Постанова

Іменем України

19 червня 2019 року

м. Київ

справа № 643/822/17

провадження № 61-21998св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М. Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду міста Харкова від 11 грудня 2017 року у складі судді Горбунової Я. М. та постанову Апеляційного суду Харківської області від 02 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Кругової С. С., Маміної О. В., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на майно та стягнення сум, посилаючись на те, що з 29 липня 2005 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. До цього з 15 березня 2003 року по 02 листопада 2004 року відповідач перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 , під час якого ними була придбана трикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_4 , зареєстрована за ОСОБА_3 30 серпня 2007 року після продажу належної його батьку трикімнатної квартири батько подарував йому 358 550 грн. 06 вересня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу цінних паперів він придбав в Акціонерному комерційному банку «Меркурій» цільову безпроцентну облігацію, яка надавала право після закінчення будівництва отримати у власність трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Вартість облігації становила 386 325 грн, з яких 226 325 грн він сплатив подарованими батьком грошима, а 160 000 грн - за рахунок кредиту, отриманого в Акціонерному комерційному банку «Меркурій». 29 вересня 2007 року між відповідачем та її колишнім чоловіком ОСОБА_3 було укладено договір про визначення часток у квартирі за адресою: АДРЕСА_4 , а 26 жовтня 2007 року було укладено договір купівлі-продажу частини квартири, в результаті чого на ім`я відповідача була придбана 1/2 частина квартири, за яку він сплатив 50 000 грн, отриманих в подарунок від свого батька. Після завершення будівництва квартири за адресою: АДРЕСА_2 в обмін на погашення цільової безпроцентної облігації він отримав свідоцтво про право власності від 16 квітня 2010 року. У зв`язку з фінансовими труднощами за згодою відповідача 30 вересня 2011 року він продав вищезазначену квартиру за 221 050 грн. З отриманих коштів 29 березня 2012 року на ім`я відповідача було придбано автомобіль Nissan Almera Classic, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . З червня 2012 року між сторонами фактично було припинено шлюбні відносини, а в липні 2013 року шлюб розірвано. У період з червня 2012 року по вересень 2016 року він здійснював погашення кредиту за рахунок особистих коштів, після чого звернувся до відповідача з пропозицією оформити договір про поділ майна, однак отримав відмову. Під час збирання документів він дізнався, що 10 січня 2017 року відповідач продала квартиру за адресою: АДРЕСА_4 за 1 080 000 грн, а в грудні 2014 року продала автомобіль Nissan Almera Classic своєму батьку за 172 910 грн. Враховуючи викладене, посилаючись на положення статей 60, 61, 63, 65, 67-70 Сімейного кодексу України (далі - СК України) та статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), позивач просив визнати за ним право особистої приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 , визнати за ним право особистої приватної власності на автомобіль Nissan Almera Classic, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , стягнути з ОСОБА_2 на його користь 540 000,00 грн вартості 1/2 частини квартири та 172 910,00 грн вартості автомобіля.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 11 грудня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 . 270 000 грн як вартість 1/4 частини квартири АДРЕСА_4 та 86 455 грн як вартість 1/2 частини автомобіля «Nissan Almera Classic», 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , а всього 356 455 грн в порядку компенсації вартості майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 8 000 грн.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що надані позивачем докази не свідчать беззаперечно про той факт, що спірні квартира та машина придбані позивачем за власні кошти, а факт продажу батьком позивача квартири не свідчить про передачу отриманих від цього коштів позивачу в дар, що давало б підстави для визнання цих грошей особистою власністю позивача і для висновку про набуття ним майна за власні кошти. Так само не підтверджений факт виплати позивачем кредитних боргів власними коштами.Нотаріальні заяви, які надавав позивач відповідачу на право розпорядження спірним майном, та довіреність, видана 03 лютого 2014 року позивачем на ім`я відповідача на представництво його інтересів у Публічному акціонерному товаристві банк «Меркурій» з питань погашення кредиту, навпаки свідчать, що спірне майно набувалося подружжям під час шлюбу та за їх спільні кошти. Таким чином, посилаючись на положення статей 60, 63, 70 СК України, суд дійшов висновку, що 1/2 частина квартири АДРЕСА_4 та автомобіль Nissan Almera Classic, які були придбані під час шлюбу сторін за їх спільні кошти, є об`єктами спільної власності подружжя, і, відповідно, позивачу та відповідачу в цьому майні належить по 1/4 частині спірної квартири та по 1/2 частині спірного автомобіля. Враховуючи, що після розірвання шлюбу відповідач розпорядилася спірним майном і не повернула позивачу кошти, отримані від його продажу в належній йому частці, суд вважав, що з підстав, передбачених статтею 1212 ЦК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути компенсацію вартості вказаного майна.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 02 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Московського районного суду міста Харкова від 11 грудня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, застосував закон, що регулює спірні правовідносини та дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне майно належало подружжю на праві спільної сумісної власності, про що було заначено особисто позивачем в нотаріально посвідченій згоді на продаж квартири та автомобіля. Оскільки відповідачем було відчужено частину квартири і автомобіль, які належали на праві спільної сумісної власності сторонам у справі, то грошові кошти від реалізації цього майна також належать сторонам у рівних частках. Судом апеляційної інстанції відхилено доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки рішенням суду позовні вимоги задоволено частково, а доводи про застосування позовної давності не взято до уваги. Позовна давність до вимог про поділ майна, про застосування якої заявлено після розірвання шлюбу, обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права, проте доказів того, що позивач дізнався про відчуження спільного сумісного майна подружжя поза межами позовної давності, матеріали справи не містять.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У квітні 2018 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Московського районного суду міста Харкова від 11 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 02 квітня 2018 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 не була належним чином повідомлена про розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій, внаслідок чого була позбавлена можливості подати докази на спростування доводів позивача. Суди вийшли за межі позовних вимог і неправильно визначили характер правовідносин між сторонами, оскільки позивач не заявляв вимог про поділ майна та стягнення компенсації за 1/2 частину спільного сумісного майна, а просив визнати за ним право особистої власності на спірне майно на підставі статті 57 СК України та стягнути компенсацію за відчужене майно. Спірне майно було набуте під час шлюбу і є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, проте після розірвання шлюбу, позивач надав нотаріально посвідчену згоду на відчуження цього майна, тому суд першої інстанції помилково послався на статті 60, 63, 70 СК України та безпідставно не застосував положення статті 65 СК України.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 17 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Московського районного суду міста Харкова.

05 червня 2018 року справа № 643/822/17 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 10 червня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За змістом статті 213 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції (далі - ЦПК України 2004 року), та статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 214 ЦПК України 2004 року та частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення у повній мірі не відповідають.

Судами встановлено, що з 29 липня 2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 10 липня 2013 року. Фактично шлюбні відносини припинені у червні 2012 року.

Від шлюбу сторони мають дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Під час перебування відповідача у попередньому шлюбі з ОСОБА_3 03 листопада 2003 року ними була придбана трикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_4 , зареєстрована за ОСОБА_3

29 вересня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір, за яким квартира за адресою: АДРЕСА_4 була розподілена, виходячи з рівних часток кожного подружжя у спільній сумісній власності, тобто у власність кожного з них перейшло по 1/2 частині зазначеної квартири.

За договором купівлі-продажу від 26 жовтня 2007 року ОСОБА_3 відчужив у власність ОСОБА_2 1/2 частину вищезазначеної квартири. Продаж вчинено за 50 000 грн, які ОСОБА_2 передала ОСОБА_3

З нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_5 від 03 лютого 2014 року встановлено, що він надав згоду колишній дружині ОСОБА_2 на відчуження 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_4 та підтвердив, що придбана частина квартири є об`єктом права спільної сумісної власності.

В подальшому за договором купівлі-продажу від 10 січня 2017 року вказану квартиру ОСОБА_2 продала ОСОБА_6 за 1 080 000 грн.

Під час перебування ОСОБА_5 та ОСОБА_2 у шлюбі за договором купівлі-продажу від 29 березня 2012 року ОСОБА_2 придбала автомобіль Nissan Almera Classic, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , за 134 560 грн.

З нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_5 від 13 грудня 2013 року встановлено, що він надав згоду колишній дружині ОСОБА_2 на відчуження (купівлю-продаж, міну) автомобіля Nissan Almera, придбаного ними в період шлюбу за спільні кошти.

Згідно з довідкою-рахунком від 10 грудня 2014 року зазначений автомобіль було продано ОСОБА_7 за 172 000 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача 540 000 грн вартості 1/2 частини квартири та 172 910 грн вартості автомобіля, позивач посилався на положення статті 1212 ЦК України, оскільки вважав, що ОСОБА_2 набула кошти від продажу майна без достатньої правової підстави.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції, з рішенням якого в цій частині погодився апеляційний суд, дійшов висновку що 1/2 частина квартири АДРЕСА_4 та автомобіль Nissan Almera Classic, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , які були придбані під час шлюбу сторін за їх спільні кошти, є об`єктом спільної власності подружжя, і, відповідно, позивачу та відповідачу в цьому майні належить по 1/4 частині спірної квартири та по 1/2 частині спірного автомобіля. Після розірвання шлюбу відповідач розпорядилася спірним майном і не повернула позивачу кошти, отримані від його продажу в належній йому частці, тому з підстав, передбачених статтею 1212 ЦК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути компенсацію вартості даного майна.

Верховний Суд не погоджується з наведеним висновком судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

За положеннями частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Таким чином, розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Як роз`яснено у пункті 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч ст. 65 СК України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

За нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Складення письмово та нотаріальне засвідчення згоди одним із подружжя на відчуження об`єкта спільної сумісної власності подружжя підтверджує факт укладення договору відчуження майна саме в інтересах сім`ї, а не особистої зацікавленості одного з подружжя.

Тобто сімейне законодавство передбачає виникнення спільної сумісної власності на майно і рівні права подружжя щодо володіння, користування і розпорядження ним.

Право на майно виникає в обох із подружжя одночасно, в момент набуття його хоча б одним із них, і оформлення права власності на ім`я другого з подружжя юридичного значення не має, оскільки майно знаходиться у спільній сумісній власності подружжя без визначення часток.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані іншими спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави є: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на безпосередній вимозі закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Виходячи з обставин справи та враховуючи, що ОСОБА_5 завчасно було відомо про намір ОСОБА_2 укласти правочини щодо відчуження їх спільного сумісного майна подружжя і позивач надав відповідну нотаріально посвідчену згоду на це, підстави для стягнення на його користь грошової компенсації відсутні.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що кошти, отримані від продажу спільного сумісного майна, ОСОБА_2 використала не в інтересах сім`ї.

З урахуванням вищенаведеного Верховний Суд дійшов висновку, що питання компенсації за відчуження майна, яке перебувало у спільній сумісній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , мало вирішуватися на договірних засадах.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації вартості майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні вказаних вимог.

Разом з тим, суди дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про визнання за ним права особистої приватної власності на квартиру та автомобіль, оскільки це майно належало подружжю на праві спільної сумісної власності, про що було заначено позивачем в нотаріально посвідчених заявах і надано згоду на продаж як квартири, так і автомобіля.

Не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій в частині відмови в задоволенні позовних вимог і посилання ОСОБА_2 на порушення судами норм процесуального права.

Зокрема, аргументи скарги про те, що ОСОБА_2 не була належним чином повідомлена про розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій, є безпідставними, оскільки в судовому засіданні 03 жовтня 2017 року брала участь її представник, яку суд повідомив про оголошення у справі перерви до 11 грудня 2017 року (день ухвалення рішення судом першої інстанції), що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою. Представник відповідача була присутня в судовому засіданні 26 березня 2018 року і суд апеляційної інстанції повідомив її про оголошення перерви до 02 квітня 2018 року (день ухвалення постанови судом апеляційної інстанції), що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою.

Доводи касаційної скарги щодо пропуску позивачем позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки позовна давність може бути застосована лише, якщо вимоги про захист порушених прав або інтересів є обґрунтованими, у разі необґрунтованості таких вимог вони не підлягають задоволенню за безпідставністю, а не у зв`язку з пропуском позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_5 про визнання за ним права особистої приватної власності ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення у вказаній частині необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Згідно з частинами першою, тринадцятою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатила 12 000 грн, а за подання касаційної скарги - 16 000 грн, які підлягають стягненню з позивача на корить відповідача.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 11 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 02 квітня 2018 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення компенсації вартості майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації вартості майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, відмовити.

В решті рішення Московського районного суду міста Харкова від 11 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 02 квітня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати за подання апеляційної та касаційної скарг в розмірі 28 000 (двадцять вісім тисяч) грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов