Постанова

Іменем України

05 червня 2019 року

м. Київ

справа № 343/1816/15-ц

провадження № 61-11652св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2017 року у складі судді: Тураша В. А. та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 травня 2017 року у складі колегії суддів: Проскурніцького П. І., Бойчука І. В., Васильковського В. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 08 січня 2013 року згідно до письмової розписки ОСОБА_1 позичила гроші ОСОБА_2 у розмірі 50 000 доларів США для придбання будівельних матеріалів на проведення ремонту в квартирі у АДРЕСА_1 . Зазначені гроші відповідач зобов`язувалася повернути до 30 липня 2015 року.

20 січня 2014 року згідно письмової розписки ОСОБА_1 позичила гроші ОСОБА_2 у розмірі 30 000 доларів США для погашення банківського кредиту у АТ «ОТП Банк», який було отримано ОСОБА_3 для придбання квартири у АДРЕСА_1 . Зазначені гроші відповідач зобов`язувався повернути до 30 липня 2015 року.

Всього борг складає 80 000 доларів США і на цей час ОСОБА_2 кошти їй не повернула.

Згідно рішення Долинського районного суду від 22 червня 2015 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.

Факт підписання ОСОБА_2 розписок свідчить про отримання позичальником всієї грошової суми.

Кошти ОСОБА_2 були отримані у період знаходження у шлюбі та для ремонту квартири у м. Львів і для погашення банківської заборгованості за кредитним договором, який було укладено для придбання зазначеної квартири.

Стосовно виникнення обов`язку щодо саме двох відповідачів з договорів позики, то позивач зазначала, що у цих правовідносинах необхідно керуватися нормами цивільного (статті 203, 204, 215 ЦК України) та сімейного законодавства (статті 65 СК України), а також враховувати факт використання майна (коштів) в інтересах сім`ї.

Оскільки договори позики ОСОБА_2 були укладені в інтересах сім`ї та за ними відбувся факт передачі грошей, то і у ОСОБА_3 також виникає обов`язок щодо погашення зазначеного боргу. За таких обставин за двома договорами позики сума боргу складає 80 000 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти складає 1 809 600 грн.

Оскільки шлюб між відповідачами розірвано позивач з кожного з відповідачів просила стягнути по 904 800 грн.

07 квітня 2017 року ОСОБА_1 подала заяву про зменшення позовних вимог, в якій просила стягнути на її користь з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 677 950 грн, судові витрати по справі та витрати за надання правової допомоги.

10 квітня 2017 року ОСОБА_1 подала заяву про залишення без розгляду позовної вимоги у частині стягнення боргу згідно договору позики та розписки від 20 січня 2014 року у сумі 30 000 доларів США.

Ухвалою Долинського районного суду від 10 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у частині стягнення боргу згідно договору позики від 20 січня 2014 року у сумі 30 000 доларів США залишено без розгляду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2017 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 677 950 грн суму боргу за борговою розпискою від 08 січня 2013 року. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення на її користь коштів у розмірі 677 950 грн суму боргу за борговою розпискою від 08 січня 2013 року відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 18 849,60 грн витрат за проведення судової технічно-почеркознавчої експертизи згідно квитанцій № 11878F1804 від 24 березня 2016 року та № від 24 березня 2016 року.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 суму позики своєчасно не повернула і визнала позовні вимоги у частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 677 950 грн. Позивачем не доведено, що договори позики від 08 січня 2013 року та 20 січня 2014 року укладались, а позичені за ними кошти використовувалися в інтересах сім`ї відповідачів що виключає можливість стягнення із ОСОБА_3 половини суми цих коштів.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Долинського районного суду від 11 квітня 2017 року залишено без змін.

Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що договір позики виходить за межі дрібного побутового і у матеріалах справи відсутня у письмовій чи будь-якій іншій формі згода ОСОБА_3 , як другого з подружжя, на укладення договору позики. Позивачем не доведено, що ОСОБА_2 укладено договір позики в інтересах сім`ї.

Аргументи учасників справи

У червні 2017 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 травня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржені рішення у частині відмови у стягненні боргу зі ОСОБА_3 та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди за формальними ознаками вирішили, що помилкове зазначення ОСОБА_2 у письмовій розписці адреси квартири АДРЕСА_2 » замість квартира АДРЕСА_2 свідчить, що ОСОБА_2 не могла позичені кошти витратити на потреби сім`ї. Один і той же доказ суди оцінили по-різному стосовно відповідачів. Вважає безпідставним посилання судів на інформаційну довідку, що квартира АДРЕСА_2 , яка належить іншій особі, оскільки з моменту одруження відповідачів та позики коштів пройшло тільки два місяці і ОСОБА_2 могла помилятися у точній адресі будинку.

Вказує, що факт використання позичених коштів ОСОБА_2 . в інтересах сім`ї підтверджений належними та допустимими доказами, зокрема достроково погашено кредит, а також зроблено ремонт у квартирі у період знаходження відповідачів у шлюбі. Суди не врахували висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц. Суд першої інстанції з порушенням статті 88 ЦПК України (у редакції, чинній на момент прийняття оскарженого рішення) розподілив судові витрати на проведення експертизи, оскільки позовні вимоги задоволено частково.

Аналіз касаційної скарги свідчить, що ОСОБА_1 оскаржує судові рішення тільки в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу та розподілу судових витрат. В іншій частині рішення судів не оскаржуються, а тому у касаційному порядку не переглядаються.

У вересні 2017 року ОСОБА_3 надав заперечення на касаційну скаргу, в яких просить відхилити касаційну скаргу, а оскаржені рішення залишити без змін, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню, оскільки не спростовує висновків судів першої й апеляційної інстанцій, а фактично зводиться до переоцінки доказів, яким суди надали належну оцінку. Оскаржені рішення відповідають висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 20 лютого 2013 року у справі № 6-163цс12.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання судового рішення задоволено. Зупинено виконання рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2017 року до закінчення касаційного провадження.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Рух справи

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що відповідно до розписки від 08 січня 2013 року ОСОБА_2 взяла в борг в с. Оболоня, Долинського району 50 000 доларів США з метою придбання будівельних матеріалів та проведення ремонту квартири за адресою АДРЕСА_3 . Кошти зобов`язувалася повернути громадянці ОСОБА_1 у термін до 30 липня 2015 року.

Встановивши, що розписка від 08 січня 2013 року підтверджує не лише укладення договору позики, а й отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів із зобов`язанням повернути їх, порушення ОСОБА_2 умов договору позики і не повернення отриманої грошової суми, суди зробили висновок про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 677 950 грн.

При відмові у задоволенні позову у частині відмови у стягненні боргу зі ОСОБА_3 суди зробили висновок, що позивачем не доведено, що договори позики від 08 січня 2013 року та 20 січня 2014 року укладались, а позичені за ними кошти використовувалися в інтересах сім`ї відповідачів що виключає можливість стягнення із ОСОБА_3 половини суми цих коштів. Договір позики виходить за межі дрібного побутового і у матеріалах справи відсутня у письмовій чи будь-якій іншій формі згода ОСОБА_3 , як другого з подружжя, на укладення договору позики.

Колегія суддів погоджується із цим висновком судів з таких підстав.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 639/7335/15-ц (провадження № 61-1028св18) зроблено висновок, що тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї.

Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суди встановили, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 15 вересня 2012 року по 22 червня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Долинського районного суду від 22 червня 2015 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований 15 вересня 2012 року МВ ДРАЦС Львівського МУЮ, актовий запис № 2219 розірвано.

20 березня 2012 року ОСОБА_3 придбав у приватну власність нерухоме майно, а саме квартиру, яка розташована за адресою АДРЕСА_3 . Право власності набуто ним на підставі договору купівлі-продажу № 1839 від 20 березня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячук О. А. Дата прийняття рішення про державну реєстрацію 20 березня 2012 року, що підтверджується копією інформаційної довідки з реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Право власності за вказаною квартирою на цей час зареєстровано за ОСОБА_6

Для придбання цієї квартири між ОСОБА_3 та ПАТ «ОТП Банк» був укладений кредитний договір № 600/12592/12 від 20 березня 2012 року на суму 350 000 грн.

Того ж дня для забезпечення кредитного договору між ОСОБА_3 та ПАТ «ОТП Банк» було укладено іпотечний договір № 600/12592/12, за яким предметом іпотеки виступала придбана квартира за адресою: АДРЕСА_3 .

Повідомлення ПАТ «ОТП Банк» за вих. №600-01-5/622 від 03 грудня 2015 року свідчить про те, що кредит по якому предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_3 погашено у повному обсязі.

Таким чином зазначене нерухоме майно згідно частини першої статті 57 СК України є особистою приватною власністю ОСОБА_3 , оскільки набуте ним до шлюбу.

Згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира за адресою, яка вказана в розписці від 08 січня 2013 року, АДРЕСА_3 , належить ОСОБА_7 , а не ОСОБА_3 відповідачу у справі.

Встановивши, що ОСОБА_1 не довела, що кошти у розмірі 50 000 доларів США, отримані ОСОБА_2 , використані в інтересах сім`ї, суди зробили обґрунтований висновок про відсутність підстав для стягнення із ОСОБА_3 половини суми цих коштів.

Разом із тим, колегія суддів приймає аргумент касаційної скарги про те, що суд першої інстанції з порушенням статті 88 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення суду першої інстанції) розподілив судові витрати на проведення експертизи, оскільки позовні вимоги задоволено частково.

У частині першій статті 88 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення суду першої інстанції) передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

З урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_1 просила стягнути на її користь з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 677 950 грн. Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2017 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 677 950 грн суму боргу за борговою розпискою від 08 січня 2013 року. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення на її користь коштів у розмірі 677 950 грн суму боргу за борговою розпискою від 08 січня 2013 року відмовлено.

За таких обставин на підставі статті 88 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення суду першої інстанції) на користь ОСОБА_3 із ОСОБА_1 підлягають стягненню 9 424,80 грн витрат за проведення судової технічно-почеркознавчої експертизи. Тому оскаржене рішення суду першої інстанції підлягає зміні у частині стягнення витрат.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені рішення в частині розподілу судових витрат ухвалено без додержанням норм процесуального права.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржені рішення змінити у частині стягнення судових витрат, а в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу оскаржені рішення слід залишити без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання судового рішення задоволено. Зупинено виконання рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2017 року до закінчення касаційного провадження. Оскільки оскаржене рішення змінено, то виконання рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2017 року у його незміненій частині необхідно поновити.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2017 року, залишене без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 травня 2017 року, змінити.

Абзац п`ятий рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2017 року викласти у такій редакції: «Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 9 424,80 грн витрат за проведення судової технічно-почеркознавчої експертизи згідно квитанцій № 11878F1804 від 24 березня 2016 року та № від 24 березня 2016 року».

Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 травня 2017 року у частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу залишити без змін.

Поновити виконання рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2017 року у незміненій частині.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. М. Коротун

В. І. Крат

В. П. Курило