ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1531/19 Справа № 203/5919/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Єдаменко С.В. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Юлія Олександрівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Грамс Ольга Валеріївна, Комунальне підприємство "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" Дніпропетровської обласної ради, Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради про визнання договору недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: комунальне підприємство "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" Дніпропетровської обласної ради, Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, Управління-служба у справах дітей Центральної районної у місті Дніпро ради, про визнання недійсним розпорядження, визнання недійсним та скасування та свідоцтва про право власності, визнання добросовісним набувачем майна та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позов мотивовано тим, що їй та її сину на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 15 березня 2000 року. Тривалий час вона з сином мешкає АДРЕСА_2 . Випадково вони дізнались, що дана квартира відчужена невідомими їм особами та на цей час належить відповідачці ОСОБА_1 . У зв`язку з цим позивачка просила витребувати спірну квартири із незаконного володіння позивачки на свою користь.

В подальшому в справу в якості другого позивача вступив ОСОБА_3 , у зв`язку з чим позовні вимоги були уточнені. Згідно уточнено позовної заяви позивачі додатково зазначили, що відчуження спірної квартири відбулось за договором купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при цьому ОСОБА_3 цей договір не підписував, на час укладання цього договору не перебував на території України і особа ОСОБА_4 йому взагалі не відома.

Відповідачка ОСОБА_1 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на спірну квартиру як за добросовісним набувачем.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що придбала вказану квартиру на підставі нотаріально посвідченого договору у ОСОБА_4 , якому ця квартира також належала згідно договору купівлі-продажу. Квартира потребувала ремонту, тому ціна її продажу відповідала стану квартири. Жодних відомостей про те, що квартира є предметом спору або відчужена особою, яка не мала не це права, у ОСОБА_1 не було. Тому вона є добросовісним набувачем квартири, квартира не може бути у неї витребувана згідно ст. 388 Цивільного кодексу України, оскільки вона набула права власності на цю квартиру і просить визнати це право в судовому порядку.

В подальшому ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до суду було подано позов до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про визнання договору недійсним та визнання права власності.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ) між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підписаний не ОСОБА_3 , а невстановленою особою, а тому є недійсним. Крім того, оскільки позивачі втратила документи, що підтверджують їх право власності на спірну квартиру, вони просять визнати це право в судовому порядку.

ОСОБА_1 подала уточнений зустрічний позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яким заявлені додаткові позовні вимоги про визнання недійсним розпорядження виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 15 березня 2000 року та свідоцтва про право власності від 15 березня 2000 року щодо права власності позивачів за первісним позовом на спірну квартиру. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мали на момент приватизації та мають на час розгляду справи громадянство Російської Федерації, тому не мали права брати участь в приватизації житла. Крім того, вказані особи на час приватизації постійно не мешкали у спірній квартирі, що унеможливлює приватизацію ними цього житлового приміщення.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2018 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання договору недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності. В задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання договору недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності - відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання недійсним розпорядження, визнання недійсним та скасування та свідоцтва про право власності, визнання добросовісним набувачем майна та визнання права власності - відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачі за первісним позовом реалізували своє право на приватизацію належного їм житла. При цьому, не взяв до уваги доводи зустрічного позову про те, що позивачі за первісним позовом постійно не проживали у спірній квартирі на час приватизації, оскільки у встановленому порядку ці особи не визнавались такими, що втратили право користування житлом. А тому, суд прийшов до висновку, що оцінка правомірності приватизації позивачами за первісним позовом житла, за умови що їх право власності у встановленому порядку було зареєстровано в органі державної реєстрації - на той час бюро технічної інвентаризації, може бути здійснена лише за наявності для цього відповідних підстав.

Крім того, суд вважав, що незалежно від обставин приватизації спірною квартири, позивачкою за зустрічним позовом не доведено, що ця приватизація порушує її права чи законні інтереси, та не надано доказів на підтвердження прав чи взагалі будь-яких майнових інтересів щодо вказаної квартири у 2000 році (на час приватизації). Суд також виходив з того, що намагання позивачки за зустрічним позовом визнати недійсними документів про приватизацію житла з метою позбавлення позивачів за первісним позовом матеріально-правової підстави для звернення до суду з позовом про витребування квартири з чужого володіння за подіями, що мали місце в 2016 році, не може розглядатись як законний інтерес такого оспорювання. При таких обставинах, позовні вимоги зустрічного позову про визнання недійсними розпорядження виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 15 березня 2000 року та свідоцтва про право власності від 15 березня 2000 року задоволенню не підлягають.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила вказане рішення скасувати та ухвалите нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовити, а її позовні задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що в матеріалах технічної інвентаризації на спірну квартиру відсутні копія Свідоцтва про право власності від 15.03.2000 року та паспорт на цю квартиру, що свідчить про безпідставність висновків суду про належність квартири позивачам на праві спільної сумісної власності, оскільки таке право не підтверджене належними документами.

Також, апелянт зазначає, що станом на 15.03.2000 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 постійно проживали на території Російської Федерації та були громадянами вказаної держави, в органі приватизації були відсутні документи, на підставі яких могло бути видано розпорядження органу приватизації від 15.03.2000 року, що також свідчить про безпідставність висновків суду про наявність у позивачів громадянства України та права на приватизацію.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду скасувати, з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачі за первісним позовом реалізували своє право на приватизацію належного їм житла. При цьому, не взяв до уваги доводи зустрічного позову про те, що позивачі за первісним позовом постійно не проживали у спірній квартирі на час приватизації, оскільки у встановленому порядку ці особи не визнавались такими, що втратили право користування житлом. Крім того, суд вважав, що незалежно від обставин приватизації спірною квартири, позивачкою за зустрічним позовом не доведено, що ця приватизація порушує її права чи законні інтереси, та не надано доказів на підтвердження прав чи взагалі будь-яких майнових інтересів щодо вказаної квартири у 2000 році (на час приватизації). Суд також виходив з того, що намагання позивачки за зустрічним позовом визнати недійсними документів про приватизацію житла з метою позбавлення позивачів за первісним позовом матеріально-правової підстави для звернення до суду з позовом про витребування квартири з чужого володіння за подіями, що мали місце в 2016 році, не може розглядатись як законний інтерес такого оспорювання.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитись, оскільки вони суперечать нормам матеріального та процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 , колегія суддів виходить з наступного.

Так, матеріалами справи встановлено, що згідно довідки № 9461 від 02.12.2016 року КП «Житлове господарство Кіровського району» Дніпропетровської міської ради ОСОБА_2 , її чоловік, ОСОБА_6 та син ОСОБА_3 були зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 з 1982 по 1987 роки, з 1987 року по 1991 рік, з 1991 року по 2016 рік.

В судовому засіданні позивачі, а також допитані в суді першої інстанції в якості свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 пояснили, що позивачка ОСОБА_2 як дружина військовослужбовця ОСОБА_6 (помер у 1998 р.) разом з її сином ОСОБА_3 виїхали до м. Лабитнанги Ямало-Ненецького автономного округу Російської Федерації.

28 лютого 2000 року ОСОБА_2 , діючи від свого імені, а також за довіреністю від імені ОСОБА_3 , подала до органу приватизації заяви з метою безоплатного одержання у власність спірну квартиру.

Згідно розпорядження органу приватизації від 15 березня 2000 року № 5/102-2000 квартиру АДРЕСА_1 було передано у приватну власність згідно заявки ОСОБА_2 ..

На підставі вказаного розпорядження 15 березня 2000 року виконкомом Дніпропетровської міської Ради народних депутатів було видано свідоцтво про право власності, яке було зареєстровано у Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» згідно реєстраційної книги 54п за реєстром № 77-156, що підтверджується довідкою КП «ДМБТИ» № 17125 від 09.12.2016 року, довідкою департаменту житлового господарства Дніпропетровської міської ради № 3/4-4171 від 05.12.2016 року, матеріалами інвентарної справи на квартиру.

Також встановлено, що 26 травня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Грамс О.В. за реєстровим № 1748 посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , між ОСОБА_3 (продавцем) та ОСОБА_4 (покупцем). У договорі вказано, що продаж здійснено за 87 005 грн..

У вказаному договорі (п. 1.2.) зазначено, що спірна квартира належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 11.03.1997 року на підставі розпорядження № 5/102-1997 від 11.03.1997 року, зареєстрованого Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» у реєстровій книзі за № 54п-77-156.

При цьому у матеріалах нотаріальної справи з посвідчення вказаного договору, які були вилучені слідчим в ході проведення досудового розслідування, та копії яких були надані до суду відповідно до ухвали від 29 травня 2018 року, маються копія свідоцтва про право власності на житло від 11 березня 1997 року та копія листа КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 19 травня 2016 року № 6557, згідно яких право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 ..

Оцінюючи вказані докази, колегія суддів виходить з наступного.

Як було судом встановлено раніше, право власності на квартиру АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 15.03.2000 року, виданого виконкомом Дніпропетровської міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 15.03.2000 № 5/102-2000 та зареєстроване у КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» згідно реєстраційної книги 54п за реєстром № 77-156.

При цьому згідно копії інвентарної справи № 48765ю на спірну квартиру в матеріалах справи відсутні як свідоцтво про право власності на житло від 11 березня 1997 року, так і лист від 19 травня 2016 року № 6557.

Крім того, саме свідоцтво про право власності на житло від 11 березня 1997 року одночасно містить взаємовиключні відомості про те, що спірна квартира належить по праву спільної сумісної власності, і в той же час, що її власником є одна фізична особа - ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК Української РСР 1963 року цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки.

Відповідно до ст. 86 ЦК Української РСР 1963 року право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Статтею 345 ЦК України передбачено, що фізична особа або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Відповідно до пп. 1-5 ст. 8 ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків) може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Відповідно до п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Пунктами 20, 21, 23, 24 Положення встановлено, що при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення.

У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.

У довідці вказуються новонароджені і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду".

Оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданими до неї довідкою про склад сім`ї та займані приміщення, а також документом, що підтверджує право на пільгові умови приватизації, подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів, чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються.

Зареєстрована заява передається підприємству по оформленню документів. Орган приватизації, в разі потреби, уточнює необхідні для розрахунків дані в залежності від складу сім`ї і розміру загальної площі квартири (будинку), оформляє розрахунки (додатки 6, 7) та видає розпорядження (додаток 8). При створенні підприємства по оформленню документів ця робота виконується вказаним підприємством (крім оформлення розпорядження)

Згідно п. 5 Положення передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло.

Приватизація квартир за довіреністю вказаним Положенням не передбачалася.

При цьому, Розпорядження органу приватизації від 15.03.2000 року не містить відомостей про передачу квартири позивачам у спільну сумісну чи спільну часткову власність.

Заява на приватизацію квартири від 28 лютого 2000 року прохання передачу квартири у спільну сумісну чи часткову власність позивачів не містить підпис ОСОБА_3 , абзац 1,3 у частині визначення виду приватної власності , визначення часток, визначення членів сім`ї також не заповнені.

На заяві від 28 лютого 2000 року міститься дописка про довіреність від 18 грудня 1999 року, але коли і ким вона була зроблена - невідомо.

Довідка про склад сім`ї наймача, яка обов`язково надається при приватизації житла згідно ст. 20 Положення, містить інформацію про прописку в квартирі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , проте на звороті цієї довідки зазначено, що ОСОБА_3 має паспорт НОМЕР_4 від 18.04.1990 року, виданий ОВД Лабитнангського ГНК Тюменської області (Російською Федерацією). Також, зроблено приписку про паспорт громадянина України ОСОБА_3 , який виданий 29 червня 2000 року (через три місяці після видачі Розпорядження від 15 березня 2000 року та Свідоцтва про право власності на житло).

Також, згідно Листа Державної міграційної служби України встановлено, що за інформацією ГУДМС України в Дніпропетровській області, 13 вересня 2017 року Центральним РВ у м. Дніпрі ГУДМС України в Дніпропетровській області оформлено паспорт громадянина України у формі картки № НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_3 , у зв`язку із втратою паспорта громадянина України, виданого 29 червня 2000 року. 30 березня 2019 року паспорт громадянина України у формі картки № НОМЕР_2 визнано недіючим та знищено як не отриманий протягом року. Також встановлено, що 16 листопада 2016 року ОСОБА_2 документована паспортом громадянина України у зв`язку із втратою паспорта громадянина України , виданого 24 лютого 2000 року.

Таким чином, встановленим є факт, що станом на 15 березня 2000 року в органі приватизації були відсутні документи, на підставі яких могло бути видано розпорядження органу приватизації від 15 березня 2000 року.

Відповідно до ст. 1 ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19 червня 1992 року приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Пунктом 4 ст. 5 вказаного Закону передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Згідно ст. 2 ЗУ "Про громадянство України" громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) постійно проживали в Україні, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, і які не є громадянами інших держав; 3) особи, які народилися або постійно проживали на території України, а також їх нащадки (діти, онуки), якщо вони на 13 листопада 1991 року проживали за межами України, не перебувають у громадянстві інших держав і до 31 грудня 2004 року подали у встановленому цим Законом порядку заяву про визначення своєї належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянства України відповідно до цього Закону.

Будь-яких доказів того, що виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів приймалось розпорядження № 5/102-1997 щодо приватизації житла ОСОБА_3 та на підставі нього видавалось свідоцтво про право власності на житло від 11 березня 1997 року немає.

Зважаючи на викладене, а також враховуючи, що реєстрація прав власності на підставі цього свідоцтва у КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» (повноважного на той час здійснювати таку реєстрацію) не здійснювалась, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вказане свідоцтво не є документом уповноваженого органу влади.

Що ж до договору купівлі-продажу спірної квартири від 26 травня 2016 року, то слід відзначити наступне.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 657 Цивільного кодексу України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно ст. 658 Цивільного кодексу України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Як було встановлено раніше, договір купівлі-продажу від 26 травня 2016 року в якості продавця укладено від імені ОСОБА_3 як одноосібного власника, в той час, як спірна квартира належить позивачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по праву спільної власності.

Крім того, згідно ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як пояснили в судовому засіданні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , вони не мали наміру жодним чином відчужувати належну їм спірну квартиру, жодних документів з цього приводу не підписували.

Згідно висновку експерта Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 14 лютого 2018 року № 28/1.1/76 за результатами судової почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні № 0001843, підпис від імені ОСОБА_3 в договорі купівлі-продажу від 26 травня 2016 року, за реєстром № 1746, виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою.

Крім того, в договорі купівлі-продажу від 26 травня 2016 року зазначений номер облікової картки платника податків « НОМЕР_3 » як належний ОСОБА_3 , а в матеріалах нотаріальної справи з посвідчення цього договору є копія довідки про присвоєння ідентифікаційного номера з такими ж даними.

В той же час, згідно відповіді Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області від 23 серпня 2017 року, вказаний ідентифікаційний номер належить іншій особі 1973 року народження.

Також, згідно документів з місця роботи, на день укладання вказаного договору купівлі-продажу ОСОБА_3 перебував на роботі в Російській Федерації.

Приймаючи до уваги все викладене вище, суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 не здійснював волевиявлення на укладення договору купівлі-продажу від 26 травня 2016 року за реєстром № 1746, а цей договір від його імені підписаний іншою не встановленою особою. Разом з тим, оскільки саме ОСОБА_3 зазначений стороною вказаного договору, він не має права заявляти вимоги при визнання договору недійсним, оскільки ні ОСОБА_3 , а ні ОСОБА_2 не можуть бути власниками спірного нерухомого майна, з тих підстав що правовстановлюючі документи на які вони посилалися у позові є нікчемними.

За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є необгрунтованими, а тому не підлягають задоволенню, а вимоги зустрічного позову в частині визнання недійсним розпорядження № 5/102-2000, яке було видане виконкомом Дніпропетровської міської ради 15 березня 2000 року та визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності від 15 березня 2000 року, виданого згідно із вказаним розпорядженням, задоволенню.

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_1 в частині визнання її добросовісним набувачем, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та зазначалося вище, 24 червня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Ричкою Ю.О. за реєстровим № 1421 посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , між ОСОБА_4 (продавцем) та ОСОБА_1 (покупцем). Продаж квартири здійснено за 99 942 грн..

Право власності на квартиру за вказаним договором зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. 24.06.2016 року, номер запису про право власності 30203997; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Відповідно до ст. 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

При цьому, згідно п. 24, абз. абз. 1, 3 - 4 п. 25постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав`під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред`явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна. Відплатність придбання майна сама по собі не свідчить про добросовісність набувача.

Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача.

Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З огляду на вищевикладене, приймаючи до уваги, що ОСОБА_1 хоча й придбала спірну квартиру за відплатним договором у ОСОБА_4 , який мав на неї відповідні документи та за яким було зареєстровано право власності на цю квартиру, але він не мав права її відчуджувати, а тому ОСОБА_1 , не підлягає визнанню добросовісним набувачем, а тому квартира може бути у неї витребувана.

Таким чином, зустрічний позов ОСОБА_1 про визнання права власності на спірну квартиру задоволенню не підлягає.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, в повному обсязі не перевірив надані сторонами докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, здійснивши поверхневий розгляд справи, дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 ..

Оскаржуване рішення як таке, що суперечить нормам матеріального та процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним розпорядження, визнання недійсним та скасування та свідоцтва про право власності, визнання добросовісним набувачем майна та визнання права власності.

В зв`язку із частковим задоволенням зустрічних позовних вимог та апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в сумі по 1706 грн. 25 коп. з кожного.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2018 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Юлія Олександрівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Грамс Ольга Валеріївна, Комунальне підприємство "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" Дніпропетровської обласної ради, Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради про визнання договору недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: комунальне підприємство "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" Дніпропетровської обласної ради, Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, Управління-служба у справах дітей Центральної районної у місті Дніпро ради, про визнання недійсним розпорядження, визнання недійсним та скасування та свідоцтва про право власності, визнання добросовісним набувачем майна та визнання права власності - задовольнити частково.

Визнати недійсним розпорядження № 5/102-2000, видане виконкомом Дніпропетровської міської ради 15 березня 2000 року.

Визнати недійсним та скасувати Свідоцтво про право власності від 15 березня 2000 року, виданого згідно з розпорядження виконкому Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 15 березня 2000 року № 5/102-2000.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі по 1706 грн. 25 коп. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко