Справа № 405/815/18
Номер провадження 2/404/1838/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2019 року м.Кропивницький

Кіровський районний суд м. Кіровограда в складі

головуючої судді -Панфілової А.В.

при секретарі - Проскурні О. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа- Банк» третя особа ОСОБА_2 про визнання недійсним іпотечного договору, суд,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним, із дати укладення, іпотечний договір №800003557-И від 04.04.2008 року, укладений між Закритим акціонерним товариством «Альфа - Банк» в особі Кіровоградського відділення ЗАТ «Альфа - Банк» та ОСОБА_1 та зареєстрований приватним нотаріусом Стоєвою Г.Ф. в реєстрі під номером 1159 із наступним зняттям заборони на відчудження накладеного приватним нотаріусом Стоєвою Г. Ф.

В обґрунтування позову зазначено, що між відповідачем та позивачем був укладений іпотечний договір № 800003557- И від 04.04.2008 року в порядку забезпечення поруки позивача по кредитному договору № 800003557 від 04.04.2008 року, який укладався між Публічним акціонерним товариством «Альфа- Банк» та ОСОБА_2 . Предметом іпотеки є двокімнатна квартира, яка належить ОСОБА_1 в порядку приватизації кооперативного житла.

При укладенні вищевказаного іпотечного договору №800003557-И від 04.04.2008 року відповідач не отримав попереднього дозволу від органу опіки на укладення цього договору, чим порушив право проживання в квартирі онуки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 якій на той час було 16 років та онука ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якому на час укладення іпотечного договору було 2 роки.

Починаючи із 1990 року, в квартирі постійні зареєстрований та проживає син ОСОБА_2 , разом із яким починаючи із дня народження ІНФОРМАЦІЯ_3 , постійно проживає ОСОБА_3 . Починаючи із свого дня народження ІНФОРМАЦІЯ_4 , в квартирі постійно також проживає онук позивача ОСОБА_4 , який, також, має право на користування цієї квартирою. Додано до позовної заяви Довідку № 94 від 01.02.2018 року ОЖБК та ксерокопії свідоцтв про народження ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Вказується, що відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання малолітніх та неповнолітніх дітей є місце проживання їх батьків або одного батьків. Згідно ст. ст. 11, 16, 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідношень, сторони по іпотечному договору повинні було отримати попередню згоду органів опіки та піклування на вчинення іпотечного договору № 800003557 - И від 04.04.2008 року. Органом опіки та піклування в місті Кропивницькому, на час укладення іпотечного договору №800003557-И від 04.04.2008 року, була Кіровоградська міська рада до якої не надходило взагалі ніяких запитів щодо надання попередньої згоди на укладення іпотеки по вказаному договору, а тому такі дозволи відповідачу на надавалися взагалі.

Відповідно до статей 203, 215 ЦК України іпотечний догові №800003557 - И від 04.04.2008 року, який порушує права та інтереси неповнолітньої та малолітньої дитини, при відсутності попередньої згоди органу опіки та піклування на його вчинення, є недійсним і не породжує ніяких правових наслідків для позивача та для відповідача. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови у задоволенні вищевказаного позову про визнання недійсним іпотечного договору № 800003557-И від04.04.2008 року. Позивач при цьому посилається на правову позицію Верховного Суду України по справам №6- 396цс15, № 6- 2918цс15, № 6- 2976цс15, № 6- 605 цс16 .

Згідно статей 15, 16, 215, 216 ЦК України та статей 1, 2 - 4, 14, 215 ЦПК України, в редакції від 03.10.2017 року, оспорювати правочин може також і особа ( заінтересована особа ), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передане їй у володіння. Це підтверджує правова позиція Верховного Суду України в Постанові від 25.05.2016 року по справі № 6-605цс16, а тому просила задовольнити позов повністю.

В судове засідання позивач не з`явилась , поважні причини неявки суду не повідомлено.

До судового засідання представником відповідача надано відзив з посиланням, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Норма ст. 177 СК України, ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», яка передбачає необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини.

Така правова позиція висловлена у Постанові Верховного суду України від 11.05.2016 у справі за № 6-806 цсіб (а також у Постановах № 6-1024цс16, 6-589цс16, 6-3005цс15, 6-405цс15 та ін.).

Згідно правової позиції ВСУ при вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», необхідно в кожному конкретному випадку: перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Як зауважено ВСУ підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є фактичне порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Даний правовий висновок підтверджений і Верховним судом, зокрема: 14 лютого 2018 року у справі № 335/5202/15-ц (провадження № 61-3236св18), в Постанові ВС від 25 січня 2018 року у справі № 161/14948/15-ц (провадження № 61-740 св 18).

Щодо наявності права користування житлом у дитини на момент укладення оспорюваного правочину та добросовісності поведінки іпотекодавців

Пунктом 44 Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» визначено, що «згідно зі статтею 32 ЦК, статтею 177 СК та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІП "Про охорону дитинства" батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

У зв`язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування».

На момент укладення оспорюваного правочину у квартирі за адресою АДРЕСА_1 проживали та були зареєстровані дві особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 . Даний факт підтверджується довідками, виданими ОЖБК № 126 від 20.03.2008 та № 179 від 03.04.2008, які були надані позивачем нотаріусу перед укладенням оспорюваного договору.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Згідно довідки КРЕП-10 № 1085 від 20.03.2008 неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживали та були зареєстровані разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином, на момент укладення оспорюваного правочину діти позичальника ОСОБА_2 не мали права користування квартирою за адресою АДРЕСА_1 .

Додана Позивачем до суду довідка ОЖБК № 94 від 01.02.2018 про реєстрацію неповнолітнього ОСОБА_4 за вказаною адресою в даний час цього факту не спростовує, а свідчить лише про недобросовісну поведінку позичальника та Іпотекодателя по відношенню до Іпотекодержателя з метою уникнення від виконання взятих на себе зобов`язань та реєстрацію неповнолітньої дитини після укладення Іпотечного договору.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Даний договір не суперечить правам та інтересам малолітніх та неповнолітніх осіб і не порушує їх права на користування житлом. Іпотекодавець має повне і виключне право власності на предмет іпотеки, а будь-які треті особи не мають прав на квартиру. Отже, підстав для отримання згоди від органу опіки та піклування не було.

Щодо неповідомлення про право проживання дитини.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, не може бути підставою для визнання договору іпотеки недійсними (правова позиція, висловлена ВСУ у Постанові по справі 6-405цс15).

Іпотекодавці, укладаючи Іпотечний договір, не повідомили Іпотекодержателя про право проживання дітей в даній квартирі, а навпаки надали докази їх проживання за іншою адресою.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Окрім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від ЗО травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Все викладене свідчить, що, по-перше, неповнолітній ОСОБА_4 на момент укладення оспорюваного правочину не мав права користування предметом іпотеки (як і будь-яка інша неповнолітня дитина), а тому дозвіл органу опіки і піклування для його укладення не вимагався Позивачем не доведено, що Іпотечний договір порушує права дитини навіть у протилежному випадку.

Оспорюваний правочин, вчинений бабусею неповнолітнього, в той час як відповідно до частини шостої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України може бути визнаний судом недійсним з даних підстав лише правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами).

Вказується, що , в даному випадку відсутні будь-які правові підстави для визнання Договору недійсним, а тому просить відмовити в задоволенні позову повністю.

Третя особа в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлено рекомендованими листами (а. с.100,118), поважні причини неявки суду не повідомлено.

Згідно ст.223 ЦПК України, суд визнає причини неявки неповажними і вирішує справу розглядати за даної явки і наявних матеріалів у справі.

Судом встановлено наступні факти.

04.04.2008 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 800003557, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 30000 дол. США зі сплатою процентної ставки 13,80 % та строком повернення до 04.04.2023 року (а.с. 8).

В забезпечення зобов`язань ОСОБА_2 перед банком, між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено іпотечний договір № 800003557-И, згідно якого предметом іпотеки є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , вартістю 23256 грн.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Перевіряючи доводи сторін, надаючи оцінку пред`явлених ними доказів в обґрунтування своїх доводів (заперечень).

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 28.09.2018 року стягнуто із ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" заборгованість за кредитним договором № 800003557 від 04.04.2008 року в розмірі- 565 659,68 грн., з них: заборгованість за кредитом- 526 259,22 грн., заборгованість по відсоткам- 25 916,14 грн., пеня- 13 484,32 грн., а також 3 654,00 грн. -сплаченого судового збору, рішення набрало законної сили 30.10.2018 року.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 25.05.2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Альфа-Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 про визнання припиненим та недійсним іпотечного договору з інших підстав ніж у розглядуваній справі - відмовлено в повному обсязі, рішення набрало законної сили 08.02.2018 року .

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Норма ст. 177 СК України, ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», яка передбачає необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини.

Така правова позиція висловлена у Постанові Верховного суду України від 11.05.2016 у справі за № 6-806 цсіб (а також у Постановах № 6-1024цс16, 6-589цс16, 6-3005цс15, 6-405цс15 та ін.).

Згідно правової позиції ВСУ при вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», необхідно в кожному конкретному випадку: перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Як зауважено ВСУ підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є фактичне порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Даний правовий висновок підтверджений і Верховним судом, зокрема, у 14 лютого 2018 року у справі № 335/5202/15-ц (провадження № 61-3236св18), Постанові ВС від 25 січня 2018 року у справі № 161/14948/15-ц (провадження № 61-740 св 18).

Щодо наявності права користування житлом у дітей на момент укладення оспорюваного правочину та добросовісності поведінки іпотекодавців

Пунктом 44 Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» визначено, що «згідно зі статтею 32 ЦК, статтею 177 СК та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІП "Про охорону дитинства" батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

У зв`язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування».

На момент укладення оспорюваного правочину у квартирі за адресою АДРЕСА_1 проживали та були зареєстровані дві особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 . Даний факт підтверджується довідками, виданими ОЖБК № 126 від 20.03.2008 та № 179 від 03.04.2008, які були надані нотаріусу перед укладенням оспорюваного договору.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Згідно довідки КРЕП-10 № 1085 від 20.03.2008р. неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживали та були зареєстровані разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином, на момент укладення оспорюваного правочину діти позичальника ОСОБА_2 не мали права користування квартирою за адресою АДРЕСА_1 .

Додана Позивачем до суду довідка ОЖБК № 94 від 01.02.2018 про реєстрацію неповнолітнього ОСОБА_4 за вказаною адресою в даний час цього факту не спростовує, а свідчить лише про недобросовісну поведінку позичальника та Іпотекодателя по відношенню до Іпотекодержателя з метою уникнення від виконання взятих на себе зобов`язань та реєстрацію неповнолітньої дитини після укладення Іпотечного договору.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття З ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Даний договір не суперечить правам та інтересам малолітніх та неповнолітніх осіб і не порушує їх права на користування житлом. Іпотекодавець має повне і виключне право власності на предмет іпотеки, а будь-які треті особи не мають прав на квартиру. Отже, підстав для отримання згоди від органу опіки та піклування не було.

Суд погоджується із позицією відповідача і щодо неповідомлення про право проживання дитини.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, не може бути підставою для визнання договору іпотеки недійсними (правова позиція, висловлена ВСУ у Постанові по справі 6-405цс15).

Іпотекодавці, укладаючи Іпотечний договір, не повідомили Іпотекодержателя про право проживання дітей в даній квартирі, а навпаки надали докази їх проживання за іншою адресою.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Окрім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від ЗО травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пленум Верховного Суду України в п. п. 2, 12 постанови від 28.04.78 N 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" роз`яснив, що угода може бути визнана недійсною лише на підставі та з наслідками, передбаченими законом. В кожній справі про визнання угоди недійсною суд має встановити ті обставини, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною, та настання визначених юридичних наслідків.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України є грошова одиниця України - гривня; іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні; сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

За ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Тобто, законодавець визначив, що у випадках, прямо передбачених законом, резиденти мають право здійснювати валютні операції та використовувати іноземну валюту як засіб платежу.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року №15-93 Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Таким чином, законодавством України чітко визначено правомірність банків на підставі відповідних ліцензій надавати кредити в іноземній валюті та бути суб`єктом кредитних зобов`язань (правовідносин) в іноземній валюті.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частина друга статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачає, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону».

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахування вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

В статті 629 ЦК України зазначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку, щодо відмови в задоволенін позову повністю, оскільки неповнолітній ОСОБА_4 на момент укладення оспорюваного правочину не мав права користування предметом іпотеки (як і будь-яка інша неповнолітня дитина), а тому дозвіл органу опіки і піклування для його укладення не вимагався Позивачем не доведено, що Іпотечний договір порушує права дитини навіть у протилежному випадку оспорюваний правочин вчинений бабусею неповнолітнього, в той час як відповідно до частини шостої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України може бути визнаний судом недійсним з даних підстав лише правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами).

Таким чином, в даному випадку відсутні будь-які правові підстави для визнання Договору недійсним, позов є необгрунтованим і не підлягає задоволенню повністю.

Згідно ст. ст.134,142 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задовленні позову суд вирішує, судові витрати залишити по фактичному їх понесенні сторонами.

Керуючись ст.ст. 6, 203, 215, 227, 261, 266, 267, 356, 524, 525, 533, 629, 638, 1054 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», , ст. ст. 134-142,223,263, 265,268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , ІПН- НОМЕР_2 ) до Акціонерного товариства «Альфа- Банк» ( 01001, м. Київ,вул.. Десятинна, 4/6 ) третя особа ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , ІПН НОМЕР_3 ) про визнання недійсним іпотечного договору, відмовити повністю.

Судові витрати залишити по фактичному їх понесенні сторонами.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Кропивницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення рішення .

Повний текст рішення виготовлено 20.06.19 року.

Суддя Кіровського А. В. Панфілова

районного суду

м.Кіровограда