Справа № 548/1295/19
Провадження №2-з/548/5/19
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.06.2019 року м. Хорол

Хорольський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого - судді Коновод О.В.

за участю : секретаря судового засідання Вовк М.І.

розглянувши у відкритому судовому засідання у залі суду м. Хорол цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про забезпечення позову до подачі позовної заяви,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою до ОСОБА_2 про забезпечення позову до подачі позовної заяви, мотивуючи її тим, що вона ОСОБА_1 , враховуючи вимоги статті 152 Цивільного процесуального кодексу України має намір та зобов`язується протягом десяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову пред`явити позов до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя шляхом стягнення компенсації за частку у спільному майні подружжя.

«05» вересня 1998 року заявниця ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3 ) вступила до шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 , що був зареєстрований відділом ДРАЦС Хорольського РУЮ Полтавської області, актовий запис № 89, що доводиться копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .

Під час перебування у шлюбі серед іншого рухомого майна позивачем з відповідачкою (яке на даний перебуває у володінні відповідача), подружжям за рахунок коштів подружжя було придбано:

- в 2013 році автомобіль «Mercedes-Benz» «Vito 111 CDI», 2005 року випуску, колір червоний, номер кузова (VIN код) « НОМЕР_2 », номерний знак НОМЕР_3 , який 14.03.2013 року був зареєстрований за відповідачем, свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_4 .

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 10.06.2016 року у справі №548/301/16-ц (провадження №2/548/239/16), яке набрало законної сили 23.08.2016 року, шлюб було розірвано.

Предметом майбутнього позову є поділ спільного майна подружжя, а саме: «Mercedes-Benz» «Vito 111 CDI», 2005 року випуску, колір червоний, номер кузова (VIN код) « НОМЕР_2 », номерний знак НОМЕР_3 , який зареєстрований за відповідачем.

В червні 2019 року заявниця мала розмову з відповідачем щодо добровільної компенсації її частки у спільному майні (автомобілі) подружжя, однака відповідач це зробити відмовився, а тому є підстави вважати, що даний час автомобіль, що є спільною сумісною власністю подружжя, в найближчий час буде відчужено, без згоди позивачки, про що їй було прямо повідомлено відповідачем, а тому у разі невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду, оскільки іншого майна відповідач не має.

Викладені обставини підтверджуються наступними письмовими доказами:

1) фотокопією паспорта громадянина України, серії НОМЕР_5 та ідентифікаційного коду Заявниці;

2) фотокопією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 ;

3) фотокопією копії Рішення Хорольського районного суду від 10.06.2016 року у справі №548/301/16-ц, оригінал знаходиться в матеріалах судового провадження №2/548/239/16;

4) фотокопією свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_4 , оригінал знаходиться у Відповідача.

5) оригіналом витягу з Порталу державних послуг іGov, з пошуком за ідентифікаційним кодом Відповідачем зареєстрованих за ним транспортних засобів станом на 20.06.2019 року.

6) фотокопіями: роздруківок з мережі «Інтернет» про вартості автомобілів «Mercedes-Benz» «Vito 111 CDI», 2005 року,

Заявниця оцінює ринкову вартість автомобіля у 200 000 грн, користуючись відомостями про ринкові ціни транспортних засобів із всесвітньої мережі «Інтернет», оскільки автомобіль перебуває у володінні відповідача та провести незалежне оцінювання або судову товарознавчу експертизу заявниця не має можливості.

Ціна майбутнього позову складатиме Ѕ вартості автомобіля а саме: 100 000 грн.

Необхідність застосування вказаних заходів забезпечення позову позивач обґрунтовує наявним реальним ризиком відчужування, переобладнання, пошкодження спірного нерухомого майна з метою зменшення його фактичної вартості, придатності до використання.

Ознайомившись із вказаною заявою та наявними матеріалами справи, вважаю, що заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України (надалі СК України) майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Ч.4 ст.263 ЦПК України вказує на те що: «При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду».

Відповідно до ст.61СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно припису ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно з частиною першою статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із частиною другою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до частини 1 статті 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У відповідності до положень частини 4 ст. 152 ЦПК України, у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів.

Згідно з приписами частини 1, 2 статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Положеннями ч.1 ст.150 ЦПК України визначено види забезпечення позову, які можуть бути застосовані судом, перелік яких не є вичерпним.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Відповідно до роз`яснень, зазначених в п.2 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року «Про судову практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», вирішуючи питання щодо застосування певного виду забезпечення позову, суди повинні виходити з того, що перелік видів такого забезпечення не є вичерпним, тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші його види, але з урахуванням обмежень, установлених ч. 4 зазначеної статті.

Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільно-процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладання арешту, або майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Європейський суд з прав людини в п. 43 Рішення по справі "Шмалько проти України", зазначив, що: право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Дослідивши позовний матеріал, суд вважає за можливе заяву задовольнити частково, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову. Проте, суд вважає, що для забезпечення позову достатньо застосувати такий вид забезпечення позову, як заборонити відповідачу ОСОБА_2 та будь яким особам вчиняти будь які дії щодо відчуження, у тому числі укладення правочинів ,стороною яких є відповідач, які в подальшому можуть призвести до обтяження та/або відчуження,відносно спірного нерухомого майна. І не вбачає підстав для застосування такого виду забезпечення позову, як заборона відповідачу користуватися спірним нерухомим майном.

Керуючись ст.ст.149, 153, 353 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про забезпечення позову до подачі позовної заяви,-задовольнити частково.

Заборонити відповідачу ОСОБА_2 та будь яким особам вчиняти будь які дії щодо відчуження, у тому числі укладення правочинів, стороною яких є відповідач, які в подальшому можуть призвести до обтяження та/або відчуження, відносно наступного майна: автомобіля «Mercedes-Benz» «Vito 111 CDI», 2005 року випуску, колір червоний, номер кузова (VIN код) « НОМЕР_2 », номерний знак НОМЕР_3 , який 14.03.2013 року був зареєстрований за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_6 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_4 .

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 15 днів з дня її проголошення до Полтавського апеляційного суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення (проголошення), має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду

Суддя: О.В. Коновод