Дата документу 13.06.2019 Справа № 333/835/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/835/18 Головуючий у 1 інстанції Дмитрієва М.М.
Провадження № 22-ц/807/243/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Крилової О.В.

за участю секретаря судового засідання Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна подружжя.

В позові позивач зазначав, що з 2010 року до літа 2017 року він фактично мешкав у цивільному шлюбі з ОСОБА_2 17.11.2010 року ним за власний кошт було придбано комплекс будівель, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , але згідно до договору купівлі-продажу вказане фермерське господарство було зареєстровано за відповідачем лише формально. Цей факт можуть підтвердити ОСОБА_3 та її син ОСОБА_4 .

Окрім того, згідно додатку № 1 до попереднього договору купівлі-продажу комплексу будівель від 08.11.2010 року є розписка ОСОБА_3 про те, що саме від позивача вона отримала перший внесок у розмірі 5000,00 доларів США.

На виконання умов договору, яким встановлена розстрочка платежів, ним було оформлено у різних фінансових установах кредитні договори від 24.03.2011 року на суму 15600,00 грн.; від 21.12.2011 року на суму 96000,00 грн., 06.03.2012 року на суму 19997,37 грн. та 09.08.2013 року на суму 23154,00 грн.

26.08. 2011 року позивач зі своєю сестрою, ОСОБА_5 , домовилися про те, що він передає їй свій будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 та доплачує їй кошти в обмін на квартиру АДРЕСА_3 . Лише формально вирішили оформити договір купівлі-продажу, де покупцем виступала відповідач.

Позивач зазначив, що ОСОБА_2 не мала та не могла мати грошових коштів на придбання спірного майна, оскільки у 2010 році вона переїхала з селища Приморськ до м. Запоріжжя та працювала лікарем в Дитячій обласній лікарні, а факт їх проживання однією сім`єю підтверджується показами свідків.

На підставі викладеного, позивач просив суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнати спільною сумісною власністю комплекс будівель, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_3 , визнати за ним право власності на Ѕ комплексу будівель які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та 1/ 2 квартири АДРЕСА_3 .

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 березня 2018 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просила залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем факту спільного проживання однією сім`єю без шлюбу з відповідачкою та ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат в період придбання спірного майна.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.2, 4 ст.3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст.74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (Право спільної сумісної власності подружжя).

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Згідно ч. 2 ст. 21 СК проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Як свідчить аналіз змісту ст. 74 СК, це положення може розглядатися лише як загальне правило. Проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без державної реєстрації шлюбу є підставою для виникнення у них права спільної сумісної власності на майно, набуте за час спільного проживання. Водночас оскільки згідно ч. 2 ст. 74 СК на фактичне подружжя поширюються усі положення глави 8 СК "Право спільної сумісної власності подружжя", вони, як і зареєстроване подружжя, мають право за договором передбачити, що таке майно є об`єктом їх спільної часткової власності або особистої власності кожного з них.

Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Докази згідно вимог ст.ст.77 - 80 ЦПК України мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Згідно ч.ч.1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 з 17.09.1983 року. Який було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23.08.2011 року. Вказане рішення суду набрало законної сили 03.09.2011 року.

Колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що твердження позивача про те, що оскільки рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23.08.2011 року (справа №0827/2-2172/11) встановлено факт того, що фактично шлюбні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 припинилися з вересня 2008 року, то він на законних підставах просив суд встановити факт проживання однією сім`єю між ним та ОСОБА_2 під час придбання майна, судо визнано неприйнятними тому, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23.08.2011 року (справа №0827/2-2172/11) факт припинення шлюбних відносин не встановлювався. Лише у вступній частині цього рішення є посилання на позовні вимоги ОСОБА_1 , який вказує на те, що шлюбні відносини із ОСОБА_6 припинені з вересня 2008 року.

Позивачем ОСОБА_1 доказів, які б відповідали критеріям належності, допустимості, достатності та достовірності, на підтвердження факту проживання його однією сім"єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 в період з 2010 року по літо 2017 року та доказів придбання в цей період за спільні кошти і спільною працею комплекс будівель та квартири, суду надано не було, в зв`язку з чим законним та обґрунтованим є висновок суду про відсутність підстав для задоволення його позову.

Суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія, дійшов обгурнтвоаного висновку про те, що посилання позивача на те, що набуте ОСОБА_2 майно, зокрема, комплекс будівель, які знаходяться у АДРЕСА_1 , що належать останній на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 17.11.2010 року Кириченко В.В. державним нотаріусом Василівської державної нотаріальної контори, реєстровий № 2054 та квартиру АДРЕСА_3 , що належить останній на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 26.08.2011 року Масловець Л.С. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, реєстровий №3930, є їх сумісною властністю не ґрунтуються на вимогах закону та не підлягає задоволеню.

Судом першої інстанції, з висновком якого погоджеється колегія суддів, вірно встанвоелно, що сукупність зазначених у справі обставин спростовують доводи позивача та свідчать про недоведеність факту спільного проживання однією сім`єю без шлюбу з відповідачкою та ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат в період придбання спірного майна, тому підстави для визнання майна спільною сумісною власністю, виділення частки відсутні.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 березня 2018 року у цій справі без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20 червня 2019 року.

Головуючий

Судді: