КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №22ц/824/8262/19 Головуючий у 1 інстанції-Савицький О.А
Унік.№761/1766/2019 Доповідач - Панченко М.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі :

Судді-доповідача Панченка М.М.

Суддів Волошиної В.М., Слюсар Т.А.

При секретарі Кемському В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 14 березня 2019року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Арсенал-Лайф» про визнання недійсним кредитного договору,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним кредитного договору і, посилаючись на Закон України «Про захист прав споживачів», просив захистити його права, як споживача банківських послуг, визнавши недійсним кредитний договір укладений сторонами 05.05.2015 року за №482182964, за яким позивач отримав кредитні кошти у розмірі 5.962,35 грн. на термін до 06.03.2016 року з фіксованою процентною ставкою за користування кредитом у розмірі 0,01% річних.

Послався на те, що з недотриманням ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» під час укладення договору кредитор не повідомив позичальника про умови кредитування.

Також вважає, що кредитний договір не відповідає вимогам ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» та містить несправедливі умови, зокрема, в частині покладення на позичальника оплати за управління кредитом.

Крім того, послався на те, що всупереч ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди» спірним договором безпідставно передбачене третейське застереження.

Також, на думку позивача, умови кредитного договору щодо послуг страхування із страховою компанією ТОВ «Страхова компанія «Арсенал-Лайф» - є несправедливими.

Послався на те, що указаний кредитний договір в силу ст.ст.215,203 ЦК України є недійсним з моменту його підписання, оскільки укладений з порушенням конституційних прав позивача, як споживача банківських послуг.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 14 березня 2019року у позові відмовлено /а.с.58-64/.

Відмовляючи у позові, суд послався на те, що права позивача, як споживача кредитних послуг не були порушені будь-якими діями відповідача. Тобто, суд першої інстанції відмовив позивачу у задоволенні позову по суті спору, посилаючись на відсутність факту порушення прав позивача. У зв`язку з цим, відповідно до ст.256 ЦК України, судом першої інстанції відмовлено відповідачу ПАТ «Альфа-Бан» у застосуванні строку позовної давності.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушенням судом вимог матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову /а.с.65-69/.

Послався на доводи викладені в позовній заяві, які на думку скаржника, не були враховані судом.

Скаржник ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просив суд апеляційної інстанції розглядати справу за його відсутності.

Відповідач ПАТ «Альфа-Банк», будучи належним чином повідомленим про час та день розгляду справи у судове засідання свого представника для участі у розгляді справи не направив.

В силу ст.372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнані судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З урахуванням викладеного, відповідно до положень ст.372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд за відсутності сторін.

Заслухавши доповідь по справі, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково. Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові за пропуском строків позовної давності з таких підстав.

Як слідує з матеріалів справи і таке встановлено судом, відповідно до кредитної угоди від 05.05.2015 року за №482182964, укладеного між кредитором ПАТ «Альфа Банк» та позичальником ОСОБА_1 , останній отримав кредит у розмірі 5.962,35 грн. на термін до 06.03.2016 року з фіксованою процентною ставкою за користування кредитом у розмірі 0,01% річних.

Цільове призначення кредиту, відповідно до п.2.5. кредитної угоди - покриття споживчих потреб позичальника на придбання товарів, а також внесення страхового платежу у сумі 764,65 грн. за договором добровільного страхування життя страхувальника на рахунок третьої особи ТОВ «Страхова компанія «Арсенал-Лайф»/ а.с.9/.

Крім того, 2.8 спірного договору передбачена оплата позичальником комісійних платежів, куди також включено оплату за управління кредитом за період з 07 по 37 місяці користування кредитом у сумі 3% від суми кредиту.

А в силу п.4 спірного договору сторонами передбачено право звернення кожної зі сторін до третейського суду у разі виникнення спору.

Згідно Додатку №1 до спірного договору сторони погодили графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної вартості процентної ставки /а.с.9 звор./.

Як вбачається з кредитного договору, відповідно до п.2.7. договору сторонами передбачені порядок повернення кредиту, сплата відсотків за його користування та інших платежів за цим договором, а саме: платежі з повернення кредиту, сплата відсотків за його користування та інші платежі здійснюються щомісячно, рівними частинами у розмірі та терміни, які визначені цим договором.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним,якщо сторони в належній формі досягли усіх істотних умов договору.

Таким чином, між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк» виникли відносини договору кредиту, які, відповідно до ст.1054 ЦК України, полягають у тому, що банк (кредитодавець) зобов"язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти.

Встановлено, що на час звернення позивача до суду з цим позовом кредитором ПАТ «Альфа-Банк» в повному обсязі виконані договірні зобов`язання з надання кредитних коштів, що не заперечувалось позивачем у позовній заяві.

Вважаючи договірні умови несправедливими, позичальник ОСОБА_1 , посилаючись на дисбаланс прав та обов`язків сторін за кредитною угодою на користь кредитора, що на його думку, в силу ст.ст.203,215 ЦК України, свідчить про недійсність кредитного договору, звернувся з цим позовом до відповідача і просив винести рішення, яким визнати недійсним кредитний договір, як такий що не відповідає вимогам чинного законодавства, з моменту його укладення.

Дійшовши висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням роз`яснень, викладених у п.14 постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно якого при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Із аналізу ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» слідує, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.6 Закону України від 12.07.2001 №2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Відповідно до ч.2ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідків є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який керувався ст.627 ЦК України, згідно якої сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, та виходить з того, що договірні умови передбачені зазначеним Кредитним договором та додатками до нього не створюють дисбаланс прав та обов`язків на користь будь-якої сторони цієї кредитної угоди, а тому ці умови не можна кваліфікувати, як несправедливі та дискримінаційні, що порушують права позивачки ОСОБА_1 , як споживача фінансових послуг.

Всі договірні умови підписані позивачем добровільно, без будь-якого тиску, без погодження з позичальником банк не включив до договору жодної умови, які б створювали дисбаланс прав та обов`язків позичальника.

При цьому, позичальником добровільно виконувались договірні умови, починаючи з 2007 року, що свідчить про те, що він їх визнавав і погоджувався з ними і лише після закінчення дії договору, позивач звернувся до суду з цим позовом у 2015 році.

В частині посилань позивача на ненадання позичальнику інформації щодо кредитної угоди та можливих ризиків, колегія суддів враховує, що підрахунок сукупної вартості кредиту не становить для позивача складності, оскільки сторонами договору чітко і зрозуміло обумовлено розмір кредиту, його відсоток, та відповідальність за порушення виконання кредитних умов.

Крім того, як зазначено вище, 05.05.2015 року сторонами підписана додаткова угода до кредитного договору від 05.05.2015 року за №482182964, згідно якої вони обумовили, що Банк надає Позичальнику інформацію про інші умови кредитування, детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки та методу нарахування процентної ставки, вартості всіх супутніх послуг, інших фінансових зобов`язань Позичальника .

Тобто, якщо Банк не виконав указаних своїх зобов`язань за цією додатковою угодою, то в цьому випадку позичальнику треба вимагати від Банка виконання ним своїх договірних зобов`язань, а не вимагати визнання недійсним кредитної угоди в цілому.

Щодо доводів скарги в частині несправедливих послуг страхування зазначених в договорі, слід зазначити наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та страховик ТДВ «Страхова компанія «Арсенал-Лайф» не заперечували факт укладення договору добровільного страхування ризиків позичальника між страховиком та страхувальником на підставі Умов страхування які є його невід`ємною частиною, та надання в його в рамках страхового покриття за нижче перерахованими страховими ризиками.

Згідно з п. 4 договору страхування страхова сума за договором страхування становить 5.097,70 грн., а страховий платіж (сплачується одноразово) - 76,46 грн.

Таким чином, з урахуванням положень ст.ст.6, 627 ЦК України, позивач погодився з умовою добровільного страхування ризиків позичальника в ТДВ «Страхова компанія «Арсенал-Лайф», що підтверджується його підписами на кредитному договорі та договорі страхування, а тому ці умови є обов`язковими для виконання.

Як на час укладання оспорюваного кредитного договору так і протягом дії цього договору позивач був згодний з умовами договору в частині страхування. При цьому, позивач був вільний як у виборі фінансових установ для отримання кредиту так і у виборі форми кредитування.

Позивачем не доведено, що умови договору в частині добровільного страхування є несправедливими, а тому, колегія суддів вважає, що не має підстав для визнання недійсним договору в частинні стягнення страхового платежу на користь страховика. При цьому, колегією також враховується і те, що вимоги про визнання недійсним договору страхування позивачем не заявлялися.

Встановлено, що Позивач з пропозиціями про внесення змін до умов кредитного договору, зокрема, щодо звільнення від відповідальності Банку, можливості внесення змін та доповнень до Кредитного договору, не звертався, що свідчить про його згоду з усіма умовами спірного Кредитного договору.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з порушенням матеріальних норм права неправильно вирішив заявлені позивачем вимоги в частині визнання недійсним обов`язку платити комісію за управління кредитом.

Рішення суду в цій частині не відповідає вимогам ст.ст. 213, 215 ЦПК України.

Згідно п.2.8. кредитного договору встановлено комісію (плату) за управління кредитом, за період з 7 по 37 місяці користування кредитом у розмірі 3% від суми кредиту щомісячно.

Відмовляючи в задоволенні позову в повному обсязі, суд не застосував норми права, які підлягали до застосування в цій частині позовних вимог.

Так, за положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Пунктом 2.2. кредитного договору передбачено плату за користування кредитом у вигляді процентів, що є дохідною частиною банку, яка використовується банком на всі його витрати по обслуговуванню кредита. А тому окреме стягнення комісійних витрат з позивальника на обслуговування кредита є подвійною платою позичальника на користь кредитора, що є несправедливим.

При цьому, у кредитному договорі банк не обґрунтував склад послуг, включених у комісійні платежі за управління кредитом.

Аналогічна правова позиція висловлена також ВСУ в постанові від 16.11.2016 року по справі № 6-1746цс16.

Суд першої інстанції не звернув увагу, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за управління кредитом, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому банк нараховує комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним і тягне за собою визнання цієї умови недійсною.

Доводи апеляційної скарги в цій частині знайшли своє підтвердження в судовому засіданні апеляційного суду, яким встановлена наявність підстав для визнання недійсним підпункту 2.8 спірного кредитного договору.

Крім того, колегія суддів вважає обґрунтованими вимоги позивача ОСОБА_1 щодо визнання недійсним спірного кредитного договору в частині застосування третейського застереження, передбаченого п.4 указаного кредитного договору.

Так, відповідно до п.4 кредитного договору сторони погодили внести до кредитного договору третейське застереження про те, що всі спори, розбіжності та вимоги, які виникають при виконанні цього договору чи у зв`язку з ним або випливають зх. нього, підлягають за вибором сторони договору у Постійно діючому третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» у відповідності до його регламенту.

Ззгідно з частиною першою ст.12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Статтею 6 Закону України «Про третейські суди визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами.

Законом України «Про внесення змін до ст.6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу ст.6 Закону України «Про третейські суди» доповнено п.14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Зазначений закон набрав чинності 12.03.2011 року.

Згідно з абз. 2 п. 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» за наявності у кредитному договорі третейського застереження (окремої третейської угоди) при вирішенні спору суд має врахувати положення пункту 14 частини першої статті 6 Закону України від 11 травня 2004 року № 1701-VI «Про третейські суди» про те, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), не підлягають розгляду третейськими судами.

Отже, на час укладання кредитного договору, Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Вищезазначене узгоджується з правовою позицією, викладену у постанові Верховного Суду України № 6-64цс15 від 20.05.2015 року.

Крім того, відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі №6-1716цс15, правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Незалежно від предмета та підстав спору, а також незважаючи на те, хто звернувся з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

З огляду на викладене, третейське застереження у спірному кредитному договорі від 05.05.2015 року між сторонами було укладено в порушення вимог п.14 статті 6 Закону України «Про третейські суди» , а тому в цій частині кредитний договір є недійсним.

Між тим, колегія суддів, погоджуючись з доводами ПАТ «Альфа-Банк» доходить висновку про відмову у позові за пропуском строку позовної давності звернення позивача до суду з позовом про захист порушеного права.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

А,згідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, або про особу? яка його порушила.

Із аналізу указаних норм слідує, що оскільки позивачу ОСОБА_1 було відомо про порушення його прав як споживача, в частині несправедливих умов підписаного ним 05.05.2015 року кредитного договору в частині третейського застереження та комісійних платежів за управління кредитом, тому, саме з дня підписання цього кредитного договору, тобто, з 05.05.2015 року, йому стало відомо про порушення його прав як споживача кредитних послуг. І з цієї дати у нього виникло право на судовий захист свого права.

Між тим, з позовом до суду позивачка звернулась лише 17.07.2018 року, тобто, після спливу трирічного строку позовної давності.

Відповідно до ч.3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленого до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі,є підставою для відмови у позові.

Враховуючи вищевикладене, та положення ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у позові про визнання недійсним кредитного договору в частині застосування третейського застереження та обов`язкової плати позичальником комісійних платежів за управління кредитом з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у позові за пропуском строку позовної давності, а в решті рішення належить залишити без змін.

Керуючись ст.ст.374, 375, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 14 березня 2019 року в частині відмови у позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним кредитного договору за №482182964 від 05.05.2015 року в частині застосування третейського застереження та комісійних платежів за управління кредитом, та постановити в цій частині нове рішення про відмову у позові з інших підстав.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач

Судді