Постанова

Іменем України

12 червня 2019 року

м. Київ

справа № 761/32465/15-ц

провадження № 61-32331св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Кузнєцова В. О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Національна академія прокуратури України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва у складі судді Осаулова А. А. від 16 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р., Невідомовї Т. О., Пікуль А. А. від 19 жовтня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національної академії прокуратури України, у якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати наказ ректора Національної академії прокуратури України від 30 січня 2015 року № 22-од «Про відрахування аспіранта денної форми навчання ОСОБА_1 »,

- визнати неправомірним та скасувати рішення колегіального органу управління - Вченої ради Національної академії прокуратури України від 29 січня 2015 року про відрахування аспіранта денної форми навчання ОСОБА_1 ;

- визнати неправомірними дії відповідача щодо недопущення позивача до занять в аспірантурі з 30 січня 2015 року та виселення з гуртожитку;

- визнати неправомірними дії відповідача по внесенню запису до трудової книжки позивача про відрахування з аспірантури за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин;

- зобов`язати відповідача поновити позивача на денній формі навчання за рахунок державного замовлення в аспірантурі Національної академії прокуратури України за спеціальністю 12.00.10 (судоустрій; прокуратура та адвокатура) та продовжити термін навчання;

- стягнути з відповідача на користь позивача стипендію за час вимушеного прогулу за період з 30 січня 2015 року до набрання рішенням суду у даній справі законної сили;

- зобов`язати відповідача замінити позивачу наукового керівника;

- визнати незаконним і скасувати п. 4. 18 Положення про підготовку науково-педагогічних кадрів у Національній академії прокуратури України.

- визнати нікчемним індивідуальний план роботи аспіранта ОСОБА_1 , затверджений з порушенням вимог законодавства.

Позов мотивовано тим, що наказом ректора Національної академії прокуратури України від 21 листопада 2013 року ОСОБА_1 було зараховано з 01 вересня 2014 року до аспірантури Національної академії прокуратури України з відривом від виробництва.

ОСОБА_1 вказував, що під час навчання в академії під тиском наукового керівника та начальника відділу аспірантури та докторантури ним було підписано індивідуальний план роботи аспіранта у редакції, якою не передбачено продовження терміну навчання в аспірантурі.

Також позивач зазначав, що у період з 28 лютого 2014 року по 27 червня 2014 року він перебував у стані тимчасової непрацездатності, а наказом ректора Академії від 30 січня 2015 року на підставі рішення Вченої ради його було відраховано з аспірантури у зв`язку з невиконанням індивідуального плану роботи без поважних причин.

Посилаючись на те, що через тимчасову непрацездатність позивач не зміг відвідати жодного заняття з навчальних дисциплін для аспірантів першого року підготовки, а також те, що його навчання повинно бути продовжено на термін, який є рівнозначним часу його хвороби, ОСОБА_1 просив задовольнити позовні вимоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду від 16 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, врахував невиконання ОСОБА_1 індивідуального плану роботи без поважних причин, а також виходив з того, що позивачем не доведено протиправності дій відповідача при його відрахуванні з аспірантури та не надано доказів порушення його прав.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Шевченківського районного суду від 16 березня 2016 рокузалишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухваливши нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі і витребувано цивільну справу № 761/32465/15-ц з суду першої інстанції.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Вказана справа передана до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано порушення відповідачем статті 4 Закону України «Про вищу освіту», яка спрямована на захист осіб, що через стан здоров`я опинились у нерівних умовах з іншими особами під час здобуття освіти, оскільки термін навчання позивача продовжено не було, що є дискримінацією по відношенню до нього. Поза увагою судів залишилося те, що індивідуальний план аспіранта у встановленому законом порядку затверджений не був, а тому судові рішення ґрунтуються на припущеннях. Судами попередніх інстанції не застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права про заборону дискримінації, що унеможливлює захист порушених прав позивача. Крім того, судом апеляційної інстанції не встановлено, які саме правовідносини виникли між сторонами.

Короткий зміст вимог відзиву на касаційну скаргу

Відзив до суду касаційної інстанції не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що наказом ректора Національної академії прокуратури України від 21 листопада 2013 року № 137-од ОСОБА_1 з 01 січня 2014 року зараховано до аспірантури Національної академії прокуратури України з відривом від виробництва за спеціальністю 12.00.10 - судоустрій, прокуратура та адвокатура.

27 січня 2014 року між Національною академією прокуратури України та ОСОБА_1 укладено типову угоду про підготовку аспіранта за рахунок державного замовлення, відповідно до якої аспірант зобов`язався дотримуватись всіх умов Положення про підготовку науково-педагогічних та наукових кадрів; оволодіти науковими знаннями, практичними навиками, професійною майстерністю згідно з обраною спеціальністю; виконувати індивідуальний план роботи; звітувати про хід написання дисертації та індивідуального плану; своєчасно подавати відділу аспірантури звіти про виконання індивідуального плану роботи.

Рішенням Вченої ради Академії від 27 лютого 2014 року ОСОБА_1 затверджено тему дисертаційного дослідження.

З 28 лютого 2014 року по 27 червня 2014 року ОСОБА_1 не відвідував заняття у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, що підтверджується відповідною медичною довідкою.

У витягах протоколів засідання Вченої ради та кафедри організації роботи та управління в органах прокуратури вказано, що 20 листопада 2014 року ОСОБА_1 підписав індивідуальний план роботи аспіранта, який повинен бути затверджений не пізніше тримісячного терміну після зарахування до аспірантури, що є порушенням строків його підготовки.

Також судами установлено, що за період навчання в аспірантурі позивач не розпочав написання дисертаційного дослідження, не підготував жодної наукової статті, участі у роботі кафедри не брав, у зв`язку з чим не оволодів науковими знаннями, практичними навичками та професійною майстерністю згідно з обраною спеціальністю.

На засіданні кафедри організації роботи та управління в органах прокуратури 25 листопада 2014 року № 30 за результатами заслуховування звіту аспіранта ОСОБА_1 про проведену ним роботу над написанням дисертаційного дослідження та виконання індивідуального плану у зв`язку з незадовільною роботою ухвалено рішення повторно заслухати звіт у грудні 2014 року.

Після повторного заслуховування звіту ОСОБА_1 17 грудня 2014 року спільним засіданням кафедр встановлено, що робота над написанням дисертаційного дослідження аспірантом ОСОБА_1 взагалі не проводилась, у зв`язку з чим ухвалено рішення про ініціювання перед Вченою радою Національної академії прокуратури України розгляд питання про відрахування ОСОБА_1 зі складу аспірантів денної форми навчання.

29 січня 2015 року на засіданні Вченої ради Національної академії прокуратури України після заслуховування її членів та аспіранта ОСОБА_1 було ухвалено рішення про відрахування останнього зі складу аспірантів денної форми навчання Національної академії прокуратури України.

На підставі вказаного рішення наказом ректора Національної академії прокуратури України від 30 січня 2015 року № 22-од аспіранта ОСОБА_1 відраховано з аспірантури Національної академії прокуратури України за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин відповідно до пунктів 2.22, 2.24 Положення про підготовку науково-педагогічних кадрів у Національній академії прокуратури України.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно із статтею 53 Конституції України кожен має право на освіту.

Право на освіту закріплене у статті 2 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої нікому не може бути відмовлено у праві на освіту.

Відповідно до частини четвертої статті 4 Закону України «Про вищу освіту» право на вищу освіту гарантується незалежно від віку, громадянства, місця проживання, статі, кольору шкіри, соціального і майнового стану, національності, мови, походження, стану здоров`я, ставлення до релігії, наявності судимості, а також від інших обставин. Ніхто не може бути обмежений у праві на здобуття вищої освіти, крім випадків, встановлених Конституцією та законами України.

Згідно із частинами першою, третьою, п`ятою статті 46 Закону України «Про вищу освіту» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставами для відрахування здобувача вищої освіти є: 1) завершення навчання за відповідною освітньою (науковою) програмою; 2) власне бажання; 3) переведення до іншого навчального закладу; 4) невиконання навчального плану; 5) порушення умов договору (контракту), укладеного між вищим навчальним закладом та особою, яка навчається, або фізичною (юридичною) особою, яка оплачує таке навчання; 6) інші випадки, передбачені законом. Особа, відрахована з вищого навчального закладу до завершення навчання за відповідною освітньою програмою, має право на поновлення на навчання в межах ліцензованого обсягу вищого навчального закладу. Порядок відрахування, переривання навчання, поновлення і переведення осіб, які навчаються у вищих навчальних закладах, а також порядок надання їм академічної відпустки визначаються положенням, затвердженим центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки.

Положенням про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 березня 1999 року № 309 (чинним на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що аспірант або докторант може бути відрахований з аспірантури або докторантури за грубе порушення правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу, наукової установи, за вчинення протиправних дій, а також за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин, передбачених пунктом 19 цього Положення. Рішення про відрахування аспіранта або докторанта приймає вчена рада вищого навчального закладу, наукової установи. На підставі рішення вченої ради аспірант або докторант відраховується з аспірантури або докторантури наказом керівника вищого навчального закладу, наукової установи.

Відмовляючи у задоволенні позову суди врахували, що за період навчання ОСОБА_1 не розпочав написання дисертаційного дослідження, не підготував жодної наукової статті, участі у роботі кафедри не брав та виконанням індивідуального плану не займався, у зв`язку з чим Вченою радою було прийнято рішення про відрахування останнього зі складу аспіранта денної форми навчання Національної академії прокуратури України, на підставі якого ректор Академії прийняв відповідний наказ.

Згідно частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність ОСОБА_1 порушенняНаціональною академією прокуратури України положень Закону України «Про вищу освіту» під час прийняття рішення про відрахування позивача з аспірантури у зв`язку з невиконання навчального плану.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 з посиланням на те, що Національною академією прокуратури України не було продовжено аспіранту строк навчання з огляду на його тимчасову непрацездатність є необґрунтованими, оскільки з відповідною заявою до відповідача позивач не звертався.

Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на його дискримінацію є безпідставними, оскільки не підтверджено будь-якими доказами, а зі змісту позовних вимог не вбачається, що позивача обмежено у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, що відповідно до Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» можна вважати дискримінацією.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Жданова
Судді:В. М. Ігнатенко
В. О. Кузнєцов