Справа № 461/6915/17 Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р.
Провадження № 22-ц/811/1191/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , представника позивача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 травня 2018 року, постановлене в складі головуючого - судді Юрківа О.Р., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Українська Залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_7 , Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю м. Львова, Львівська міська рада, про зобов`язання зупинити підготовчі роботи з реконструкції квартири та горища, приведення горища до попереднього стану, -

в с т а н о в и л а:

В жовтні 2017 року позивач ПАТ «Укрзалізниця» звернувся до суду з позовом до відповідачів. Свої вимоги позивач мотивує тим, що у 2016 році мешканці квартир АДРЕСА_2 ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , звернулись до балансоутримувача житлового будинку - Львівського будівельно-монтажного експлуатаційного управління (БМЕУ-1) щодо надання дозволів на проведення ремонту даху за власний рахунок. Керівництво БМЕУ-1 надало згоду на проведення ремонту за рахунок мешканців вказаних квартир при умові збереження всіх конструктивних елементів даху будинку. 14 квітня 2017 при комісійному обстеженні квартири № 9 , яке було проведено працівниками балансоутримувача, виявлено, що в квартирі проводяться ремонтні роботи, а також зроблений проріз в стелі для виходу на горище, про що комісією складено відповідний акт.

У травні 2017 року, під час проведення Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові перевірки встановлено, що мешканкою квартири № 9 ОСОБА_1 проводились роботи з підсилення горищного перекриття, мурування перегородок та розширення віконних отворів горища. Крім того встановлено, що замовником будівництва «Реконструкція квартири № 9 з розширенням за рахунок об`єму горища на АДРЕСА_4 » є власниця квартири ОСОБА_1

03.08.2017 року при комісійному огляді квартири № 9 , який було проведено працівниками балансоутримувача, виявлено, що в квартирі проводяться ремонтні роботи з реконструкцією горища. На момент перевірки в квартирі змонтовано каркас сходового маршу для виходу на горище, а на горищі встановлені перегородки під кімнати, про що комісією складено відповідний акт № 27.

Позивач вважає реконструкцію горища самочинною та просить суд про зобов`язати ОСОБА_1 зупинити підготовчі роботи з реконструкції квартири та горища, привести горище до попереднього стану.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 23 травня 2018 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Українська Залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає за адресою АДРЕСА_5 , зупинити підготовчі та будівельні роботи з реконструкції квартири та горища та привести горище до попереднього стану.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 травня 2018 року оскаржила відповідач ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду є незаконним та таким, що прийняте з порушення норм матеріального і процесуального права. Судом неповно з`ясовано обставини справи, а ті обставини, що встановлені в судовому рішенні, є недоведеними.

Зазначає, що у рішенні Галицького районного суду м. Львова від 23.05.2018 року, як позицію представника відповідача зазначено лише, що проріз в стелі було зроблено для безперешкодного виходу на горище, оскільки доступ до такого закрито мешканцем кв. №13 , який встановив перешкоду для виходу на горище у вигляді броньованих дверей. Крім того, у цьому є рішенні зазначено, що у відповідача відсутній обов`язок погоджувати із позивачем надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо), такі вирішуються за згодою всіх співвласників. Однак, зазначена позиція відповідача є неповною, оскільки такий, у першу чергу, наголошував на відсутності права на позов у позивача. Вказує, що обставина того, що суд не дослідив вказану обставину та відповідно не зазначив про неї, є грубим порушенням законодавства, а саме ст. 263 ЦПК України у відповідності до вимог якої, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

При цьому, звертаючись у суд першої інстанції з позовом, позивач посилається на приписи ст. 376 ЦК України, тим самим визнаючи роботи виконувані відповідачем, самочинним будівництвом, а викладаючи підстави позову, фактичні обставини, які мали місце до моменту звернення з таким у суд, не вказує яким чином зазначені дії відповідача порушили його право та на підставі чого таке виникло. Зазначає, що позивач позиціонує себе як «балансоутримувач», що було взято до уваги судом та застосовано у рішенні суду. На думку апелянта, посилання позивача на ст. 376 ЦК України, має наслідком застосування Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року « Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України» (про правовий режим самочинного будівництва). Вважає, що суд першої інстанції для винесення обґрунтованого рішення був зобов`язаний дослідити питання права на позов у Публічного акціонерного товариства «Українська Залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд», що не було здійснено, оскільки у оскаржуваному рішенні суду не згадується про порушене право позивача.

Звертає увагу й на те, що в ході судового розгляду позивачем визнано ту обставину, що на даний час усі квартири розміщені у даному будинку є власністю фізичних осіб, які набули їх в ході приватизації. Вказує, що відповідно до умов вищезазначеного визначення балансоутримувача, позивач стверджував, що є власником допоміжних споруд житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , а на підтвердження зазначеної позиції таким було долучено до матеріалів справи висновок про реєстрацію домоволодіння на АДРЕСА_4 від 16.02.1957 року. Отже дане домоволодіння було на праві державної власності і лише закріплено за Управлінням залізниці Львова. Для легітимного балансоутримання багатоквартирного житлового будинку необхідна колективна згода всіх власників квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку про передачу спільного майна «на баланс» юридичній особі та укладені договори про «балансоутримання». Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 травня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В свою чергу, 04 вересня 2018 року від ПАТ «Українська залізниця» надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 травня 2018 року. Покликаючись на законність оскаржуваного рішення вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 травня 2018 року слід залишити без змін.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржувано7го рішення в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що через відсутність дозволу балансоутримувача житлового багатоквартирного будинку підготовчі та будівельні роботи з реконструкції приміщення горища проводяться відповідачем ОСОБА_1 неправомірно, а тому такі роботи підлягають зупиненню, а приміщення горища приведенню до попереднього стану.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, виходячи з такого.

З матеріалів справи вбачається наступне.

З акту від 22.07.2008 року, складеного працівниками ЖКГ БУ-6, вбачається, що при обстежені кв. АДРЕСА_2 виявлено появу тріщин на стелях і стінах в 2-х кімнатах, кухні, ванні. Товщина тріщин до 5 мм. Необхідно укріпити стіну до будинку № 11 по вул. М. Гоголя, виконати капітальний ремонт металевої покрівлі над даною квартирою.

Наказом департаменту житлового господарства та інфраструктури за № 462 від 24 жовтня 2013 року: затверджено висновок міжвідомчої комісії при виконкомі (витяг з протоколу № 7 параграф 2 від 10.10.2013 року) щодо визначення аварійними окремих несучих конструктивних елементів даху над квартирою АДРЕСА_2 ; державне територіально-галузеве об`єднання «Львівська залізниця» зобов`язано внести пропозиції щодо ремонту, подальшої експлуатації даху в будинку АДРЕСА_4 .

З протоколу зборів співвласників багатоквартирного будинку за адресою АДРЕСА_2 від 08 листопада 2016 року вбачається, що ОСОБА_1 було надано згоду на реконструкцію квартири АДРЕСА_2 з розширенням , за рахунок об`єму горища, з частковою надбудовою та з послідуючою реєстрацією права приватної власності на неї.

14 квітня 2017 року при комісійному обстеженні квартири № 9, яке було проведено працівниками ЖКБ ВП «БМЕУ-1», виявлено, що в квартирі проводяться ремонтні роботи, а також зроблений проріз в стелі для виходу на горище, про що комісією складено відповідний акт.

У травні 2017 року, під час проведення Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові перевірки встановлено, що мешканкою квартири № 9 ОСОБА_1 проводились роботи з підсилення горищного перекриття, мурування перегородок та розширення віконних отворів горища.

08 червня 2017 року працівниками балансоутримувача проведено комісійне обстеження технічного приміщення (горища) і квартири АДРЕСА_9 та виявлено, що на горищі здійснено підняття конструктивних дерев`яних елементів (крокв, балок) на 50 см., збільшення слухових вікон-розмір виявлених отворів 57 x 60 см, у квартирі № 23 , яка розташована під квартирою відповідача та безпосередньо під горищем при зовнішньому огляді наявні дрібні тріщини по кутах кухні, ванни, між ванною та кімнатою.

Замовником будівництва «Реконструкція квартири № 9 з розширенням за рахунок об`єму горища на АДРЕСА_4 » є власниця квартири ОСОБА_1 , якою представлені наступні документи:

- технічні висновки за результатами обстеження конструкцій житлового будинку та про можливість реконструкції квартири № 9 з розширенням за рахунок об`єму горища з частковою надбудовою на вул АДРЕСА_4 , які виконані ПП ОСОБА_9 ;

- висновок управління охорони історичного середовища Львівської міської ради від 18.11.2013 року № 04-2227 про можливість та умови здійснення містобудівних, архітектурних та ландшафтних перетворень на території історичного ареалу міста у разі реалізації намірів реконструкції приміщень будинку за вказаною адресою;

- містобудівний розрахунок реконструкції квартири № 9 з розширенням за рахунок об`єму горища, з частковою надбудовою, який виконаний ПП «Юліус» ГАП ОСОБА_10 .

В єдиному реєстрі дозвільних документів інформація про зареєстрований документ на право виконання будівельних робіт відсутня. Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові були складені акт та протокол про адміністративне порушення (на ОСОБА_1 накладено штраф) за самочинне будівництво. Крім того, ОСОБА_1 Інспекцією надано припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил та припис про зупинення підготовчих та будівельних робіт, які не відповідають вимогам законодавства, зокрема будівельних норм, містобудівним умовам та обмеженням, затвердженому проекту або будівельному паспорту забудови земельної ділянки, виконуються без повідомлення, реєстрації декларації про початок їх виконання або дозволу на виконання будівельних робіт.

Сторони не заперечують, що всі квартири в будинку АДРЕСА_6 приватизовані.

З довідки виданої виробничим підрозділом «Львівське територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Публічного акціонерного товариства «Українська Залізниця» за № 153 від 02.10.2017 року, вбачається що на їхньому балансі знаходиться житловий будинок (4-х поверховий ) АДРЕСА_6 .

Відповідно до п. 21 Статуту ПАТ «Українська Залізниця» за товариством закріплено на праві господарського відання державне майно, що передане йому відповідно до законодавства.

Проте позивачем не надано належних доказів не підтвердження виникнення у нього права повного господарського відання на спірний житловий будинок.

Із заключення про реєстрацію будинколодіння від 10 лютого 1957 року вбачається лише, що будинковолодіння по АДРЕСА_4 зареєстроване на праві державної власності за Львівською залізною дорогою.

Докази, що Публічне акціонерне товариство «Українська Залізниця» є власником булинку № АДРЕСА_2 позивачем також не надано.

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Згідно з частиною другою статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Відповідно до частини другої статті 383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

У частинах першій та другій статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

Згідно зі статтею 152 ЖК України виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта в експлуатацію не потребується.

Порядок здійснення переобладнання та перепланування жилого приміщення визначено у Правилах утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року за № 927/11207, відповідно до яких переобладнанням вважається влаштування в окремих квартирах багатоквартирних будинків індивідуального опалення та іншого інженерного обладнання, перенесення нагрівальних, сантехнічних і газових приладів, влаштування і переустаткування туалетів, ванних кімнат, вентиляційних каналів.

Також пунктами 1.4.1, 1.4.4, 1.4.6 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства № 76 від 17.05.2005 року, передбачено, що переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після отримання дозволу виконавчого комітету місцевої ради народних депутатів відповідно до законодавства. Переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що призводять до порушення тривкості або руйнації несучих конструкцій будинку, погіршення цілісності і зовнішнього вигляду фасадів, порушення вимог протипожежної безпеки та засобів протипожежного захисту, не допускається. Перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що погіршує умови експлуатації і проживання всіх або окремих громадян у будинку або квартирі, не допускається. Власник, наймач (орендар) жилого будинку, жилого чи нежилого у жилому будинку приміщення, що припустив самовільне переобладнання або перепланування, що призводить до порушення конструктивних елементів або засобів протипожежного захисту, зобов`язаний за свій рахунок привести це приміщення до попереднього стану.

Порядок проведення переобладнання горищ на мансардні поверхи або надбудов у житлових будинках у м. Львові передбачено і рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 06 липня 2007 року № 442 «Про порядок проведення переобладнання горищ на мансардні поверхи або надбудов у житлових будинках на території м. Львова з метою ремонту дахів та розширення житлового фонду», яким затверджено Положення про порядок підготовки, погодження документів для оформлення дозволів на проведення переобладнання горищ на мансардні поверхи або надбудов у житлових будинках з метою ремонту дахів та збільшення житлової площі на території міста Львова, який є локальним нормативним актом, що діє на території м. Львова, пункт 1.14 якого передбачав, що проведення реконструкції горищ під мансардні поверхи або надбудов погоджується з власниками (повнолітніми наймачами) всіх квартир будинку, крім випадку, визначеного пунктом 1.15, відповідно до якого у випадку аварійного стану даху згода мешканців будинку не вимагалась.

За змістом статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" балансоутримувачем будинку є власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно із законом; відповідно до правового статусу балансоутримувача статтею 24 зазначеного Закону визначено його обов`язки балансоутримувача, до яких, зокрема, віднесено утримання на балансі майна, визначеного договором з власником (співвласниками), забезпечення належних експлуатації та утримання майна, що перебуває на його балансі, а також права, до яких, зокрема, належить право звертатися до суду про звернення стягнення на майно осіб, які відмовляються оплачувати рахунки за споживання житлово-комунальних послуг або відшкодовувати завдані збитки майну, що перебуває у нього на балансі.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту (стаття 16 ЦК України).

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Власник порушеного права може скористатися способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 та 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем.

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції, встановивши порушення відповідачем діючих на час перепланування правил здійснення переобладнання і перепланування належного відповідачу житлового приміщення, не навів положень чинного законодавства чи Статуту (Положення), що передбачали б надання позивачу повноважень звертатися до суду з вимогою усунути зазначені порушення чи захищати в суді порушені права співвласників будинку; водночас судом не наведено доводів та доказів, з яких вбачалося б, в чому саме полягає у спірних правовідносинах порушення цивільних прав чи охоронюваних законом інтересів позивача в межах його правового статусу балансоутримувача (відповідно до наведених вище положень Закону України "Про житлово-комунальні послуги" в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Безпідставними є і доводи позивача про те, що відповідач порушує права власників інших квартир житлового будинку АДРЕСА_6 , безпідставні, оскільки докази на підтвердження повноважень балансоутримувача на представництво інтересів інших співвласників житлового будинку у матеріалах справи відсутні.

Однією із основних засад цивільного судочинства є диспозитивність.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Аналогічна норма міститься у статті 13 ЦПК України.

Тобто, звертаючись до суду з позовом, кожна особа сама визначає свої позовні вимоги для захисту своїх прав та інтересів, а суди розглядають справи виключно у межах заявлених вимог.

Необхідно також зазначити, що в обґрунтування підставності заявленого позову позивач послався на ст. 376 ЦК України, але не конкретизував, які саме вимоги цієї статті порушено.

Статтею 376 ЦК України визначено наслідки здійснення самочинного будівництва, коло осіб, уповноважених звертатися до суду з вимогою застосувати зазначені наслідки, та спосіб, у який здійснюється захист порушеного права.

Суд першої інстанції також обґрунтував прийняте рішення ст 376 ЦК України, не вказавши, які саме вимоги цієї статті порушено.

Проте положення ст. 376 ЦК України при вирішенні заявленого позову про зобов`язання зупинити підготовчі роботи з реконструкції квартири та горища, приведення горища до попереднього стану у багатоповерхових багатоквартирних будинках до цих правовідносин не застосовується, оскільки реконструкція здійснена без зайняття частини прибудинкової земельної ділянки.

В той же час з урахуванням змісту цієї норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Також Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального права, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну ОСОБА_1 - задовольнити, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 травня 2018 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 травня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Українська Залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_7 , Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю м. Львова, Львівська міська рада, про зобов`язання зупинити підготовчі роботи з реконструкції квартири та горища, приведення горища до попереднього стану - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 03 червня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.