Постанова

Іменем України

22 травня 2019 року

м. Київ

справа № 367/6414/15-ц

провадження № 61-36093св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя - доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач- ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Публічне акціонерне товариство «Дочірній банк Сбербанк Росії»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 20 грудня 2016 року у складі судді Пархоменко О. В. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 13 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Мельника Я. С., Волохова Л. А., Якимчук Ю. С.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати квартиру АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та визнати за сторонами право власності по Ѕ частині цієї квартири за кожним.

Позов обґрунтовано тим, що за час шлюбу 14 травня 2013 року за спільні кошти сторін придбано спірну квартиру та зареєстровано право власності за відповідачем. Між сторонами не досягнено спільної згоди щодо добровільного розподілу належного їм майна.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 20 грудня 2016 рокузалишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 13 квітня 2017 року позов задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Поділено спільне майно подружжя між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Виділено ОСОБА_1 із спільної сумісної власності подружжя Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Виділено ОСОБА_2 із спільної сумісної власності подружжя Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Додатковим рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 10 лютого 2017 року проведено розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що за час перебування у шлюбі сторони придбали спірну квартиру, разом сплачували кредит. Оскільки законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов`язок з доведення тієї обставини, що майно придбане у шлюбі є особистою власністю одного з подружжя покладено на останнього.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у якій просить скасувати вказані судові рішення і передати справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

26 червня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 .

У червні 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що відповідач та позивач перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 серпня 2010 року по 28 березня 2016 року.

За час шлюбу відповідачем 10 квітня 2013 року здійснено продаж квартири АДРЕСА_2 , яка належала їй та її братові ОСОБА_3 , вказану квартиру продано за 480 000,00 грн з яких 240 000,00 грн належали відповідачу.

Через деякий час, 14 травня 2013 року за гроші відповідача здійснено купівлю квартири АДРЕСА_1 .

Крім того, 14 травня 2013 року між відповідачем та Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанк Росії» (далі - ПАТ «ДБ Сбербанк Росії») укладено кредитний договір, згідно з умовами якого ПАТ «ДБ Сбербанк Росії» надав ОСОБА_2 кошти в розмірі 72 000,00 грн для придбання спірної квартири. На виконання умов цього договору сторони уклади договір іпотеки спірної квартири. Кредитний договір укладався з метою розрахунку за послуги нотаріуса при продажі квартири.

Суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги, що спірна квартира придбана саме за 240 000,00 грн. Позивач не надав жодних доказів, що ця квартира купувалась саме за його кошти. Відповідач набула квартиру за кошти, які належали їй особисто.

Станом на сьогодні квартира перебуває в іпотеці, зобов'язання за кредитним договором не припинилися. В липні 2015 року строни припинили ведення спільного господарства, відповідач є стороною кредитного договору й повинна погашати зобов'язання перед третьою особою, тому підстави для визнання за позивачем права власності на частину квартири відсутні. Крім того, суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на те, що визнавши за позивачем право власності на Ѕ частину квартири, боргові зобов'язання перед банком повністю залишилися на відповідачі.

Заперечення позивача на касаційну скаргу

У серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ надійшо заперечення на касаційну скаргу. Позивач заперечення мотивує тим, що представником відповідача не доведено належними та допустимими доказами обставини того, що саме за особисті кошти ОСОБА_2 придбано спірну квартиру. Тому судами першої та апеляційної інстанцій обгрунтовано не прийнято до уваги твердження відповідача та проведено розподіл квартири з визнанням права власності між позивачем та відповідачем по Ѕ частини квартири за кожним. Поділ майна не є розпорядженням майна у розумінні статті 9 Закону України «Про іпотеку». Тому згода іпотекодержателя на проведення такого розподілу в судовому порядку не потребується. Отже, касаційна скарга є необгрунтованою.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, щозгідно з договором купівлі - продажу квартири від 14 травня 2013 року, укладеного між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іващенко Т. С., зареєстрованого в реєстрі за № 1521, ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_1 .

Пунктом 2.3 договору купівлі - продажу квартири визначено, що отримано заяву про надання згоди ОСОБА_1 на укладання його дружиною ОСОБА_2 договору купівлі - продажу та придбання квартири АДРЕСА_1 , справжність підпису на якій засвідчено ОСОБА_6 ., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу від 14 травня 2013 року за реєстровим № 1520.

Згідно зпунктом 3.1 договору купівлі - продажу квартири продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 240 000,00 грн, які отримані продавцем від покупця повністю до підписання цього договору. Згідно з Державним реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14 травня 2013 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2

14 травня 2013 року між ПАТ «ДБ Сбербанк Росії» та ОСОБА_2 укладенокредитний договір № 24486-ФО/2013/102, відповідно до умов якого банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти у сумі 72 000,00грн на цілі, зазначені у пункті 1.3 цього договору, а позичальник зобов`язується прийняти кредит, використати його за призначенням та повернути кредит банку, а також сплатити банку проценти за користування кредитом та виконати всі умови цього договору.

Згідно з пунктом 1.3 договору кредит надається на придбання наступного об`єкту нерухомості - квартира, розташована за адресою квартиру

АДРЕСА_1 . Також, 14 травня 2013 року між ПАТ «ДБ Сбербанк Росії» та ОСОБА_2 укладений Іпотечний договір № 24486-ФО/2013/102, відповідно до умов якого предметом іпотеки є однокімнатна квартира АДРЕСА_3 , яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 14 травня 2013 року ОСОБА_6 , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу.

Згідно з довідкою ПАТ «ДП Сбербанк Росії» від 16 червня 2016 року № 69/7/50-11 станом на 16 червня 2016 року ОСОБА_2 має заборгованість за кредитним договором № 24486-ФО/2013/102 від 14 травня 2013 року перед ПАТ «ДП Сбербанк Росії» у сумі 57 524,93 грн.

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 10 квітня 2013 року, укладеного між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Іваненком О. В., зареєстрованого в реєстрі за № 880, продавці передали, а покупці прийняли у власність у рівних частках квартиру АДРЕСА_2 , квартира, що відчужується, належить продавцям по 1/2 кожному на підставі договору дарування, посвідченого Поповченко Ю. В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 30 грудня 2004 року за реєстровим № 8991, зареєстрованого Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна» 20 грудня 2005 року та зареєстрованого в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 10 квітня 2013 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0.

Згідно з пунктом 13 договору купівлі-продажу квартири за домовленістю сторін продаж квартири здійснено за 480 000,00 грн, що на день підписання договору є еквівалентом 60 000,00 доларів США, які продавці одержали від покупців після підписання цього договору.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги частково з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Верховний Суд виходить з того, що основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, ухвалення судового рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК україни судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

За змістом статті 214 ЦПК України 2004 року під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Аналогічні положення містить стаття 264 ЦПК України.

Отже, на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першою статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом (частина перша статті 370 ЦК України).

Статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Пунктом 3 частини першої статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно із статтею 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу

У рішенні суду суд першої інстанції виклав встановлені обставини: укладення договору купівлі - продажу квартири від 14 травня 2013 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , та ОСОБА_2 , укладення кредитного договору 14 травня 2013 року між ПАТ Дочірний банк Сбербанку» та ОСОБА_2 , заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 14 травня 2013 року, укладення договору купівлі - продажу квартири від 10 квітня 2013 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , перебування сторін у шлюбі з 07 серпня 2010 року та його розірвання судом 28 березня 2016 року, дійшов висновку, що судом беззаперечно встановлено, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін.

Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд з посиланням на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15 зазначив, що оскільки законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов`язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що спірна квартира набута відповідачем за час шлюбу з позивачем.

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_2 посилалася на те, що квартира придбана за кошти від продажу квартири, яка належала їй та її брату ОСОБА_3 , а також посилалася на докази, які були досліджені судами (а. с. 66 - 67).

Водночас позивач ОСОБА_1 посилався на те, що на купівлю квартири було витрачено спільні кошти подружжя, в день укладення договору купівлі - продажу квартири ним було знято кошти у розмірі 28 500 доларів США з депозитного рахунку, який був відкритий у ПАТ «Дочірній банк Сбербанк Росії» та передано продавцям (а. с. 83).

Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди на підставі поданих сторонами доказів, з урахуванням установлених обставин дійшли висновків про задоволення позову з урахуванням того, що спірна квартира, набута подружжям за час перебування у шлюбі, а тому є їхнім спільним майном та підлягає поділу між ними в рівних частинах.

В апеляційній скарзі на обгрунтування тверджень, що спірна квартира є її особистою власністю, ОСОБА_2 посилалася на досліджені судом першої інстанції докази та вказувала, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи (а. с. 137-139).

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги

Верховний Суд зазначає, що посилання в апеляційній скарзі на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав установленими, чи на невідповідність висновків суду обставинам справи підлягає перевірці апеляційним судом, з урахуванням положень статті 303 ЦПК України 2004 року, шляхом дослідження доказів, яким, на думку особи, що подала апеляційну скаргу, суд першої інстанції не дав оцінки або дав неправильну оцінку.

На спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно відповідачем надано договір купівлі - продажу від 10 квітня 2013 року про продаж квартири АДРЕСА_2 , яка належала їй та її братові ОСОБА_3 , вказану квартиру продано за 480 000,00 грн з яких 240 000,00 грн належали відповідачу, договір купівлі-продажу від 14 травня 2013 року про купівлю квартири АДРЕСА_1 .

Апеляційний суд належним чином не перевірив встановолені судом першої інстанції обставини шляхом дослідження доказів. Суд апеляційної інстанції не дослідив та не оцінив часові проміжки між договором купівлі - продажу від 10 квітня 2013 року та договором № 2620/102/409422 від 10 квітня 2013 року про відкриття вкладного рахунку між ОСОБА_1 та ПАТ «Сбербанк» на суму 28 500 доларів США, що еквівалентно 227 800,50 грн, який відкритий у день продажу ОСОБА_2 та її братом ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_2 , а також купупівлю 14 травня 2013 року квартири АДРЕСА_1 за 240 000,00 грн .

Згідно із змістом позовної заяви (а. с. 82 - 85) ОСОБА_1 просив визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та визнати за сторонами право власності по Ѕ частині цієї квартири за кожним.

Апеляційний суд не з`ясував та не надав оцінку, чи надав позивач на обгрунтування тверджень, що спірна квартира придбана за спільні кошти продружжя належні та допустимі докази на підтвердження його фінансової спроможності, перебування його у неофіційних трудових відносинах садівником, придбання спірної квартири саме за спільні кошти, джерело коштів на вкладному рахунку (а. с. 62), випискам із рахунку договору банківського вкладу, твердженням позивача щодо поручительства за кредитним договором із урахуванням змісту листа банку ( а. с. 63, 60).

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційногї інстанції підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої, чистини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, коли суд не дослідив зібрані у справі докази.

Оскільки встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції, а суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи, не оцінив усі докази в їх сукупності, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не можна визнати законним й обґрунтованими.

Верховний Суд бере до уваги тривалий розгляд справи у суді, проте із урахуванням завдань судочинства (стаття 2 ЦПК України) та викладених вище мотивів вважає необхідним скасувати ухвалу апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 13 квітня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик