань необхідно надати самим дітям можливість висловити свою думку, коли цього вимагають обставини.
Також, при вирішенні переданого на розгляд суду позову, також слід врахувати те, що в Декларації прав дитини, яка проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, одними з принципових положень визначено те, що дитина повинна зростати в умовах турботи.
Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості;
Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.91 №789-XII в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Крім того, в ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-сторони забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.
В свою чергу, в Конвенцією про контакт з дітьми, яка ратифікована Україною 20 вересня 2006 року (частина перша та друга ст. 4, п. «с» ст.7) передбачено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Забезпечення перед прийняттям рішення наявності достатньої інформації, зокрема від носіїв батьківської відповідальності, для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і, коли необхідно, одержання додаткової інформації від інших відповідних органів чи осіб. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини.
Згідно з приписами п. 2 частини першої ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді прав про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 Сімейного кодексу України.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Відповідно до правових положень, які містяться в ст.ст. 8, 12 (ч. 6) Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.
Приписами ст.ст. 150, 153, 155 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи на предмет їх відповідності зазначеним судом нормам чинного законодавства, суд виходить з того, що фактичними даними по справі належним чином підтверджено обставини щодо ухилення відповідачів від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню Дітей. Відповідачі не піклується про фізичний, духовний та моральний розвиток Дітей, не приймають участі у їх вихованні та утриманні.
Доказів, які б спростовували зазначений висновок суду, матеріали справи не містять та відповідачем суду не надано.
При ухваленні рішення в даній справі суд враховує положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради УРСР № 789-ХХІІ від 21 лютого 1991 року, в яких зазначено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.
Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позову, оскільки матеріали справи містять належні та достатні доказові матеріали, які достовірно та безпосередньо підтверджують вказані в позові дані щодо ухилення відповідачів від виховання своїх дітей.
Відповідно до частини 3 статті 166 Сімейного кодексу України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину.
При розгляді позовних вимог в частині стягнення аліментів суд передусім виходить з того, що ст. 27 Конвенції ООН «Про права дітей» від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХII) передбачено, що держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно з ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.
Згідно з приписами ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до частини другої ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
З урахуванням того, що в суду не має відомостей про офіційне працевлаштування відповідачів, суд вважає за необхідне визначити розмір аліментів на утримання Дітей у відповідності до ст. 184 Сімейного кодексу України, тобто у твердій грошовій сумі, та у розмірі, що становить по 1000,00 грн., щомісячно та до досягнення дітьми повноліття.
В свою чергу, частиною першою ст. 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Таким чином позовні вимоги підлягають задоволенню.
Відповідно до частини першої ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Пунктом 1 частини першої ст. 430 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що рішення про стягнення аліментів підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць.
Крім того, з урахуванням ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір.
На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 124, 129 Конституції України, статтями 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 141, 263-265, 279, 280, 281, 284, 354, 355, 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд
1. Позов Органу опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради - задоволити повністю.
2. Позбавити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 батьківських прав відносно дітей: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
3. Стягнути з ОСОБА_3 аліменти на дітей ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі по 1000,00 грн (одна тисяча гривень), щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.04.2019 року та до досягнення дітьми повноліття.
3.1. Стягнути з ОСОБА_4 аліменти на дітей ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі по 1000,00 грн (одна тисяча гривень), щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.04.2019 року та до досягнення дітьми повноліття.
4. Допустити негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.
5. Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок судового збору.
5.1. Стягнути із ОСОБА_4 в дохід держави 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок судового збору.
6. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
7. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Відповідачі: (1) ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 );
(2) ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_4 ).
Суддя В.В. Кость