ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

20 березня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 748/2568/18

Головуючий у першій інстанції - Кухта В. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/427/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

із секретарем: Шкарупою Ю.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

третя особа: Чернігівська районна державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 04 січня 2019 року (ухвалене о 09:00, повний текст рішення складено 14 січня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими спорудами, -

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання за ним права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1, в тому числі на 1/3 частину зазначеного будинку з господарськими спорудами як за членом колишнього колгоспного двору і на 1/6 частину цього будинку з господарськими спорудами як за спадкоємцем першої черги за законом після смерті його батька ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_7.

Позов обґрунтовував тим, що спірне домоволодіння відносилось до суспільної групи господарств - колгоспний двір. Згідно свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок домоволодіння належало батьку позивача ОСОБА_8 - голові колгоспного двору. На день видачі свідоцтва членами цього господарства були мати позивача - ОСОБА_6, позивач - ОСОБА_2, дружина позивача - ОСОБА_5 та їх діти - ОСОБА_7 (зараз - ОСОБА_7) та ОСОБА_6 (зараз - ОСОБА_6). 20.06.1990 позивач та його дружина з дітьми знялись з реєстрації з господарства. Після розлучення з дружиною, 05.03.1993 позивач повернувся в господарство та зареєструвався в ньому, а тому вважає, що не втратив право на частку в майні колгоспного двору і на рівні зі своїми батьками мав право на майно колишнього колгоспного двору. Колишня дружина позивача ОСОБА_5 та його дочки - ОСОБА_7 та ОСОБА_6 втратили право на майно колгоспного двору, оскільки вибули з його складу у 1990 році та не витребували свої частки у встановлений законом строк.

Після смерті батька позивача ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_7, позивач та його мати (дружина померлого) вступили в управління спадковим майном та прийняли спадщину відповідно до ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, оскільки на день смерті батька (чоловіка) були зареєстровані та проживали разом з ним у спірному домоволодіння.

Так як на день смерті батька позивача в колишньому колгоспному дворі були зареєстровані три особи, то кожен з них - ОСОБА_8, ОСОБА_6 та позивач ОСОБА_2, мали право на 1/3 частину житлового будинку з господарськими спорудами кожний як член колишнього колгоспного двору. Таким чином, до спадкового майна після смерті ОСОБА_8 належала 1/3 частина спірного будинку.

Спадкоємцями першої черги за законом на майно померлого батька позивача були його дружина та його діти, але відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 спадщину після свого батька не приймали.

Оскільки позивач прийняв спадщину після смерті батька у встановленому законом порядку, він має право на 1/6 частину житлового будинку з господарськими спорудами як спадкоємець першої черги за законом.

Мати позивача ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_8 року, мала право на 1/3 житлового будинку з господарськими спорудами як член колишнього колгоспного двору і на 1/6 частину цього будинку як спадкоємець першої черги за законом після смерті свого чоловіка - батька позивача.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 04 січня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 в тому числі: на 1/3 частку зазначеного будинку з господарськими спорудами як за членом колишнього колгоспного двору, та на 1/6 частку цього будинку з господарськими спорудами як за спадкоємцем першої черги за законом після смерті його батька ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_7. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його незаконність, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, неповне з'ясування та недоведеність обставин, що мають значення для справи.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що майнові права позивача жодним чином не порушені, зважаючи на те, що станом на 15.04.1991 спірне домоволодіння належало батькам позивача ОСОБА_8 та ОСОБА_6 у рівних частинах, оскільки позивач в ньому не був зареєстрований і не проживав. Після реєстрації у березні 1993 року в спірному домоволодінні позивач фактично в ньому не проживав, не брав участі у веденні спільного господарства, факт чого було підтверджено поясненнями у судовому засіданні відповідачів ОСОБА_4 і ОСОБА_3 та показаннями свідків.

На день смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_7 останнім заповіту складено не було, а тому в порядку ст. 529 ЦК УРСР спадкоємцем за законом всього належного йому майна стала мати позивача - ОСОБА_6 як спадкоємець першої черги. 27.06.2000 мати склала заповіт, яким все своє майно заповіла у рівних частинах дітям - ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Заявник вважає недійсною довідку Киселівської сільської ради від 24.05.2002, якою підтверджується факт реєстрації ОСОБА_2 за адресою спірного будинку, оскільки така виконана від руки та на бланку невстановленого зразка, не зареєстрована та не містить реєстраційного індексу, що є прямим порушенням п. 3 Типової інструкції з діловодства в міністерствах, інших центральних та місцевих органах виконавчої влади.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 просить рішення районного суду залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 - без задоволення. Оскаржуване рішення вважає законним і обґрунтованим, ухваленим судом відповідно до норм матеріального права, із дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин.

Позивач зазначає, що з дня свого народження він був членом колгоспного двору, головою якого був його батько ОСОБА_8, брав участь у веденні господарства колгоспного двору своєю працею і коштами. Не проживав позивач у спірному будинку з 20.06.1990 до 03.03.1993, тобто менше трьох років. Наголошує, що і запис в його паспорті про постійну прописку в спадковому будинку з 05.03.1993, і довідка Киселівської сільської ради від 24.05.2002, що міститься у матеріалах спадкової справи щодо майна ОСОБА_8 померлого ІНФОРМАЦІЯ_7, є підтвердженням факту прийняття ним спадщини після смерті свого батька.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_12, відповідачки ОСОБА_3, які просили задовольнити апеляційну скаргу, позивача ОСОБА_2 та його представника - адвоката Гавриленко Н.І., які наполягали на законності рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, районний суд виходив із обґрунтованості позовних вимог, оскільки позивач набув право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку з господарськими спорудами, із яких - на 1/3 частину як член колишнього колгоспного двору, а на 1/6 частину цього будинку як спадкоємець першої черги за законом після смерті його батька ОСОБА_8

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що позивач ОСОБА_2 та відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є рідними дітьми ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_7, а він є їх рідним батьком, що підтверджується рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 23.05.2018 (єдиний унікальний номер № 748/949/18).

Згідно свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 14.06.1990, виданого виконкомом Чернігівської районної Ради народних депутатів на підставі його рішення за №141 від 08.06.1990, житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 належить ОСОБА_8 - голові колгоспного двору (а.с. 19). За повідомленням КП «Чернігівське районне бюро технічної інвентаризації» Чернігівської районної ради Чернігівської області № 633 від 12.09.2018 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, станом на 01.01.2013 та станом на 12.09.2018 зареєстровано за ОСОБА_8 згідно свідоцтва про право власності від 14.06.1990 (а.с. 24-28).

Згідно довідки Киселівської сільської ради Чернігівського району та області від 13.09.2018 № 3-18/757 господарство, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 станом на 14.06.1990 відносилось до колгоспного двору (підстава: свідоцтво про право власності на житловий будинок від 14.06.1990 видане на підставі рішення виконкому Чернігівської районної Ради народних депутатів № 141 від 08.06.1990) (а.с. 23).

У вказаному житловому будинку станом на 14.06.1990 були зареєстровані та проживали: голова господарства ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, дружина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, невістка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, онука ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, онука ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6, що підтверджується довідкою Киселівської сільської ради Чернігівського району та області від 03.07.2018 № 3-18/512 (а.с. 22).

З довідки Киселівської сільської ради Чернігівського району та області від 13.09.2018 № 3-18/758 вбачається, що ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 були зняті з реєстрації за вказаною адресою 20.06.1990 (а.с. 20).

Позивач ОСОБА_2 вдруге був зареєстрований за вказаною адресою 05.03.1993, що вбачається з довідки Киселівської сільської ради Чернігівського району та області від 03.07.2018 № 3-18/513 (а.с. 21) та запису щодо реєстрації місця проживання позивача у паспорті громадянина України (а.с. 9).

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

За ст. 126 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у веденні господарства в зв'язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою.

Зазначені норми ЦК УРСР втратили чинність у зв'язку з прийняттям Закону України «Про власність», який вступив в дію 15.04.1991.

Законом України № 3718-XII від 16.12.1993, який набрав чинності 06.01.1994, вищевказані норми ЦК УРСР були визнані такими, що втратили чинність у зв'язку з прийняттям Закону України «Про власність».

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що на час введення в дію 15.04.1991 Закону України «Про власність» позивач ОСОБА_2 право на частку в майні колгоспного двору не втратив, оскільки знявшись з реєстрації за адресою спірного домоволодіння 20.06.1990 останній знову був зареєстрований у ньому 05.03.1993, тобто до спливу трирічного строку, передбаченого ст. 126 ЦК УРСР.

Оскільки відповідачки ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 знявшись з реєстрації у спірному будинку 20.06.1990 вийшли зі складу колгоспного двору, в дане господарство на постійне проживання не повертались та при вибутті на інше місце проживання виділу їх часток в майні колгоспного двору не вимагали, до того ж відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судовому засіданні позов визнали, вони є такими, що втратили право на частку у майні колгоспного двору. Відтак районним судом вірно встановлено, що спірний житловий будинок з надвірними будівлями на час смерті батька позивача належав на праві спільної сумісної власності ОСОБА_8, його дружині ОСОБА_6 та їх сину ОСОБА_2 в рівних частинах, тобто по 1/3 частині кожному.

Після смерті ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с. 10) щодо його майна Чернігівською районною державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 425/2002. Із матеріалів даної спадкової справи вбачається, що за заявою дружини ОСОБА_6 останній було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке складається з грошових внесків з відповідними відсотками та сумами компенсацій, що знаходяться у Чернігівському районному відділенні ощадного банку. Свідоцтво про право на спадщину за законом на спірний будинок не видавалось (а.с. 48-49).

Також у спадковій справі міститься довідка Киселівської сільської ради Чернігівського району та області від 24.05.2002 про те, що станом на день смерті ОСОБА_8 разом з ним прописані та проживають дружина ОСОБА_6 та син ОСОБА_2 Дані щодо реєстрації позивача та дружини померлого - ОСОБА_6 за вказаною адресою станом на день смерті ОСОБА_8 разом з ним також підтверджуються довідкою Киселівської сільської ради Чернігівського району та області від 13.09.2018 № 3-18/756 (а.с. 23).

ІНФОРМАЦІЯ_9 померла ОСОБА_6 (а.с. 11).

До майна померлої ОСОБА_6 Чернігівською районною державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 425/2017 (а.с. 43-46), в матеріалах якої мається складений нею 27.06.2000 заповіт, яким все своє майно в рівних долях вона заповіла дітям: ОСОБА_14, ОСОБА_15 та ОСОБА_16 (а.с. 11, 29).

Згідно з ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Як роз'яснено в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

З огляду на вищезазначене в даній справі при вирішенні питання спадкування після смерті батька позивача ОСОБА_8 мають застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.

Згідно із ст. 548, 549 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно пункту 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року №18/5 (чинної на момент виникнення спірних правовідносин), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанції про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Отже, враховуючи, що після смерті батька позивача ОСОБА_8 до складу спадщини, що відкрилася після його смерті, увійшла 1/3 частина спірного домоволодіння, фактично у володіння спадковим майном вступили в рівних частках дружина померлого - ОСОБА_6 та його син - позивач ОСОБА_2 як спадкоємці першої черги у порядку ст. 548, 549 ЦК УРСР, суд першої інстанції вірно визнав, що позивач набув право власності на 1/6 частину цього будинку як спадкоємець першої черги за законом після смерті батька.

Таким чином, районний суд дійшов ґрунтовного висновку про те, що позивач набув право власності на 1/2 частку спірного житлового будинку з господарськими спорудами, в тому числі: на 1/3 частку, як член колишнього колгоспного двору, та 1/6 частку цього будинку, як спадкоємець першої черги за законом після смерті його батька ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_7.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що майнові права позивача жодним чином не порушені, так як станом на 15.04.1991 позивач в спірному домоволодінні не був зареєстрований і не проживав і тому воно належало батькам позивача ОСОБА_8 та ОСОБА_6 у рівних частинах, зважаючи на те, що станом на вказану дату не сплинув передбачений ст. 126 ЦК УРСР трирічний строк і позивач повторно зареєструвався у даному господарстві 05.03.1993.

Колегія суддів також не зважає на посилання апеляційної скарги про те, що після реєстрації у березні 1993 року в спірному домоволодінні позивач фактично в ньому не проживав, не брав участі у веденні спільного господарства, що було підтверджено поясненнями у судовому засіданні відповідачів ОСОБА_4 і ОСОБА_3 та показаннями свідків з огляду на наступне.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5, 6 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Зважаючи на наявність письмових доказів на підтвердження реєстрації позивача за адресою спірного домоволодіння, пояснення відповідачів ОСОБА_4 і ОСОБА_3, а також свідків не можуть вважатись достатніми, належними та допустимими доказами на спростування факту прийняття спадщини позивачем після смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_7 року.

Не є слушними посилання заявника на недійсність довідки Киселівської сільської ради від 24.05.2002, яка підтверджує факт реєстрації ОСОБА_2 за адресою спірного будинку, зважаючи на те, що вказана довідка містить підпис голови сільського голови та печатку сільської ради, довідка була перевірена та прийнята державним нотаріусом і долучена до матеріалів спадкової справи (а.с. 47-48). При цьому факт реєстрації місця проживання ОСОБА_2 за адресою спірного будинку з 05.03.1993 також підтверджено довідками Киселівської сільської ради Чернігівського р-ну Чернігівської обл. № 3-18/513 від 03.07.2018 та № 3-18/756 від 13.09.2018, а також записом про реєстрацію місця проживання за спірною адресою у паспорті ОСОБА_2

За вказаних обставин, висновок районного суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 є обґрунтованим. Переконливих доводів про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, а також посилання на обставини, які давали б суду апеляційної інстанції підстави для переоцінки доказів та спростування висновків суду, апеляційна скарга не містить, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_4 слід залишити без задоволення, а рішення районного суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 04 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 березня 2019 року.

Головуючий Судді: