Житомирський апеляційний суд
Справа №289/149/18 Головуючий у 1-й інст. Лівочка Л. І.
Категорія 19 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б., Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу № 289/149/18 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про зобов`язання вчинити певні дії

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 08 січня 2019 року, яке ухвалено суддею Лівочка Л.І. в смт Брусилів

в с т а н о в и в:

У січні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом на обґрунтування якого зазначив, що 30.05.2006 року між ним та Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі -АТ КБ «Приватбанк») було укладено кредитний договір, згідно умов якого банк надав йому кредит у розмірі 8500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом 36.00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом та з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Строк дії картки був встановлений на двадцять два місяці, тобто на один рік десять місяців, який закінчився 30.03.2008 року.

У вересні 2013 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до нього про стягнення заборгованості за кредитним договором станом на 31.07.2013 року в розмірі 28130,91 гривень. Заочним рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 11.02.2014 р. позов було задоволено та стягнуто з позивача на користь відповідача вищевказану суму заборгованості та судові витрати.

Дізнавшись від державного виконавця відділу державної виконавчої служби Радомишльського районного управління юстиції в Житомирській області про наявність судового рішення, позивач 02.04.2015 року подав до суду заяву про перегляд вищезазначеного заочного рішення, яка судом була залишена без розгляду.

З метою виконання вказаного рішення суду, позивач 09.04.2015 р. здійснив погашення заборгованості за кредитним договором б/н від 30.05.2006 року в розмірі 28130,91 гривень. Після цього він звернувся до банку з вимогою щодо отримання інформації про погашення вищевказаної заборгованості, але відповідач проігнорував його вимогу і не надав йому довідку про погашення заборгованості.

З урахуванням вищевикладеного, просив зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» надати довідку про погашення заборгованості за кредитним договором від 30.05.2006 року та стягнути з відповідача сплачений ним судовий збір у розмірі 704,80 гривень.

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 08 січня 2019 року позов задоволено. Зобов`язано ПАТ КБ «ПриватБанк» надати ОСОБА_1 довідку про погашення заборгованості за кредитним договором б/н від 30.05.2006 року.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати зазначене рішення суду та ухвалити нове рішення яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову. Апелянт посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Ухвалюючи оскаржуване рішення судом першої інстанції не було взято до уваги, що заборгованість, яка визначена рішенням суду від 11.02.2014р., була визначена станом на 31.07.2013 р. Разом з тим, оплата заборгованості була здійснена позивачем лише 09.04.2015 року. Проте, у період з 11.02.2014 р. (з дати ухвалення рішення суду) та до 09.04.2015р. (оплати заборгованості за рішенням суду), позивачем ніяких дій щодо погашення заборгованості за кредитним договором здійснено не було, а тому банк, з урахуванням кредитних правовідносин, які продовжували існувати між сторонами та не були припинені, нараховував позивачу відповідні платежі згідно умов договору. Крім того, оскільки підпис позивача на заяві про отримання інформації не був засвідчений підписом керівника банку чи уповноваженої особи, банк надіслав на адресу клієнта відповідь, зі змісту якої вбачається, що йому не було відмовлено в отриманні інформації, а повідомлено про найбільш зручні способи для її отримання.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу позивач просив апеляційну скаргу відповідача відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. При цьому зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки суд першої інстанції під час розгляду справи вірно встановив обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з нормами чинного законодавства.

В судовому засіданні представник АТ КБ «ПриватБанк» доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Позивач в судове засідання не з`явився, з невідомих суду причин. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за його відсутності.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач повністю погасив заборгованість за спірним кредитним договором перед банком, сума якої була визначена на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, тому банк зобов`язаний видати позичальнику довідку про погашення заборгованості за кредитним договором.

Проте такий висновок суду є помилковим виходячи з наступного.

Судом під час розгляду справи встановлено, що 30 травня 2006 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір, згідно умов якого банк надав позивачу кредит у розмірі 8500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом 36.00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом та з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно заяви позивача про отримання банківських послуг від 30.06.2006р., строк дії картки був встановлений на двадцять два місяці, тобто на один рік десять місяців, який закінчився 30.03.2008 року (а.с.39).

У зв`язку з неналежним виконанням умов вказаного кредитного договору, 04 вересня 2013 року банк звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, яка утворилась станом на 31 липня 2013 року, у розмірі 28130,91 грн., яка складалася із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 7234,95 грн., заборгованості за процентами - 19080,26 грн., штрафів: фіксована частина - 500 грн. та процентна складова -315,76 грн.

Заочним рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 11.02.2014 р. у справі № 289/1452/13-ц, яке набрало законної сили, позов було задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку вищевказану суму заборгованості та судові витрати.

Позивач ОСОБА_1 виконав рішення рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 11.02.2014 р. у справі № 289/1452/13-ц, сплативши 09 квітня 2015 року заборгованість у розмірі 28130,91 грн, про що свідчить копія квитанції № 2/3 від 09.04.2015 р. (а.с.47).

Постановою заступника начальника відділу державної виконавчої служби Радомишльського районного управління юстиції в Житомирській області від 09.04.2015р., виконавче провадження № 43492273 з примусового виконання виконавчого листа №2/289/40/14, виданого 14.04.2014 р. Радомишльським районним судом Житомирської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь банка заборгованості станом на 31.07.2013р. в сумі 28130,91 грн. закінчено, у зв`язку зі сплатою боржником в повному обсязі суми боргу (а.с.88).

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 зазначав, що 04 серпня 2017 року він звернувся до АТ КБ «Приватбанк» із заявою про видачу довідки про відсутність заборгованості за спірним кредитним договором, проте банк йому відмовив.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 та ч.1 ст. 10564 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч.1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У відповідності до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження 14-154цс18), наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а кредитор в цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені.

Під час розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_1 за договором б/н від 30.05.2006р. була видана картка, зі строком дії на двадцять два місяці, тобто на один рік десять місяців. Тобто, термін виконання зобов`язання по сплаті кредиту визначено останнім днем місяця терміну дії платіжної картки - 30.03.2008 року.

Позивач ОСОБА_1 виконав заочне рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 11.02.2014 р. у справі № 289/1452/13-ц, сплативши 09 квітня 2015 року заборгованість у розмірі 28130,91 грн. Отже, позивач є таким, що повністю виконав свої зобов`язання за кредитним договором від 30 травня 2006 року № б/н перед АТ КБ «ПриватБанк».

У той же час захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Такими, зокрема є: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення;7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Частиною другої статті 5 ЦПК України передбачено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Оскільки в процесі розгляду цієї справи встановлено, що ОСОБА_1 є таким, що повністю виконав свої зобов`язання за кредитним договором від 12 грудня 2005 року перед АТ КБ «ПриватБанк», підтверджено відсутність заборгованості позивача перед відповідачем за вказаним кредитним договором, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог у частині зобов`язання банку видати довідку про відсутність заборгованості, наявність або відсутність якої не впливає на права позивача.

Таким чином, оскільки поновлення прав позивача не потребує впливу з боку суду на відповідача, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову з вищевказаних підстав.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 08 січня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про зобов`язання вчинити певні дії

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 червня 2019 року.

Головуючий Судді