ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4567/19 Справа № 215/1356/18 Суддя у 1-й інстанції - Дудіков А. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Чубіна А.В.

сторони справи: позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк",

відповідачі : ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах, та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 ,

розглянув в порядку спрощенного позовного провадження в м.Кривому Розі апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 27 грудня 2018 року, ухваленого суддею Дудіковим А.В. у м. Кривому Розі, повний текст судового рішення складено 08 січня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (надалі АТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах, та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Служба у справах дітей Виконкому Тернівської районної у місті ради, про виселення.

В мотивування заявлених позовних вимог зазначив, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 06.02.2008р. укладено кредитний договір №1/034-МК/1, згідно умов якого ОСОБА_6 отримав кредит у розмірі 18000 доларів США, строком до 06.02.2018р.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 06.02.2008р. уклали договір іпотеки № 1/034-МК. Відповідно до умов договору іпотеки ОСОБА_7 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 42,43 кв.м, житловою площею 27,88 кв.м, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 .

У зв`язку з тим, що ОСОБА_6 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконав, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та 10.03.2010р. рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру загальною площею 42,43 кв.м, житловою площею 27,88 кв.м, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк». Після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідачі в добровільному порядку житлове приміщення не звільнили.

За таких обставин, позивач просив виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , які зареєстровані та/або проживають у квартирі розташованій за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 27 грудня 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись із рішенням суду АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, посилаючись на незаконність судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В мотивування доводів апеляційної скарги зазначають, що судом не взято до уваги, що після звернення стягнення на іпотечне майно, Банк має право вимагати усунення перешкод шляхом звільнення іпотечного майна та виселення в примусовому порядку. Діючими вимогами законодавства не передбачений обов`язок банку надавати у зв`язку із виселенням інше житлове приміщення, що відноситься до компетенції виконавчого комітету міської ради. Судом при ухваленні рішення не перевірено наявність вільних приміщень з фонду житла для тимчасового проживання.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач та ОСОБА_6 укладено кредитний договір №1/034-МК від 06.02.2008р. за умовами якого він отримав в кредит 18 000 доларів США строком до 06.02.2018р. (а.с. 10-13).

В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_6 за кредитним договором між ОСОБА_7 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» 06.02.2008р укладено договір іпотеки. За умовами укладеного договору ОСОБА_7 надав в іпотеку 2-во кімнатну квартиру загальною площею 42,43 кв.м, житловою площею 27,88 кв.м, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Растєгаєвим В.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 5048 (а.с. 14-15).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 10.03.2010р. задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» в рахунок погашення кредитної заборгованості за кредитним договором №1/034-МК від 06.02.2008р. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру, загальною площею 42,43 кв.м, житловою площею 27,88 кв.м, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 16-17).

Позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» 09 червня 2017р. відповідачам направлено вимогу про необхідність в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги, добровільно звільнити нерухоме майно передане в іпотеку: квартиру загальною площею 42,43 кв.м, житловою площею 27,88 кв.м, що знаходиться за адресом АДРЕСА_1 , разом із усіма незареєстрованими у предметі іпотеки членами сім`ї та іншими мешканцями (а.с. 21-26).

Відповідно до розпорядження голови Дніпропетровської обласної адміністрації від 19.05.2016р. № Р-223/0/3-16 вулицю 23 Лютого перейменовано на вул . С . Колачевського.

Згідно довідки відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради за №3226 від 28.11.2018, за адресою АДРЕСА_1 перебувають на реєстраційному обліку: ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_1, дата реєстрації 14.11.2006; ОСОБА_11 24.03.2008; ОСОБА_4 12.07.2013 (а.с.206).

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог керувався ст.ст.39, 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України, згідно яких звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Оскільки предмет іпотеки не було придбано за кредитні кошти, тому виселення відповідачів без надання іншого житла є неприпустимим.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними, обґрунтованими, прийнятими на підставі досліджених наявних у матеріалах справи доказах.

Відповідно до статей 526, 527, 530, 610 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Зобов`язання вважається порушеним у випадку або повного його невиконання або неналежного виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Оскаржуване судове рішення постановлено із урахуванням висновків Верховного Суду України, викладених у постановах по справах №№ 6-2947цс15, 6-477цс15, в яких зазначено, що за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Українськи особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до частини четвертої статті 109 та статті 132-2 ЖК України.

Як видно з тексту укладеного договору іпотеки, квартира, загальною площею 42,43 кв.м, житловою площею 27,88 кв.м, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , належала іпотекодавцю ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу зареєстрованого в Криворізькому КП БТІ 25 січня 2008 року, п.33.3 договору іпотеки (а.с.15). Тобто, придбана не за рахунок кредитних коштів.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що при виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Відповідно до ч.4 ст. 109 ЖК України, виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання.

Оскільки у справі, що розглядається, квартира, що є предметом договору іпотеки, придбана не за рахунок отриманого кредиту, суд першої інстанції правильно відмовив АТ КБ «ПриватБанк» в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги щодо обов`язку суду встановлювати обсяг житла для можливості тимчасового проживання відповідачів, оскільки вони не узгоджуються із вимогами процесуального законодавства.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Тому, доводи апеляційної скарги позивача про обов`язок суду витребувати інформацію про наявність вільних приміщень з фонду житла для тимчасового проживання не узгоджуються із принципами судочинства, суд не витребуває докази за власною ініціативою, відповідне клопотання позивачем заявлено не було ані в суді першої, ані в апеляційній інстанції.

Статтею 132-2 ЖК України визначений порядок надання в користування жилими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання. Згідно з абз. 1, 4 даної статті жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються громадянам за умови, що для них таке житло є єдиним місцем проживання і їх сукупний доход недостатній для придбання або найму іншого жилого приміщення. Першочергове право на забезпечення жилим приміщенням з фондів житла для тимчасового проживання мають сім`ї з неповнолітніми дітьми, вагітні жінки, особи, які втратили працездатність, та особи пенсійного віку.

Жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються на строк до одного року з можливістю продовження цього строку у разі неспроможності мешканця цього приміщення набути альтернативне місце проживання. Підставами для дострокового припинення права громадянина на користування жилими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання є: надання громадянину або придбання ним іншого жилого приміщення; підвищення доходів громадянина до рівня, який дозволяє йому укласти договір найму іншого жилого приміщення; порушення громадянином правил користування жилим приміщенням з фондів житла для тимчасового проживання; приведення мешканцем жилого приміщення з фондів житла для тимчасового проживання у непридатність для його використання; інші підстави, встановлені законом.

Відповідно до п.п.2-1, 3 ст. 34 Закону України "Про місцеве самоврядування" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження щодо вирішення відповідно до законодавства питань надання соціальних послуг особам та сім`ям з дітьми, які перебувають у складних життєвих обставинах та потребують сторонньої допомоги, забезпечення утримання та виховання дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах; а також вирішення відповідно до законодавства питань про надання пільг і допомоги, пов`язаних з охороною материнства і дитинства. У спірному домоволодінні на час передання квартири в іпотеку зареєстровані та проживали відповідачі.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Таким чином, установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги Банку задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 27 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 13 червня 2019 року.

Головуючий:

Судді: