Справа № 201/4527/19
Провадження № 2/201/2225/2019
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2019р. суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська - Ткаченко Н.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (в письмовому провадженні) в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» про стягнення компенсації за невикористану відпустку,

В С Т А Н О В И Л А:

16.04.2019р. ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ПрАТ «СК«Інгосстрах» про стягнення компенсації за невикористану відпустку (а.с.№ 3-6).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 22.04.2019р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін відповідно до положень ч.1 ст. 274, ч. 5 ст. 279 ЦПК України (а.с. № 17).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він з 01.04.2008р. по 29.04.2016р. знаходився у трудових відносинах з ПрАТ «СК «Інгосстрах», на підставі наказу № 29-04/03-01 від 29.04.2016р. був звільнений з посади голови правління ПрАТ «СК «Інгосстрах» на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Вказує, що він є інвалідом ІІІ групи, що підтверджується посвідченням від 19.10.2006р., тому на підставі ч. 7 ст. 6 Закону України «Про відпустки» мав право на щорічну основну відпустку тривалістю 26 календарних днів. Проте за весь час трудових відносин відповідачем надавалася відпустка тривалістю 24 календарні дні. Отже станом на день звільнення, він мав 16 календарних днів невикористаної відпустки. Тому просить стягнути компенсацію за 16 календарних днів відпустки в сумі 26 640,89 грн., виходячи з розрахунку: 589 429,80 грн. (його сумарний заробіток за період за останні 12 календарних місяців роботи з 01.04.2015р. по 31.03.2016р. )/ 354 днів (кількість календарних днів року за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством) * 16 днів відпустки.

Враховуючи викладене, посилаючись на норми ст.ст. 115-117 КЗпП України, Закону України «Про відпустки», Порядок обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100, постанову Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», просив позовні вимоги задовольнити.

Відповідач позовні вимоги не визнав. 22.05.2019р. від представника відповідача адвоката Дорошенка С.О. (діє на підставі довіреності від 10.10.2018р. а.с. № 25) надійшов відзив на позов разом із доданими документами (а.с. № 20-104), в якому той вказав, що позивач за весь період роботи у ПрАТ «СК «Інгосстрах» не надавав товариству будь-яких даних і документів, що підтверджують його статус інваліда і товариство не отримувало буд-яких податкових пільг зі сплати ЄСВ з цих підстав. Позивач жодного разу не звертався з питання про надання додаткових відпусток, у зв`язку із інвалідністю, компенсації за них, а підприємство не видавало відповідних наказів. Тому нічим необґрунтованим є намір позивача реалізувати право на отримання додаткових днів відпустки вже після трьох років після припинення з ним трудового договору. Звертав увагу й на те, що позивач протягом всього періоду роботу очолював виконавчий орган товариства і мав можливість сам встановити собі додаткові дні відпустки. Будь-яких перешкод відповідач в цьому не чинив. Не використання додаткових днів відпустки протягом 8-ми років є наслідком відсутності його волевиявлення.

Крім того, вважав, що суд повинен зупинити провадження по справі до розгляду Верховним судом касаційної скарги ПрАТ «СК «Інгосстрах» у справі під № 201/8287/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «СК «Інгосстрах» про стягнення вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримання розрахунку і перемінної частини (бонусів) заробітної плати та за зустрічним позовом ПрАТ «СК «Інгосстрах» до ОСОБА_1 про стягнення збитків в розмірі 1 884 864,22 грн., адже, позивач заявив про компенсацію невикористаної відпустки, яку розрахував із заробітної плати за період з 2009р. до 2016р., до якої, в свою чергу, увійшла сума безпідставно отриманих ним коштів, які він сам собі, без погодження з Наглядовою Радою товариства, нараховував і сплачував у вигляді премій.

На підставі викладеного, просив відмовити в задоволенні позову.

Враховуючи категорію спору (ціна позову є меншою, аніж п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб), наданий відповідачами письмові відзиви на позов, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (в письмовому провадженні) відповідно до положень ч. 1 ст. 274 та ч.5 ст. 279 ЦПК України (ухвала від 22.04.2019р. а.с. № 17).

Саме з цих норм та положень ст. 278 ЦПК України, відповідач надав суду відзив на позовну заяву, однак позивач не скористався своїм правом на подачу відповіді на відзив.

З урахуванням вищезазначених підстав для розгляду цієї цивільної справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, а також приймаючи до уваги, що відповідачем надано суду змістовний відзив на позов, якому буде надана належна оцінка поряд з іншими обставинами у справі, що підлягають з`ясуванню, не вбачається підстав для задоволення клопотання представника відповідача про перехід до розгляду справи в порядку загального позовного провадження (а.с. № 22-23).

На знайдено суддею законних підстав і для задоволення клопотання представника відповідача про зупиненні провадження до розгляду справи № 201/8287/16-ц Верховним Судом за касаційною скаргою ПрАТ «СК «Інгосстрах» (а.с. № 22-23).

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши позиції сторін, оцінивши зібрані докази по справі за принципами ст. 89 ЦПК України та у сукупності з нормами законодавства, вважаю, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

При розгляді справи встановлені наступні обставини справи і відповідні їм правовідносини.

Встановлено та не заперечується сторонами, що позивач ОСОБА_1 з 01.04.2008р. по 29.04.2016р. перебував у трудових відносинах з ПрАТ «СК «Інгосстрах», що підтверджується копією його трудової книжки (а.с. № 8-10).

На підставі наказу першого заступника голови правління ПрАТ «СК «Інгосстрах» № 29-04/03-01 від 29.04.2016р. був звільнений з посади голови правління ПрАТ «СК «Інгосстрах» на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України (припинення повноважень) (а.с. № 7).

Позивач вважає, що на підставі ст. 6 Закону України «Про відпустки» він як інвалід ІІІ групи з 19.10.2006р. мав право на щорічну основну відпустку тривалістю 26 календарних днів у період роботи у ПрАТ «СК «Інгосстрах».

Варто зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 83 КЗпП України та частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Положеннями статей 4, 6 Закону України «Про відпустки» щорічна відпустка складається з основної відпустки, додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткової відпустки за особливий характер праці, інших додаткових відпусток, передбачених законодавством.

Згідно з ч. 7 ст. 6 Закону України «Про відпустки» особам з інвалідністю I і II груп надається щорічна основна відпустка тривалістю 30 календарних днів, а особам з інвалідністю III групи - 26 календарних днів.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що відповідно до вимог ст. 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

За правилами ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, за положеннями ст. 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

При цьому, норми КЗпП України забороняють роботодавцю укладати трудовий договір з фізичною особою, якій за медичним висновком запропонована робота, протипоказана за станом здоров`я (ч. 6 ст. 24 КЗпП); залучати в односторонньому порядку працівників з інвалідністю до надурочних робіт та нічних робіт (ст. 172 КЗпП). Ці роботи працівники з інвалідністю можуть виконувати, тільки давши на це згоду, та й то за умови, якщо це не суперечить медичним рекомендаціям (ч. 2 ст. 55, ч. 4 ст. 63 КЗпП).

Згідно з ч. 2 ст. 24 КЗпП України при укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи (у випадку, коли необхідно пройти обов`язковий попередній (під час влаштування на роботу) медичний огляд.

В іншому випадку, працівник самостійно вирішує, повідомляти роботодавця про наявність інвалідності чи ні. Документи, що підтверджують статус інваліда можуть бути: довідка до акта огляду МСЕК, пенсійне посвідчення або посвідчення отримувача державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії.

Як вказує позивач він є інвалідом з 19.10.2006р., тобто на момент прийняття на роботу (01.04.2008р.) він вже мав у розпорядженні документ про стан здоров`я, який мав можливість подати роботодавцю при укладенні трудового договору.

Заперечуючи проте цього позову, представник ПрАТ «СК «Інгосстрах» посилався на те, що позивач ніколи за період роботи не подавав роботодавцеві документи на підтвердження його інвалідності (про що надано довідку від 16.05.2019р. а.с. № 26), не звертався із відповідним заявами, чого позивач не спростував, і правом на надання відповіді на відзив, який надійшов суду 22.05.2019р. та був йому своєчасно направлений відповідачем (а.с. №20-23, 106), не скористався.

В цьому контексті слід зазначити, що у роботодавця немає підстав нараховувати і ЄСВ, якщо працівник не проінформував роботодавця про інвалідність, оскільки це є порушенням Закону України «Про збір та облік єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010р. N 2464-VI, адже за приписами п. 13 ст. 8 цього Закону (у первісній редакції) Єдиний внесок для підприємств, установ і організацій, в яких працюють інваліди, встановлюється у розмірі 8,41 відсотка визначеної пунктом 1 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску для працюючих інвалідів. Згідно із п. 1 ч. 1 статті 4 цього Закону платниками єдиного соціального внеску є роботодавці.

На підтвердження відсутності підстав для нараховування ЄСВ позивачеві як інваліду ІІІ групи у період його роботи, представник відповідача надав Звіти про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів (дод. 4 до Порядку формування та подання звіту) та таблиці про нарахування ЄСВ за період з 2010р. по 2016р., підписані самим ОСОБА_1 , з яких видно, що ЄСВ у розмірі 8,41 відсотка ПрАТ «СК «Інгосстрах» не декларувався (а.с. № 30-102).

Означене додатково підтверджує, що позивач за період працевлаштування не мав статусу працюючого інваліда, дохід якого є базою для нарахування єдиного внеску для працюючих інвалідів за правилами п. 13 ст. 8 Закону.

Розглядаючи цей спір у межах позовних вимог, вважаю, що він не залежить від результату розгляду цивільної справи № 201/8287/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «СК «Інгосстрах» про стягнення вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримання розрахунку і перемінної частини (бонусів) заробітної плати і за зустрічним позовом ПрАТ «СК «Інгосстрах» до ОСОБА_1 про стягнення збитків в розмірі 1 884 864,22 грн. Говорячи про зворотнє, відповідач, вважав, що в основу розрахунку заявленої до стягнення суми компенсації позивачем безпідставно покладено сумарно заробіток за період з 2009р. до 2016р., який той безпідставно отримав, адже сам собі нарахував і сплатив у вигляді премій.

Проте суд зазначає, що предметом спору у справі, що розглядається, є перш за все, наявність або відсутність у позивача права на компенсацію за невикористану відпустку, якого судом не встановлено, у зв`язку із відсутністю відповідних доказів як його наявності, так і його реалізації. У зв`язку із цим постанова Дніпровського апеляційного суду від 13.02.2019р. у справі № 201/8287/16-ц, якою відмовлено відповідачеві у задоволенні зустрічного позову до ОСОБА_1 про стягнення збитків в розмірі 1 884 864,22 грн., не містить для обставин, що не підлягають доказуванню (або ж мають преюдиційне значення).

Враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Обговорюючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ч. 7 ст. 141 ЦПК України та приймаючи до уваги, що позивач був звільнений від сплати судового збору за подачу позову за вимогами закону (трудовий спір), та в задоволенні його позовних вимог відмовлено, вважаю за необхідне судові витрати по цій справі по сплаті судового збору у розмірі 768грн.40коп. компенсувати за рахунок держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись ч. 2 ст. 24 КЗпП України, Законом України «Про збір та облік єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», Законом України «Про відпустки», Постановою Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, ч.1 ст. 274, ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суддя,

В И Р І Ш И Л А:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» про стягнення компенсації за невикористану відпустку відмовити.

Судові витрати по справі у розмірі 768грн.40коп. компенсувати за рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області.

Суддя Ткаченко Н.В.