Справа № 2036 / 2-3 / 11
№ 2 / 636 / 634 / 2019
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2019 року Чугуївський міський суд Харківської області в складі:

головуючого - судді Ковригіна О.С.

при секретарі - Фатєєвої С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чугуєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку в порядку забудови, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку забудови.

В обґрунтування свого позову вказала, що останні чотири роки до подачі позову вона проживала з відповідачем ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 .

Зі згоди ОСОБА_3 вона та ОСОБА_2 почали проживати в житловому будинку АДРЕСА_1 , який належить дідусеві ОСОБА_2 і був як спадщина переоформлений на ОСОБА_3

Проживаючи в житловому будинку АДРЕСА_1 , вона та ОСОБА_2 сумісними зусиллями та на сумісні кошти переобладнали та добудували цей житловий будинок.

Сумісно з ОСОБА_2 була зроблена прибудова розміром 8,50 м. * 4,50 м., розміщений в ній коридор, приміщення для газових приладів, санвузол, а також переобладнання веранди і кухні в житлові кімнати з виносом пічного вогнища та збільшена житлова площа всього будинку. Також ними було проведено опалення всього будинку і виконані ремонтні роботи.

У з зв`язку з проведеними будівельними роботами житловий будинок АДРЕСА_1 , площею 42 кв.м., значно змінився та став мати площу 150 кв.м.

Будівництво будинку проводилось за сумісні з ОСОБА_2 кошти, оскільки вели спільне господарство, вирощували домашніх тварин, вона мала щомісячну заробітну плату.

Позивач та її представники позов підтримали та просили його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник, відповідач ОСОБА_2 проти позову ОСОБА_1 заперечували, пояснюючи, що житловий будинок АДРЕСА_1 є власністю ОСОБА_3 і вона сама за свої кошти придбала будівельні матеріали, а її чоловік побудував прибудову до будинку для розміщення санвузла та приміщення для газових приладів. Позивач та її батьки до будівництва прибудови до житлового будинку ніякого відношення не мали.

Справа була розподілена та розглядалась в провадженні судді Ганенко Т.С. та судді Слурденко О.І.

Заочним рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 05.12.2014 року позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку в порядку забудови, уточнена позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю та визнання права власності на 1/ 2 частину житлового будинку, та розподіл сумісного майна була задоволена. Було встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2001 року по 2007 рік, розділено сумісно нажите майно шляхом виділення ОСОБА_1 автомобіля ВАЗ 2108, державний номер НОМЕР_1 , вартістю 17 900 гривень, соковижималки, вартістю 200 гривень, праски, вартістю 180 гривень, пилососа, вартістю 300 гривень, сепаратора, вартістю 280 гривень, пральної машинки-автомат вартістю 1400 гривень та ОСОБА_2 телевізора Самсунг вартістю 3000 гривень, конвекторів у кількості двох штук, вартістю 1600 гривень. В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 було відмовлено. Також з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 було стягнуто грошову компенсацію за витрати на переобладнання житлового будинку АДРЕСА_1 в сумі 30 000 гривень та витрати по оплаті автотоварознавчої експертизи № 5954 від 22.10.2013 року у сумі 686 грн. 00 коп., а саме по 343 грн. 00 коп. з кожного.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до Чугуївського міського суду Харківської області із заявою про перегляд заочного рішення.

В заяві про перегляд заочного рішення ОСОБА_2 ставив питання про скасування заочного рішення, оскільки судом було винесено рішення у відсутності відповідача, який не був обізнаний щодо дати та часу призначення судових засідань, оскільки судові повістки не отримував через тимчасову відсутність за місцем реєстрації.

Окрім того, він посилався на те, що заочне рішення підлягає скасуванню через необґрунтованість та безпідставність позовних вимог позивача, які не підлягають задоволенню, а саме що посилання позивача на переобладнання веранди та кухні житлового будинку АДРЕСА_1 є безпідставними, оскільки ніяких робіт нею там не виконувалось, а ОСОБА_3 за свої кошти купувала будівельні матеріали для прибудови до вищевказаного житлового будинку. Також, право власності на спірний будинок набуто ОСОБА_3 шляхом прийняття спадщини, що також свідчить про те, що будинок не належить йому.

Також, зазначив, що відповідно до вимог ст. 31 ЦПК України,( редакції , яка діяла на момент звернення з позовом до суду і розгляду справи ) до початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред`явити зустрічний позов, позивачем ОСОБА_1 це було зроблено вже на стадії судового розгляду цивільної справи по суті, що є не законним.

Заявник заяву про перегляд заочного рішення підтримав, просив скасувати заочне рішення з вищезазначених підстав.

Суд, дослідивши матеріали справи вважав заочне рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 05.12.2014 року таким, що підлягає скасуванню.

Згідно розпорядження керівника апарату Чугуївського міського суду Харківської області № 02-08/21 від 26.02.2018 р. «Щодо повторного автоматизованого розподілу цивільних справ» та відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26.11.2010р. № 30, у зв`язку із звільненням ОСОБА_4 з посади судді у відставку, здійснено повторний автоматизований розподіл даної справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 26.02.2018 року справу розподілену судді Ковригіну О.С.

Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до слідуючого.

Матеріалами справи не доведено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю, з 2001 року по 2007 рік , спочатку в житловому будинку АДРЕСА_2 , який належав відповідачу ОСОБА_3 , а потім почали проживати в житловому будинку АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_3 і дістався ій після смерті її батька, з огляду на той факт, що ОСОБА_2 з 26 червня 2000 року по 05 вересня 2008 року знаходився у шлюбі з ОСОБА_5 , і ні як не міг проживати однією родиною з позивачем.

Довідка, яка видана ТОВ «Імплант» від 11.11.2008 року позивачу по справі не є допустимим доказом проживання однією родиною і веденням спільного господарства в заявлений позивачем період з 2001 року по 2007 рік.

Уточнення позивача від 07.09.09, від 03.11.09, від 24.03.14 роках судом не приймаються до розгляду , оскільки позивачем заявлена зміна предмету позову після початку розгляду справи по суті і суд розглядає позовні вимоги в редакції від 27.08.2008 року.

Таким чином суд ставиться критично до доводів позивача, в частині встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2001 року по 2007 рік і які не підлягають задоволенню.

Позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку співзабудови не підлягають задоволенню, оскільки даний житловий будинок належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом з 22 грудня 2003 року, виданого Чугуївською державною нотаріальною конторою Харківської області 22.12.2013 року за реєстровим номером 2637 . Крім того в матеріалах справи є докази того факту, що ОСОБА_3 за свої кошти купувала будівельні матеріали для прибудови до вищевказаного житлового будинку.

Матеріалами справи доведено, що в житловому будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 за свої кошти зробили прибудову до житлового будинку, провела ремонтні роботи зі свої чоловіком ОСОБА_6 , цей факт не заперечував сам позивач у судовому засіданні 24.06.2019 року.

Суд критично ставиться до доказів наданих позивачем , щодо купівлі будівельних матеріалів з огляду на те, що вони складені не на позивача а на сторонніх осіб, які роблять висновок про не допустимість доказів підтвердження того, що саме за сумісні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_7 були куплені будівельні матеріали.

Відповідно до ч. 1 ст. 1222 Цивільного кодексу України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до положень ст. 1269 Цивільного кодексу України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Відповідно до положень ст. 331 Цивільного кодексу України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» № 1952-IV від 01.07.2004 р. та п.1.5. Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року N 7/5, обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб.

З огляду на наведене вбачається, що ОСОБА_3 прийняла спадщину відповідно до закону, зробила прибудову та зареєструвала своє право на нерухоме майно розташоване за адресом: по АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України (далі СК України) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, суд може визнати майно дружини (чоловіка) об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо воно за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат другого з подружжя, але при цьому майно, що належало одному із подружжя в порядку ст. 57 СК України, а також майно яке не належить подружжю не перетворюється у спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише в порядку, визначеному ст. 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених цим законом.

Такої правової позиції підтримується ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 23 листопада 2011 року у справі № 6-24002св11 та ВСУ в ухвалі від 29 вересня 2010 року у справі № 6-29921св09.

Житловий будинок АДРЕСА_1 не є власністю ні ОСОБА_1 ні ОСОБА_2 , він не є майном подружжя і таким чином не може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Проте, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 4 постанови від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», члени сім`ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень (прибудови) або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст. 156 Житлового кодексу України обов`язок не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво.

Позивач - ОСОБА_1 не є членом родини ОСОБА_3 , яка є власником будинку і на ню не поширюється право вимагати відшкодування своїх затрат на будівництво відповідно до постанови Пленуму ВСУ.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з п. 23 Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його не дійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

З урахуванням наведеного, позовні вимоги позивача ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Щодо заходів забезпечення позову про накладення арешту на житловий будинок АДРЕСА_1 та на автомобіль ВАЗ 2108, держ. реєстр. номер НОМЕР_1 , суд приходить до наступного.

Згідно ч. 1 ст. 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Вимогами ч. 9 та 10 ст. 158 ЦПК України визначено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Враховуючи, що у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, вбачається, що відпали підстави для забезпечення позову по справі, які були вжити ухвалою судді Чугуївського міського суду Харківської області від 07.09.2009 року, і тому вони підлягають скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись: ст. ст. 10, 11, 76, 158, 211, 206, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку в порядку забудови - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , ОСОБА_3 про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку в порядку забудови, застосованих (вжитих) ухвалою судді Чугуївського міського суду Харківської області від 07.09.2009 року, справа № 2-з-148/09, у виді накладання арешту на житловий будинок АДРЕСА_1 та на автомобіль ВАЗ 2108, державний номер НОМЕР_1 .

Зняти арешт з житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та з автомобіля ВАЗ 2108 державний номер НОМЕР_1 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана до або через Чугуївський міський суд Харківської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя -