У Х В А Л А

20 червня 2019 року

м. Київ

справа № 540/539/17

провадження № 61-5143ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Петрова Є. В. розглянув касаційну скаргу Карлівської міської ради Полтавської області на рішення Машівського районного суду Полтавської області від 04 червня 2018 року та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 05 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Карлівської міської ради Полтавської області, першого заступника міського голови Карлівської міської ради Тарасовського Сергія Миколайовича, Комунального підприємства «Карлівка Новатор», третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Карлівський міський голова Наконечний Олександр Сергійович про визнання дій протиправними, визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

у червні 2017 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, уточнивши позовні вимоги просила: визнати протиправним та скасувати розпорядження № 93 від 01 червня 2017 року«Про звільнення керівника КП «Карлівка Новатор» ОСОБА_1 » видане в.о. міського голови Карлівської міської ради Тарасовським С .М та розпорядження № 97 від 13 червня 2017 року«Про внесення змін до розпорядження міського голови від 01.06.2017 р. №93 «Про звільнення керівника КП «Карлівка Новатор» ОСОБА_1 », видане міським головою Карлівської міської ради Наконечним О.С. ; поновити її на посаді начальника КП «Карлівка Новатор» з 02 червня 2017 року; стягнути з КП «Карлівка Новатор» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 червня 2017 року по день винесення рішення суду; стягнути з Карлівської міської ради на користь позивачки 1000 грн моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначала, що за розпорядженням в.о. голови виконавчого комітету Карлівської міської ради за № 93 від 01 червня 2017 року «Про звільнення керівника КП «Карлівка Новатор» ОСОБА_1 » її було звільнено відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з систематичним невиконанням нею без поважних причин посадових обов`язків та відсутність укладеного контракту між засновником та начальником підприємства. Розпорядженням Карлівської міської ради від 13 червня 2017 року «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 01.06.2017 р. №93 «Про звільнення керівника КП «Карлівка Новатор» ОСОБА_1 » було змінено причини формулювання її звільнення на п. 10 ст. 42 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» та п. 1-1 ст. 41 КЗпП України. Вважає взазані розпорядження протиправними та такими що підлягають скасуванню.

Рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 04 червня 2018 року позов задоволено частково.

Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 05 вересня 2018 року апеляційну скаргу Комунального підприємства «Карлівка Новатор» та Карлівської міської ради залишено без задоволення. Рішення Машівського районного суду Донецької області від 04червня 2018 року залишено без змін.

У березні 2019 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга Карлівської міської ради, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять оскаржувані судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у даній справі становить 91 138,08 грн, яка станом на 1 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921,00 грн*100=192 100,00 грн).

Крім того, було заявлено вимоги немайнового характеру (скасуваннярозпоряджень № 93 від 01 червня 2017 року та № 97 від 13 червня 2017 року, поновлення на посаді).

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована серед Загальних положень цього Кодексу, яка поширюється й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи та наявність чіткої й незмінної судової практики, а також значення справи для сторін і суспільства, які дали можливість дійти висновку про малозначність справи.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. Верховний Суд таких випадків також не встановив.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки Карлівська міська рада Полтавської області подала касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Карлівської міської ради Полтавської області на рішення Машівського районного суду Полтавської області від 04 червня 2018 року та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 05 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Карлівської міської ради Полтавської області, першого заступника міського голови Карлівської міської ради Тарасовського Сергія Миколайовича, Комунального підприємства «Карлівка Новатор», третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Карлівський міський голова Наконечний Олександр Сергійович про визнання дій протиправними, визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкодивідмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя: Є. В. Петров