Провадження №2/760/20/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2019 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого- судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря - Гак Г.М.

представника позивача - ОСОБА_1

прокурора - Петрусенко Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Заступника керівника Київської місцевої прокуратури №7 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договору дарування, визнання спадщини відумерлою та витребування нерухомого майна, суд

В С Т А Н О В И В:

Заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 7 звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради і просить:

-визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 33, 8, кв.м. від 07 грудня 2012 року № 2-2737, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ;

-визнати спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , що складається з квартири АДРЕСА_1 , відумерлою;

-витребувати від ОСОБА_2 на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради квартиру АДРЕСА_1 , , загальною площею 33, 8 кв.м.

Посилається в позові на те, що Київською місцевою прокуратурою № 7 здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0000067, відомості щодо якого внесенні до Єдиного державного реєстру розслідувань від 15 березня 2017 року за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України.

Право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації Залізничної районної державної адміністрації м. Києва 25 березня 1994 року, на підставі розпорядження від 25 березня 1994 року № 7067, та зареєстрованого від 04 квітня 1994 року у реєстрову книгу № 303.

Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 04 квітня 2017 року № 990/16.2-09 надано копію актового запису про смерть від 22 листопада 2016 року № 17814, відповідно до якого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в віці 94 років.

Відповідно до витягу із Спадкового реєстру від 11 серпня 2017 року, наданого Дев`ятою Київською державною нотаріальною конторою, спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не заводилася, отже спадкоємці з заявами про прийняття спадщини не зверталися, що свідчить про їх відсутність.

Тобто, на даний час відсутні спадкоємці за заповітом і за законом, а також особи, які усунені від права на спадкування чи мали б право на спадщину, але не прийняли чи відмовились від її прийняття.

Відповідно до вимог ст. 1277 ЦК України квартира АДРЕСА_1 має бути визнана відумерлою спадщиною та перейти у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Проте спірна квартира зареєстрована державним реєстратором комунального підприємства «Солом`янка-Сервіс» ОСОБА_5 на праві власності за ОСОБА_3

Підставою для реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_3 зазначено договір дарування квартири від 07 грудня 2012 року, посвідчений державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області Фоєю Л.А. за реєстровим № 2-2737.

Відповідно до вказаного договору ОСОБА_4 подарувала спірну квартиру ОСОБА_3 .

Допитана в ході досудового розслідування державний нотаріус Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області ОСОБА_6 пояснила, що вказпний договір дарування нею не посвідчувався.

Під № 2-2737 від 07 грудня 2012 року посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

В подальшому право власності на спірне нерухоме майно на підставі договору дарування квартири від 03 квітня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ляшенко В.В. за реєстровим № 768, перейшло до ОСОБА_2 .

За відомостями відділу реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації та згідно з витягом з Реєстру територіальної громади міста Києва щодо зареєстрованих осіб у спірній квартирі з 07 квітня 2017 року і по теперішній час зареєстрована ОСОБА_2

Договір дарування квартири від 07 грудня 2012 року № 2-2737 порушує право власності територіальної громади на майно, яке в силу відумерлості спадщини повинно перейти у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Враховуючи, що Київською міською радою, якій в силу наслідків відумерлості спадщини має належати спірна квартира, рішення про відчуження спірного майна не приймалися, а тому не було волевиявлення законного власника на відчуження вказаного майна, спірне майно підлягає витребуванню від ОСОБА_2 на підставі ст. 388 ЦК України на користь Київської міської ради, як власника та розпорядника майна територіальної громади міста Києва.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання неодноразово не з`являлася, про час розгляду справи повідомлялася належним чином.

Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення судова повістка отримана нею 21 травня 2019 року.

Крім того, відповідачкою ОСОБА_2 неодноразово направлялися апеляційні скарги на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва про відкриття провадження в справі.

Таким чином, відповідачці ОСОБА_2 було відомо про наявність спору та знаходження справи у провадженні суду, проте в судові засідання ні вона, ні її представник не з`являлися, відзивів на позовну заяву не подавали, про причини неявки суд до відома не ставили.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання також неодноразово не з`являлися, про час розгляду справи повідомлялася належним чином. Про причини неявки суд до відома також не ставила.

Судові повістки, що направлялися на її адресу за зареєстрованим місцем проживання, поверталися до суду без вручення з відмітками поштового відділення про повернення в зв`язку з закінченням встановленого терміну зберігання.

Відповідно до п.п. 91, 99, 101 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету міністрів України № 270 від 05 березня 2009 року інформація про надходження реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу надсилається адресату у вигляді смс-повідомлення за номером мобільного телефону, зазначеним на поштовому відправленні, поштовому переказі, а у разі відсутності номера мобільного телефону - шляхом вкладення до абонентської поштової скриньки бланку повідомлення встановленого зразка.

Рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі у приміщенні об`єкта поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним.

У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу.

У разі, коли адресата неможливо повідомити про надходження реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу за номером телефону, зазначеним відправником у поштовій адресі, до його абонентської поштової скриньки вкладається повідомлення про надходження такого поштового відправлення, поштового переказу.

Відповідно до ч.ч. 3, 9 ст. 130 ЦПК України якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії.

У разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою.

Крім того, Верховний Суд у постанові № 922/1714/18 від 17 квітня 2019 року, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, зазначив, що дії відповідача, направлені на неотримання судової кореспонденції, яка направлялася йому судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання, є свідомими,спрямовані на затягування розгляду справи та свідчать про зловживання процесуальними правами, які направлені на перешкоджання здійснення своєчасного розгляду справи.

Виходячи з цього, порядку повідомлення адресата про надходження судової повістки, неявка адресата за її отриманням у поштовому відділенні є відмовою від її отримання, а тому повідомлення відповідачки про час розгляду справи суд вважає належним.

Частиною 3 ст. 131 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

За таких обставин, враховуючи належне повідомлення відповідачів про розгляд справи, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідачів та представника відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_7 .

Заслухавши пояснення представника позивача, думку прокурора, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч.1 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Актовим записом про її смерть № 17814 від 22 листопада 2016 року, виданим відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить квартира АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 25 березня 1994 року.

Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 48733506, виданої Дев`ятою київською державною нотаріальною конторою 11 серпня 2017 року, спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не заводилася, спадкоємці з заявами про прийняття спадщини не зверталися.

/ а.с. 14; 18; 20 /

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Судом встановлено, що 21 грудня 2016 року спірна квартира державним реєстратором комунального підприємства «Солом`янка-Сервіс» ОСОБА_5 була зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3 на підставі договору Дарування квартири від 07 грудня 2012 року, посвідченого державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області Фоєю Л.А. за реєстровим № 2-2737.

З протоколу допиту свідка від 07 червня 2017 року, долученого до матеріалів справи, допитана в ході досудового розслідування державний нотаріус Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області Фоя Л. А. пояснила, що вказаний договір дарування нею не посвідчувався.

07 грудня 2012 року під № 2-2737 нею був посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

/ а.с. 21 - 25; 31 /

За змістом ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ч.ч.1,3 та 4 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч.ч.1, 2, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом/ нікчемний правочин/. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 5 ст. 216 ЦК України вимога про застосування наслідків його недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Судом встановлено, що Київською місцевою прокуратурою № 7 здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0000067, відомості щодо якого внесенні до Єдиного державного реєстру розслідувань від 15 березня 2017 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України.

Прокурор у судовому засіданні зазначила, що одним із епізодів даного кримінального провадження є незаконне відчуження спірної квартири.

Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині визнання вказаного договору дарування недійсним.

Відповідно до ч.ч. 1 - 3 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.

Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до ч. 2 ст. 45 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Прокурор у судовому засіданні зазначила, що досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0000067 триває, прокуратура здійснює процесуальне керівництво у кримінальному провадженні.

Київська міська рада не є учасником кримінального провадження, доступу до матеріалів кримінального провадження не має, інформацією про вибуття спірної квартири з володіння Територіальної громади м. Києва не володіє, а тому з даним позовом до суду звернувся прокурор.

Суд враховує, що відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, зазначеної, в тому числі, в справах «Gregorio de Andrade v. Portugal» (№41537/02, 14.11.2006), «Ferreira Alves v. Portugal» (№25053/05, 21.06.2007), "Менчинська проти Росії» (№42454/02, 15.01.2009) та інших, ЄСПЛ відзначив, що держава несе відповідальність за дії або бездіяльність працівників прокуратури при виконанні ними службових обов`язків.

Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно.

З урахуванням позиції ЄСПЛ, який неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін, суд виходить з того, що відповідачка ОСОБА_2 забезпечена правовою допомогою, однак у судове засідання ні вона, ні її представник не з`являлися протягом тривалого часу та не повідомляли суд про причини неявки, однак неодноразово подавали апеляційні скарги на ухвалу суду про відкриття провадження в справі.

З точки зору ст. ст.43, 44 ЦПК України такі дії є зловживанням процесуальними правами, спрямованими на затягування розгляду справи та направленими на перешкоджання здійснення своєчасного розгляду справи.

Такої ж позиції дотримується і Верховний суд у постанові № 922/1714/18 від 17 квітня 2019 року.

Суд при цьому також враховує Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.99 № 3-рп/99, в якому Конституційний Суд України зазначив, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.

Виходячи з викладеного вище, обставин та підстав звернення прокурора до суду з даним позовом, суд вважає таке звернення виправданим, таким, що не порушує прав рівності сторін, забезпечених правовою допомогою.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку про задоволення позову і в цій частині.

Відповідно до ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч. ч.1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. ст. 317, 319 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Судом встановлено, що 03 квітня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений Договір дарування спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ляшенко В.В. за реєстровим № 768.

/ а.с. 28 - 29; 32 /

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За змістом ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Пунктами 21, 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини.

У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК.

Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК.

У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Враховуючи висновок суду про недійсність договору дарування квартири від 07 грудня 2012 року, суд приходить до висновку про задоволення позову і в цій частині.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, з відповідачів підлягає стягненню судовий збір в розмірі 6 095 гр. на користь на користь Прокуратури міста Києва.

Керуючись ст.ст. 92, 131-1, 141 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 203, 215, 216, 220, 334, 387, 388, 717, 719, 1216-1218, 1220-1223, 1261-1265, 1268-1269, 1277, 1269, 1297 ЦК України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. ст. 4, 5, 12, 13, 45, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273, 280 -284 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування від 07 грудня 2012 року квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 33, 8 кв.м., між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Визнати квартиру АДРЕСА_1 відумерлою спадщиною після смерті ОСОБА_4 , та передати дану квартиру у власність Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Витребувати квартиру АДРЕСА_1 від ОСОБА_2 / АДРЕСА_3 , ІН НОМЕР_1 /на користь Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради / 01044 м. Київ вул. Хрещатик, 36 /.

Стягнути з ОСОБА_3 / ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_4 , ІН НОМЕР_2 /, ОСОБА_2 / АДРЕСА_3 , ІН НОМЕР_1 / в рівних частинах на користь Прокуратури міста Києва / 03150 м . Київ, вул.Предславинська, 45/9, , р/р НОМЕР_3 ДКСУ, МФО 820172 / 6 095 гр. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи/вирішення питання/без повідомлення / виклику/ часників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного удового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 14 червня 2019 року.

Суддя Л .А. Шереметьєва