Постанова

Іменем України

22 травня 2019 року

м. Київ

справа № 757/45473/17-ц

провадження № 61-4592 св 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»;

представник відповідача - Гофман Олена Євгеніївна ;

третя особа - ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 травня 2018 року у складі судді Цокол Л. І. та постанову Київського апеляційного суду від 21 січня 2019 року

у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Волошиної В. М., Панченка М. М.,

ВСТАНОВИВ :

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України»), третя особа - ОСОБА_4 , про визнання договору поруки припиненим.

Позовна заява мотивована тим, що 05 червня 2007 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 50 тис. доларів США зі сплатою 13 % річних, з кінцевим терміном повернення - 04 червня 2017 року.

У той же день для забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, між нею та банком було укладено договір поруки, за умовами якого вона зобов`язалась відповідати перед банком за виконання грошових зобов`язань ОСОБА_4 по кредитному договору.

Зазначала, що позичальник прострочив виконання зобов`язань за кредитним договором, тому у банка виникло право вимагати дострокового повернення кредиту та процентів від позичальника та поручителя. Проте банк звернувся до суду з позовом про стягнення цієї заборгованості із пропуском шестимісячного строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України.

Ураховуючи зазначене, ОСОБА_1 просила суд визнати договір поруки, укладений 05 червня 2007 року між нею та ПАТ «Державний ощадний банк України», припиненим.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 травня 2018 року

у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що банк направив вимогу до поручителя про виконання ним зобов`язання за договором поруки в межах шестимісячного строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України. Також зазначено, що рішенням Ленінського районного суду

м. Миколаєва від 28 січня 2016 року на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи,

у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 21 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 травня 2018 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , проте змінив мотиви відмови, зазначаючи, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 січня 2016 року стягнуто з

ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь ПАТ «Державний Ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором від 05 червня 2007 року. Ухвалене судове рішення свідчить про дострокове стягнення заборгованості й закінчення строку дії кредитного договору,

а з урахуванням правової природи поруки, як додаткового зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється. При цьому послався на правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі

№ 202/4494/16ц (провадження № 14-318цс18), згідно якої суд касаційної інстанції відступив від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1199цс16.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, прийняти нову постанову про задоволення її позову.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що судами не враховано істотні обставини справи, зокрема, що днем настання строку виконання основного зобов`язання є 28 лютого 2014 року, а банк звернувся із позовом до суду до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості 26 серпня 2015 року, тобто минуло майже 16 місяців. Вважає, що ПАТ «Державний ощадний банк України» звернувся до суду з позовом із пропуском шестимісячного строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України. Також зазначено, що суд апеляційної інстанції помилково послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня

2018 року у справі № 202/4494/16ц (провадження № 14-318цс18), так як обставини у цій справі інші. Зазначала, що врахуванню підлягають висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-6цс14.

Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу

У квітні 2019 року ПАТ «Державний ощадний банк України» подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що судом апеляційної інстанції правильно враховано постанову Великої Палати Верховного Суду

від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16ц (провадження

№ 14-318цс18). Судове рішення про солідарне стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 заборгованості по кредитному договору не виконано.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду

від 13 березня 2019 року касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 у вказаній справі відкрито та витребувано її з суду першої інстанції.

У квітні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

1. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).

У частині першій, другій статті 553 ЦК України зазначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до частини першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Тобто порука є додатковим (акцесорний) способом забезпечення виконання зобов`язань, а тому такі правочини щодо встановлення забезпечення матимуть юридичне значення тільки тоді, коли мають юридичну силу основні зобов`язання.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулось до суду з позовом про примусове солідарне стягнення кредиту до боржника та поручителя, використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредитної заборгованості. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва

від 28 січня 2016 року позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено, рішення суду не виконано.

Ухвалене судове рішення свідчить про дострокове стягнення заборгованості

й закінчення строку дії кредитного договору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), а з урахуванням правової природи поруки, як додаткового зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, на правовідносини, які виникають після закінчення зобов`язання та після ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості порука

не поширюється.

Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16ц (провадження

№ 14-318цс18), згідно якої суд касаційної інстанції відступив від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 06 липня

2016 року у справі № 6-1199цс16.

Суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду в обґрунтуванні підстав відмови у позові, оцінивши належним чином докази, поданих сторонами та врахувавши зазначені норми права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що основне зобов`язання втратило юридичну силу, то одночасно припинилась дія й порука, як додатковий (акцесорний) спосіб забезпечення виконання зобов`язання.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення фактичних обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 травня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк