Справа № 465/2807/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/811/1502/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Жукровська Х.І.,

з участю представника апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , представника апелянта ОСББ «Ірис» - Шубки К.П., представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , третіх осіб ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 та третьої особи ОСББ «Ірис» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 30 червня 2017 року, постановлене в складі головуючого - судді Ванівського Ю.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, ОСОБА_3 , позовом третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору ОСББ «Ірис» до Львівської міської ради, ОСОБА_3 , з участю третіх осіб Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 про визнання недійсною ухвали та договору оренди землі, -

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Львівської міської ради, ОСОБА_3 про визнання недійсною ухвали Львівської міської ради № 1996 від 10.07.2008 року «Про користування гр. ОСОБА_3 земельною ділянкою на АДРЕСА_1» та визнання недійсним договору оренди землі від 11.08.2008 року, зареєстрованого у Львівській міській раді 11.08.2008 року за №Ф-1068, укладеного між Львівською міською радою та ОСОБА_3 щодо земельної ділянки площею 0, 0860 га по АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовувала тим, що спірними ухвалою та укладеним договором оренди відповідачами порушено її право, як власниці квартири АДРЕСА_3 та члена об`єднання співвласників багатоквартирного будинку на користування прибудинковою територією багатоквартирного будинку, а Львівською міською радою при розпорядженні ділянкою порушено вимоги законодавства щодо охорони об`єктів культурної спадщини.

До суду з позовом звернулася третя особа - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 «ІРИС», яке заявило самостійні вимоги на предмет спору до Львівської міської ради та ОСОБА_3 про визнання недійсною ухвали та договору оренди землі.

Позов обґрунтовано тим, що спірними ухвалою та укладеним договором оренди відповідачами порушено право об`єднання співвласників багатоквартирного будинку як належного землекористувача на користування прибудинковою територією багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 , Львівською міською радою при розпорядженні ділянкою порушено вимоги законодавства щодо охорони об`єктів культурної спадщини.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 30 червня 2017 року у задоволенні позовів ОСОБА_1 та Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 «ІРИС» відмовлено.

Рішення суду оскаржили позивач ОСОБА_1 та третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 «ІРИС».

В обґрунтування апеляційної скарги позивач ОСОБА_1 покликається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не взято до уваги рішення Львівської міської ради депутатів трудящих № 590 від 11.05.1953 року, яким за будинкоуправлінням АДРЕСА_5 залишено в користуванні земельну ділянку площею 1 907, 90 кв. м., з огляду на що така є прибудинковою територією, а належним землекористувачем - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку

№ АДРЕСА_1 «ІРИС». Будинку по АДРЕСА_1 надано статус пам`ятки місцевого значення, а судом першої інстанції залишено поза увагою відповідні листи Відділу охорони культурної спадщини та культурних цінностей Львівської обласної державної адміністрації та Міністерства культури України.

Також стверджує, що про наявність оспорюваних ухвали та договору дізналися лише у 2015 році, а отже строк на звернення до суду за захистом порушеного права ними не пропущено.

Посилається на судові рішення Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.11.2016 року у справі № 465/6515/14 (№876/5419/16) та Апеляційного суду Львівської області від 01.11.2016 року у справі №914/1925/16, які, на думку апелянта, носять преюдиційний характер та якими встановлено, що територія вулиці Котляревського у м. Львові входить до історичного ареалу населених місць, тобто до земель історико-культурного призначення.

Вважає, що спірна земельна ділянка передана міською радою в користування ОСОБА_3 з порушенням порядку її відведення. У зв`язку з наведеним просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 30 червня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позови позивача та третьої особи з самостійними вимогами задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСББ «Ірис» посилається на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи. Стверджує, що судом не було взято до уваги порушення порядок визначення категорії ділянки за цільовим призначенням (визначалася на підставі генерального плану, а не відповідного рішення Львівської міської ради і всупереч прямим вказівкам законодавства). Зазначає, що земельну ділянку протиправно визнано такою, що належить до земель житлової та громадської забудови, а не до земель історико-культурного призначення.

Також посилається на порушення порядку набуття права оренди, а саме порядок зміни цільового призначення земельної ділянки (на підставі висновку органу Львівської міської ради, а не рішення самої Львівської міської ради) та отримання передбачених погоджень на надання у користування особливо цінних земель історико-культурного призначення.

Зазначає також, що земельну ділянку надано у користування без її відведення на підставі проекту землеустрою та без належного погодження такого проекту (порушено порядок відведення, передбачений ЗК України).

Вважає що земельну ділянку надано у користування на підставі документів, які не відповідали чинному на той час законодавству, чим порушено права ОСББ «ІРИС» та його членів (мешканців будинку) на прибудинкову територію. Стверджує, що позовні заяви у даній справі було подано до суду у межах строків позовної давності.

Просить рішення Франківського районного суду м. Львова від 30 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позови ОСОБА_7 та ОСББ «ІРИС» задовольнити.

06.11.2017 представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Якимів А.В. подав заперечення на апеляційні скарги. Вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, справедливим та таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а викладені у ньому висновки відповідають фактичним обставинам справи. Доводи апеляційних скарг вважає такими, що не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки, на думку представника відповідача, відсутнє порушене права позивача та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги та спірна земельна ділянка не відноситься до земель історико-культурного призначення і не входить в межі історичного ареалу м. Львова. Посилається також на те, що позивачем та третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги, пропущено строк на звернення до суду із захистом свого права.

Просить рішення Франківського районного суду м. Львова від 30 червня 2017 року залишити без змін.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також позовних вимог та підстав позовів, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги слід задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом статті 391 ЦК України та статті 155 ЗК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Частиною другою статті 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що cпори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, приписами Земельного кодексу України, а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 проживає в квартирі АДРЕСА_3 . 23.11.1999 року власниками квартир будинку АДРЕСА_1 створено Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ІРИС».

Згідно з ухвалою Львівської міської ради № 1996 від 10.07.2008 року «Про користування гр. ОСОБА_3 земельною ділянкою на вул . АДРЕСА_1 » міська рада ухвалила передати громадянину ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0, 0860 га на АДРЕСА_1 в оренду терміном на 10 років для обслуговування господарських споруд за рахунок земель, що не надані у власність або користування.

На підставі згаданої ухвали, 11.08.2008 року між Львівською міською радою та ОСОБА_3 укладено договір оренди землі, зареєстрований у Львівській міській раді 11.08.2008 року за № Ф-1068 та Львівському міському відділі Центру ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 03.12.2008 року за №04:08:438:00102 кн.04-2.

Відповідно до п. 2 цього договору в оренду передається земельна ділянка з кадастровим № НОМЕР_1 , загальною площею 0, 0860 га, в т. ч. під забудовою 0, 0143 га, під твердим покриттям 0, 0131 га, під озелененням 0, 0586 га на АДРЕСА_1 .

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовів, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 є власником цегляного нежитлового приміщення господарських споруд, позначеного у плані літерою «Б-1», загальною площею 153, 1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення господарських споруд від 04.09.2006 року, який є чинним станом на момент розгляду спору.

Апеляційним судом встановлено, що відповідно до рішення Львівської міської ради депутатів трудящих № 590 від 11.05.1953 року «Про розгляд матеріалів по обміру земель по кварталах:... 39...» вирішено залишити в користуванні за будинкоуправлінням АДРЕСА_5 земельну ділянку площею 1 907, 90 кв. м.,

Відповідно до положень ст. 42 Земельного кодексу України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об`єднанню власників. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі проектів розподілу території кварталу, мікрорайону та відповідної землевпорядної документації.

Згідно п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при приватизації громадянами одно- або багатоквартирного будинку державного житлового фонду порядок користування закріпленою за ним прибудинковою територією згідно з пунктом 5 статті 10 Закону від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду» здійснюється в порядку та на умовах, передбачених частиною третьою статті 42 ЗК України, якою встановлено, що порядок використання земельних ділянок, де розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Якщо в жилому будинку приватизовано частину квартир, питання про користування прибудинковою територією вирішується відповідно до положень частини третьої статті 88 ЗК України, тобто шляхом отримання в користування її частини, що відповідає частці приватизованих квартир та інших приміщень у вартості будинку і споруд. При цьому розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі проектів розподілу території кварталу, мікрорайону та відповідної землевпорядної документації.

Згідно із положеннями ст. 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» (в редакції чинній на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення) прибудинкова територія - це територія навколо багатоквартирного будинку, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою і призначена для обслуговування багатоквартирного будинку.

При цьому під прибудинковою територією слід розуміти встановлену за проектом поділу території мікрорайону (кварталу) та проектом забудови земельну ділянку багатоквартирної несадибної житлової забудови, необхідну для розміщення й обслуговування жилого будинку та пов`язаних із ним господарських і технічних будівель і споруд, тобто нею є територія під жилим будинком, проїзди та тротуари, озеленені ділянки та ігрові майданчики, майданчики для відпочинку, занять спортом, тимчасового зберігання автомобілів жителів будинку, для господарських цілей та інші території, пов`язані з утриманням і експлуатацією будинку.

Згідно з вимогами ст.11 цього ж Закону об`єднання співвласників багатоквартирного будинку після набуття статусу юридичної особи може прийняти на власний баланс весь житловий комплекс, який є єдиним комплексом нерухомого майна, що утворений земельною ділянкою в установлених межах, розміщеним на ній жилим багатоквартирним будинком або його частиною разом із спорудами та інженерними мережами, які утворюють цілісний майновий комплекс.

Згідно п. 5 Порядку передачі майна на баланс об`єднання співвласників багатоквартирного будинку затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.10.2002 №1521 «Про реалізацію Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» передача житлового комплексу або його частини з балансу на баланс проводиться разом з планом земельної ділянки, технічним паспортом будинку та відповідною технічною документацією (інвентарна справа, акт прийняття в експлуатацію, плани зовнішніх мереж тощо) у двомісячний термін після надходження відповідного звернення від об`єднання. Датою передачі житлового комплексу або його частини з балансу на баланс є дата підписання акта приймання-передачі (п.7 Порядку передачі).

Статтею 39 ЗК України встановлено, що використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови.

Відповідно до Закону України «Про планування і забудову територій» від 20.04.2000 року (в редакції чинній на період виникнення спірних правовідносин) генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, яка визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту. Генеральним планом населеного пункту визначаються: потреби в територіях для забудови та іншого використання; межі функціональних зон, пріоритетні та допустимі види використання та забудови територій; території, які мають будівельні, санітарно-гігієнічні, природоохоронні та інші обмеження їх використання.

Порядок використання вказаних земельних ділянок регулюється також Законом України «Про основи містобудування» та Типовими регіональними правилами забудови, затвердженими наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 10 грудня 2001 року № 219, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 03 січня 2002 року за № 4/6292.

Таким чином, виходячи з цільового призначення земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, та приписів ст. 42 ЗК України, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про необхідність державної реєстрації прав позивачів на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок по АДРЕСА_1 та його прибудинкова територія.

Згідно вимог частини 1 статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Третьою особою із самостійними вимогами ОСББ «Ірис» до суду апеляційної інстанції подано висновок експерта № 2956/2957 судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою від 01.10.2018 року, проведеної Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз на їх замовлення.

Відповідно до цього висновку земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 , яка перебуває в користуванні ОСОБА_3 накладається на земельну ділянку по АДРЕСА_1, що визначені генеральним планом (схемою) 1946 року, ескізом від 16.08.1948 року, матеріалами обміру земель та реєстрації документів на право користування земельними ділянками та відповідній схемі кварталу ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» за 1953 рік, технічним паспортом присадибної ділянки від 12.11.1970 року, планом від 25.02.1998 року (п. 4).

При цьому, відповідно до п. 5 вказаного висновку площа земельної ділянки, що використовується як прибудинкова територія будинку на АДРЕСА_1 становить 0, 2468 га.

Доказів на спростування висновку експерта суду апеляційної інстанції не подано.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до переконання, що земельна ділянка, передана в оренду ОСОБА_3 входить в межі прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку на АДРЕСА_1 , а оспорюваними ухвалою та договором оренди порушуються права позивача та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору.

Також судом першої інстанції не враховано вимоги ст. 29 ЗК України в редакції 1990 року та ст. 141 ЗК України в редакції 2001 року, за приписами яких підставами припинення права користування земельною ділянкою є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Примусове припинення права користування земельною ділянкою, вилучення земельної ділянки могло відбутись у судовому порядку, передбаченому частиною 4 статті 29, частиною 6 статті 31 ЗК України в редакції 1990 року та статті 143, частини 10 статті 149 ЗК України в редакції 2001 року.

Однак в матеріалах справи відсутні будь-які докази про припинення із передбачених законом підстав права користування земельною ділянкою, закріпленою за будинком АДРЕСА_1 , починаючи з 11 травня 1953 року і до постановлення оскаржуваної ухвали Львівської міської ради 10 липня 2008 року, спочатку будинкоуправлінням, а в подальшому ОСББ «Ірис».

Колегія суддів не погоджується також і з висновками суду першої інстанції щодо того, що будинок по АДРЕСА_1 не набув статусу пам`ятки, виходячи з наступного.

Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь врегульовано Законом України «Про охорону культурної спадщини».

Відповідно до пункту 2 Розділу Х Прикінцевих положень цього Закону об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури», визнаються пам`ятками відповідно до цього Закону.

05.07.1985 року Львівським облвиконкомом прийнято рішення № 381 «Про взяття під охорону держави споруд Львівської області, що мають наукову, історичну, містобудівельну і художню цінність» відповідно до якого будинок по АДРЕСА_1 належить до пам`яток архітектури та містобудування.

Отже, оскільки будинок по АДРЕСА_1 включений до списків (переліків) пам`яток історії та культури відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури», то він є пам`ятками культурної спадщини у розумінні Закону України «Про охорону культурної спадщини».

Вищевикладений висновок узгоджується із висловленою позицією Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 11.07.2018 року у цивільній справі № 461/14952/14.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував, що будинок по АДРЕСА_1 є пам`яткою архітектури та містобудування, а прибудинкова територія будинку, з урахуванням положень ст. 53 Земельного кодексу України, належить до земель історико-культурного призначення.

Не погоджується колегія суддів і з висновком суду першої інстанції про сплив позовної давності. Так, за приписами статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина перша та п`ята статті 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як стверджують апелянти про оспорюванні ухвалу та договір стало відомо лише у травні 2015 року. При цьому, відповідач не спростував вказані доводи позивача та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, що про існування оспорюваних ухвали та договору оренди вони дізналися лише у травні 2015 року.

Встановивши, що апелянти сторонами оспорюваного договору оренди не були, узгодження меж зі спірною земельною ділянкою не здійснювали, а про оспорювані ухвалу та договір дізналися із засобів масової інформації у травні 2015 року, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України, є моментом початку перебігу строку позовної давності, суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку про те, що на момент звернення з позовом до суду строку позовної давності сплив.

Вищевикладений висновок узгоджується із висловленою позицією Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 року у цивільній справі №240/458/16.

Окрім того, колегія суддів бере до уваги п. 1 висновку експерта №2956/2957 судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою від 01.10.2018 року відповідно до якого технічна документація щодо складання документів на земельну ділянку на АДРЕСА_1 , на підставі якої укладено договір оренди від 11.08.2008 року між Львівською міською радою та ОСОБА_3 , розроблена з порушенням ст. 56 Закону України «Про землеустрій» (чинної на дату розробки та затвердження документації), у ній відсутнє рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання або передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, у тому числі на умовах оренди; всупереч вимог ст. 198 Земельного кодексу України при проведенні кадастрової зйомки та виготовленні кадастрового плану земельної ділянки не здійснено узгодження меж земельної ділянки із суміжним землекористувачем.

Таким чином, о скільки договір оренди землі від 11.08.2008 року стосовно оренди спірної земельної ділянки, укладено на підставі незаконної ухвали Львівської міської ради № 1996 від 10.07.2008 року, тому факт визнання судом такої ухвали недійсною зумовлює, відповідно, і недійсність зазначеного правочину (ч. 3 ст. 215 ЦК України), так як недійсний акт органу місцевого самоврядування не може породжувати передбачених ним юридичних наслідків.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07, 24 April 2008, § 39), «ОлександрВолков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170)).

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що оскільки судом першої інтсанції неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, апеляційні скарги ОСОБА_1 та Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 «ІРИС» слід задовольнити, а рішення Франківського районного суду м. Львова від 30 червня 2017 року скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги позивача та третьої особи із самостійними вимогами задовльнити.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367 - 369, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 «ІРИС» задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 30 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове, яким позови ОСОБА_1 та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 «ІРИС» задоволити.

Визнати недійсною ухвалу Львівської міської ради № 1996 від 10.07.2008 року «Про користування гр. ОСОБА_3 земельною ділянкою на АДРЕСА_1 ».

Визнати недійсним договір оренди землі від 11.08.2008 року, зареєстрований у Львівській міській раді 11.08.2008 року за № Ф-1068, укладений між Львівською міською радою та ОСОБА_3 щодо земельної ділянки площею 0, 0860 га по АДРЕСА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 21 червня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.