ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

19 червня 2019 року

м. Харків

справа № 632/1490/18

провадження № 22-ц/818/2316/19

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Кругової С.С., Маміної О.В.

за участю секретаря - Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1 ,

відповідач : Приватне акціонерне товариство «Сахновщинське ім.М.О.Ключки»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Сахновщинське ім.М.О.Ключки» (колишнє Публічне акціонерне товариство «Племінний завод імені 20-річчя Жовтня») про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, внесення змін до трудової книжки щодо зміни дати та причини звільнення, з апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Сахновщинське ім.М.О.Ключки», в особі голови правління ОСОБА_5 на заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області, постановлене 04 грудня 2018 року, у складі судді Библіва С.В., в залі суду в м. Первомайський,

встановив :

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з вказаним вище позовом до Приватного акціонерного товариства «Сахновщинське імені М.О.Ключки» (колишнє Публічне акціонерне товариство «Племінний завод імені 20-річчя Жовтня»).

Обґрунтовуючи позовну заяву посилається на те, що на підставі наказу № 13 від 31.03.2018 року він був прийнятий на роботу охоронцем до ПАТ «Племінний завод імені 20-річчя Жовтня». Відпрацював 8 днів по 24 години на добу без залишання робочого місця з 31.03.2018 року по 08.04.2018 року. Оскільки такий графік його не влаштовував, він звернувся до начальника охорони з питанням про звільнення, який сказав, що на його місце буде взято іншого працівника, а заяву про звільнення він напише сам від його імені, та оскільки, наразі, на заводі йде зміна керівництва, то заробітну плату йому виплатять пізніше. Тому, заяву про звільнення він не писав, зважаючи на слова начальника охорони, на роботу більше не вийшов і мав бути звільненим з 08.04.2018 року. Трудову книжку не забрав, бо начальник охорони ОСОБА_2 пообіцяв передати її разом із зарплатою через знайомого. Трудова книжка через знайомого ОСОБА_3 була передана лише 08.06.2018 року, проте, без заробітної плати. З трудової книжки позивач дізнався, що 08.06.2018 року його звільнено за наказом від 08.06.2018 року згідно ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. 24.07.2018 року з телефонної розмови з ОСОБА_4 він дізнався, що зарплату йому не виплатять, оскільки вона йому вже видана. Проте, зарплата станом на день подання позову сплачена не була. У зв`язку з чим, в порядку ст. ст. 115-117 КЗпП України просив суд стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату. Так, під час влаштування на роботу домовленість була про заробітну плату близько 3000 грн., але, оскільки, він не знає свого окладу, а заробітна плата не може бути меншою, ніж мінімальна заробітна плата, встановлена Законом, просив стягнути заробітну плату, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, яка ЗУ «Про державний бюджет на 2018 рік» у місячному розмірі складає 3723,00 грн., а у погодинному розмірі - 22,41 грн. Проте, позивач працював надурочно, у вихідні дні та у нічний час і відповідно до ст. 106-108 КЗпП України мав право на оплату праці в підвищеному розмірі. Оскільки відповідач порушив вимоги ст. ст. 70-71 КЗпП України про 42-годинний щотижневий безперервний відпочинок та не прийняв заяви про звільнення, позивач вважає, що мав бути звільненим за власним бажанням у зв`язку із невиконанням роботодавцем вимог законодавства про працю. Таким чином, він мав бути звільнений з 08.04.2018 року за ч.3 ст. 38 КЗпП України саме з вище викладених підстав. При цьому дані обставини та підстави звільнення мають бути внесені до його трудової книжки. Позивачем у позовній заяві викладено розрахунок заборгованості по заробітній платі, враховуючи специфіку роботи охоронця, за фактично відпрацьований час з 31.03.2018 року по 08.04.2018 року з врахуванням понаднормової роботи, роботи у нічний час та роботи у святковий час (не більше ніж 40 годин на тиждень ст. 50 КЗпП України), що складає 10110,62 грн. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого ПКМУ від 08.02.1995 року № 100 позивач розрахував суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з часу звільнення та станом на 01.08.2018 року (52,65 грн. за годину роботи помножити на 622 робочі години дорівнює 32748,30 грн.).

12.11.2018 року представник позивача у своїй заяві уточнив позовні вимоги з урахуванням погашення відповідачем 1500,00 грн. заборгованості по заробітній платі позивача, але це погашення відбулося вже після пред`явлення позову до суду. Таким чином, остаточно просить стягнути 8610,62 грн. заборгованості по заробітній платі; 32748,30 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та судові витрати.

Заочним рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 04 грудня 2018 року позов задоволено. Визнано дату та формулювання причини звільнення ОСОБА_1 08.06.2018 року з роботи охоронця ПАТ «Племінний завод імені 20-річчя Жовтня» неправильними. Змінено дату та формулювання причини звільнення ОСОБА_1 08.06.2018 року з роботи охоронця ПАТ «Племінний завод імені 20-річчя Жовтня», вказавши дату звільнення 08.04.2018 року та причину звільнення «за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю, ч. 3 ст. 38 КЗпП України». Зобов`язано ПАТ «Сахновщинське імені М.О.Ключки» колишнє ПАТ «Племінний завод імені 20-річчя Жовтня») внести вказані зміни до трудової книжки ОСОБА_1 Стягнуто з ПАТ «Сахновщинське імені М.О.Ключки» (колишнє ПАТ «Племінний завод імені 20-річчя Жовтня») на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітні платі у сумі 8610 грн. 62 коп. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 32748 грн. 30 коп., а всього - 41358 грн. 92 коп. Стягнуто з відповідача на користь Держави судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп.

Ухвалою Пермайського міськрайонного суду Харківської області від 26.02.2019 року у задоволенні заяви ПАТ «Сахновщинське імені М.О. Ключки» про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ПАТ «Сахновщинське ім.М.О.Ключки», в особі голови правління ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Вказує на те, що відповідачем не отримувалися судові повістки, про час та дату розгляду справи не був обізнаний. Зазначає, що неналежне повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи призвело до порушення права останнього, оскільки відповідач був позбавлений можливості надати свої пояснення. Звертає увагу суду на те, що суд першої інстанції поклав у основу рішення лише голослівні пояснення позивача, який зазначає, що з приводу працевлаштування та звільнення звертався до начальника охорони, при цьому жодного разу не спілкувався з керівництвом роботодавця. Незрозуміло, яким доказом підтверджено те, що позивач подав заяву про звільнення саме 08.04.2018 року. Відносно встановлення розміру заробітної плати позивача судом першої інстанції залишено поза увагою Наказ Міністерства фінансів України від 13.01.2015 року № 4 «Про затвердження форми Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку (форма № 1 ДФ)» та Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку». Крім того, відносно задоволення вимоги про стягнення середнього заробітку, то такий висновок суду є також передчасним та необґрунтованим з причин того, що суд не встановив чи дійсно працював позивач по час звільнення та чи не припускався сам порушень трудового законодавства та чи дійсно не отримував заробітну плату по день звільнення. Звертає увагу суду на те, що оскільки позивачу було видано трудову книжку 08.06.2018 року, з приводу звільнення позивач мав звернутися до суду в строк до 08.07.2018 року. Натомість позивач звернувся до суду 02.08.2018 року, тобто з пропуском строку. Встановленого ст.. 233 КЗпП України та його позовні вимоги не підлягали задоволенню.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ПАТ «Сахновщинське ім. М.О. Ключки», в особі голови правління ОСОБА_5 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 31.03.2018 року був прийнятий на роботу охоронцем до Публічного акціонерного товариства «Племінний завод імені 20-річчя Жовтня» згідно наказу № 13 від 31.03.2018 року.

Відповідно до наказу № 23 від 08.06.2018 року останній був звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 08.06.2018 року (а.с.8). При звільненні з позивачем не проведено остаточний розрахунок.

Суд першої інстанції вважав встановленим, що позивач відпрацював 8 днів по 24 години на добу без залишання робочого місця з 31.03.2018 року по 08.04.2018 року, тобто, понад нормою, у нічний час, у вихідні та святкові дні без часу на відпочинок.

Колегія суддів вважає, що зазначені обставини, які суд вважав встановленими, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Матеріали справи містять дані про те, що судом першої інстанції ухвалою від 06.09.2018 року у ПАТ «Племінний завод імені 20-річчя Жовтня» були витребувані докази стосовно графіку роботи позивача та фінансово-бухгалтерські документи щодо нарахування та виплати позивачу заробітної плати.

Між тим, заходи процесуального примусу для виконання вказаної ухвали суд першої інстанції не вжив, постановив судове рішення у справі, яке не містить жодних доказів щодо обставин, на які посилався позивач.

Позивач наполягає на тому, що він відпрацював 8 днів по 24 години на добу без залишання робочого місця з 31.03.2018 року по 08.04.2018 року.

Представник відповідача, в свою чергу, заперечував такі доводи, зазначивши, що позивач працював з 31.03.2018 року по 08.04.2018 року з дотриманням правил трудового розпорядку.

Зазначені позивачем обставини спростовуються наданими представником відповідача доказами, а саме: табелями обліку використання робочого часу, з яких вбачається, що позивач працював в період з 31.03.2018 по 08.04.2018 не більше 6 годин на добу із наданням вихідних днів і відповідним нарахуванням заробітної плати, що підтверджується розрахунковими відомостями заробітної плати працівників, фактом сплати за позивача податку до Південної ОДПІ ГУ ДФС та фактом направлення вказаних розрахункових відомостей на адресу останнього (а.с. 167-180).

Отже підстав для зміни дати звільнення колегія суддів не вбачає.

ОСОБА_1 наполягав на тому, що відповідач порушив законодавство про оплату праці.

Згідно ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

За змістом ч. 3 ст.38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Матеріали справи містять заяву позивача про звільнення його за власним бажанням, датовану 08.06.2018 року. При цьому доказів того, що ОСОБА_1 виявляв бажання бути звільненим на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України через невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавство про працю, умови колективного чи трудового договор - суду не надано.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для зміни формулювання причини звільнення позивача.

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_1 також просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів вважає, що такі доводи позивача знайшли часткове підтвердження.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Статтею 47 Кодексу Законів про працю України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 166 цього Кодексу.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В порушення ст. 116 Кодексу Законів про працю України, при звільненні позивачу не було здійснено відповідний розрахунок по заробітній платі відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку під час звільнення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідачем не доведений факт того, що станом на день звільнення позивача із займаної посади, 08.06.2018 року, позивачу була виплачена заробітна плата за період з 08.06.2018 по 15.09.2018 р., отже повний розрахунок з ОСОБА_1 не проведено.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 був звільнений 08.06.2018 року, між тим розрахунок був проведений 15.09.2018 року. Зазначене позивач вказував у своїй заяві від 12.11.2018 року, вказані обставини були визнані в судовому засіданні і представником відповідача.

Отже стягненню на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.06.2018 по 15.09.2018 р.

Несвоєчасний розрахунок з працівником є порушенням законодавста про оплату праці, між тим оскільки про це прямо вказано в законі відсутні підстави для визнання таких дій роботодавця незаконними окремо в резолютивній частині судового рішення.

Здійснення розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Пунктом 5 розділу IV Порядку встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно п.8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Зважаючи на зазначене, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середнього заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.

Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів в період затримки.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 був звільнений 08.06.2018 року, у квітні останній пропрацював 19 робочих днів та йому було нараховано - 3797,46 грн., у травні також - 19 днів, за що йому було нараховано - 4221,54 грн. Отже, середньоденна заробітна плата позивача складає 211,02 грн. (3797,46 + 4221,54/38), тобто за 36 робочих днів періоду з 08.06.2018 по 01.08.2018з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 7 596,72 грн. (36 х 211,02).

Представник позивача наполягала на тому, що позивач за період з 31.03.2018 року по 08.04.2018 року заробітну плату не отримував, крім того оспорювала належність підписів позивача у відомості про отримання заробітної плати.

Колегія суддів вважає, що відомості про отримання заробітної плати за період з 31.03.2018 року по 08.04.2018 року не є належними та допустимими доказами того, що за цей період заробітна плата позивачу була дійсно виплачена до 15.09.2018 року.

Як вбачається з відомості на виплату готівки за квітень 2018 року (а.с. 194) ОСОБА_1 повинно бути сплачено 1400 грн., проте вказана відомість не містить дати складення, отже не може бути прийнята як належний доказ, що ОСОБА_1 до 15.09.2018 року отримав 1400 грн.

Відомості на виплату готівки за квітень 2018 року (а.с. 195, 196), за якими ОСОБА_1 до сплати підлягало 1000 грн. та 600 грн. не містить підпису останнього, а в графі «підпис про одержання» за всіх осіб, які перелічені у даних відомостях зазначене прізвище ОСОБА_2 . Із пояснень представника відповідача встановлено, що ОСОБА_2 є працівником підприємства. За таких обставин, відомості на виплату готівки за вказаний період не можуть бути прийняті судом як належні та допустимі докази.

Колегія суддів не надає оцінки належності позивачу підписів виконаних від імені ОСОБА_1 у відомостях про отримання заробітної плати за період з травня по серпень 2018 року, оскільки заборгованість по заробітній платі за інші періоди не є предметом даного позову.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, судове рішення в частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - зміні в частині суми стягнення. В решті рішення суду підлягає скасуванню, у задоволенні позову ОСОБА_1 в іншій частині належить відмовити.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Сахновщинське ім.М.О.Ключки», в особі голови правління ОСОБА_5 задовольнити частково.

Заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 04 грудня 2018 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - змінити в частині суми стягнення.

Стгягнути з Приватного акціонерного товариства «Сахновщинське ім. М.О.Ключки» (колишнє Публічне акціонерне товариство «Племінний завод імені 20-річчя Жовтня») на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - 7 596,72 грн.

В решті рішення суду - скасувати, у задоволенні позову ОСОБА_1 в іншій частині - відмовити.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - С.С. Кругова

О.В. Маміна