Справа № 463/4008/17 Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І.
Провадження № 22-ц/811/83/19 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 року м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Жукровської Х.І.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

представника відповідача Державної казначейської служби

України - Стегнія А.В., представника відповідача прокуратури

Львівської області - Панькевича Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 19 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, прокуратури Львівської області, Львівської місцевої прокуратури №3 про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку моральну шкоду в розмірі 458833 грн., завдану їй незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду, внаслідок незаконного перебування її під слідством та судом протягом дев`яносто одного місяця та двадцяти трьох днів, що встановлено виправдувальним вироком Франківського районного суду м.Львова від 10.07.2015 року, який набрав законної сили 15.02.2016 року.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 19.11.2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку у користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди суму грошових коштів в розмірі 169396 грн. 50 коп.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь Державної судової адміністрації України 236 грн. 28 коп. судового збору.

У задоволенні решти вимог - відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_1 , просить його частково скасувати з підстав порушення судом норм матеріального права і ухвалити нове рішення, яким стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку у її користь 382492 грн. на відшкодування моральної шкоди, виходячи з мінімального розміру заробітної плати, встановленого на момент розгляду справи апеляційним судом.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що законом визначено мінімальний розмір грошової компенсації на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду, а саме: не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а тому висновок суду про зменшення такого відшкодування суперечить вимогам ч.3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Заслухавши пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони відповідачів, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що постановою прокурора Франківського району м.Львова від 23.06.2008 року порушено кримінальну справу за фактом зловживання службовим становищем службовими особами Франківської районної адміністрації Львівської міської ради за ознаками складу злочину, передбаченого ч.1 ст.364 КК України.

Постановою старшого слідчого прокуратури Франківського району м.Львова від 26.02.2009 року порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.367 КК України.

27.02.2009 року ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, який, в подальшому, підтверджено постановою старшого слідчого прокуратури Франківського району м.Львова від 20.03.2009 року.

Постановою старшого слідчого прокуратури Франківського району м.Львова від 20.03.2009 року ОСОБА_1 притягнуто як обвинувачену і пред`явлено їй обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.367 КК України.

02.02.2010 року прокурором Франківського району м.Львова затверджено обвинувальний висновок про обвинувачення ОСОБА_1 за ч.1 ст.367 КК України, який з матеріалами кримінальної справи направлено до суду.

Постановою Франківського районного суду м.Львова від 20.06.2013 року кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_1 за ч.1 ст.367 КК України повернуто прокурору Франківського району м.Львова для проведення додаткового розслідування, за наслідками якого діяння ОСОБА_1 перекваліфіковано на ч.2 ст.364 КК України і 31.03.2014 року складено обвинувальний акт, який направлено до суду.

10.07.2015 року в кримінальній справі про обвинувачення ОСОБА_1 за ч.2 ст.364 КК України Франківським районним судом м.Львова постановлено виправдувальний вирок, яким ОСОБА_1 визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України.

Вирок Франківського районного суду м.Львова від 10.07.2015 року залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 15.02.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.12.2016 року.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Положеннями частини першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина, підлягає відшкодуванню відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (п.1 ч.1 ст.1 Закону).

У зазначених випадках завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду (ч.2 ст.1 Закону).

Пунктом 1 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Відповідно до пункту 5 статті 3 цього Закону, окрім іншого, у вказаному вище випадку відшкодуванню підлягає також моральна шкода.

Така шкода відшкодовується державою за рахунок коштів державного бюджету (ст. 4 Закону).

У статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Частиною другою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відповідно до частини третьої цієї статті Закону, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, Законом встановлено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

При цьому, визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

Відповідно до пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 грн.

Проте, відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а тому підстави для застосування пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року до спірних правовідносин відсутні.

Отже, визначаючи позивачеві мінімальний розмір морального відшкодування за 91 місяцівперебування позивача під слідством та судом - 338793 грн., суд першої інстанції вірно застосував мінімальний розмір заробітної плати, встановлений законом на час розгляду даної справи (3723 грн.).

Такий висновок суду першої інстанції також відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 червня 2018 року у справі №489/2492/17 (провадження №61-8890св18), від 13 червня 2018 року у справі №464/6863/16 (провадження №61-10293св18), від 21 червня 2018 року у справі №205/119/17 (провадження №61-24700св18), від 25 липня 2018 року у справі №607/14493/16-ц (провадження №61-12051св18), від 19 вересня 2018 року у справі №534/955/17 (провадження №61-22539св18), від 19 грудня 2018 року у справі №214/5262/15-ц (провадження №61-34358св18).

При цьому, суд не врахував наведених вище вимог закону про те, що мінімальний розмір морального відшкодування гарантується державою і не може бути зменшений судом, тому оскаржуване рішення в частині визначення розміру присудженого позивачеві морального відшкодування необхідно змінити, збільшивши його до 338793 грн.

Рішення суду першої інстанції підлягає зміні і в частині визначення розміру стягуваного у дохід держави судового збору за подання позивачем позовної заяви, шляхом його збільшення до 640 грн., оскільки заявлена позивачем вимога є вимогою немайнового характеру, а тому принцип пропорційності в даному випадку при частковому задоволенні позову не застосовується.

З наведених вище мотивів рішення суду першої інстанції необхідно змінити, а апеляційну скаргу позивача - задовольнити частково, оскільки доводи апелянта про обрахування мінімального розміру морального відшкодування, виходячи з мінімального розміру заробітної плати, встановленого на момент розгляду справи апеляційним судом, - є безпідставними.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 19 листопада 2018 року в частині визначення розміру морального відшкодування та судового збору змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку у користь ОСОБА_1 , - до 338739 гривень та збільшивши розмір судового збору, який підлягає стягненню з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку у користь Державної судової адміністрації України, - до 640 гривень.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 10 червня 2019 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.