Справа № 454/1324/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2019 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Веремчук О. А. ,

за участю секретаря Баран О.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Сокалі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька-,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, свої вимоги мотивує тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, який між ними розірвано 17.10.2013 року. Від шлюбу у сторін народилася дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.. 08.05.2014 року позивачка уклала шлюб із ОСОБА_4, з яким вони виїхали за кордон в Італію, де у них народився син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.. На даний час вона із чоловіком та сином проживають в Італії в м. Вальданьо. Дана квартира є її та чоловіка спільною сумісною власністю. Позивачкою отримано дозвіл на проживання в Італії до 27.02.2020р., а її чоловік та син мають необмежений дозвіл на проживання без терміну дії. Дохід її чоловіка у вигляді заробітної плати за 2017р. становить 19242,37Євро, а у 2018р. заробітна плата становить 2108,73 Євро у місяць. Зазначає, що відповідач не погоджується надати дозвіл на тимчасовий виїзд доньки у Італію, хоча даний виїзд відповідатиме якнайкращому забезпеченні її інтересів, зокрема дасть змогу перебувати їй та спілкуватися із матір»ю та рідним братом, перебувати у сімейному середовищі, у належних побутових умовах, сприятиме її вихованню, відпочинку, розширенню кругозору та розвитку. Просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі території України ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. до Італії, у супроводі матері ОСОБА_1 або інших осіб, уповноважених за нотаріальною згодою, без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2 на період з дня ухвалення судом першої інстанції рішення у цій справі до 26.02.2020р.

У відзиві на позовну заяву відповідач позовних вимог не визнав, зокрема зазначає, що у позовній заяві позивачка вказала, що має дозвіл на працевлаштування до 27.02.2020р. у Італії, а чоловік із сином довготривалий дозвіл на проживання. Відтак, на відміну від чоловіка та сина, позивача не має офіційного дозволу для проживання у Італії, а лише тимчасовий. Також на відміну від документів про доходи її чоловіка, який не має жодного відношення до їх з позивачкою дочки ОСОБА_3, будь-які документи про свої доходи в Італії позивачка не надала, з чого можна зробити висновок, що на даний час вона не працює, доходів не має, можливо у зв'язку із народженням в 2017р. дитини. Також звертає увагу на те, що їх з позивачкою дочка у вересні 2018 року йде у школу, а її виїзд за кордон до 2020р. ніяк не можна назвати тимчасовим. Крім цього, із досліджених документів встановлено, що квартира на яку позивачка вказує як на власність у Італії, що така знаходиться у власності її чоловіка та його матері по 1/2 частки за кожним. Вирішуючи позов про їх із позивачкою розлучення, судом не вирішувалося питання щодо визначення місця проживання їх дочки. Дитина весь цей час проживає та є зареєстрованою в с. Волиця, Сокальського району, тобто у одному із ним селі, в будинку батьків позивачки. Як розуміє відповідач, не йдеться про тимчасовий виїзд дитина за кордон, а про виїзд на постійне місце проживання. Позивачка не зверталася до нього про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, хоча в позові вказує зворотнє. Проживання дитини у одному населеному пункті дає йому можливість бачитися з дочкою, хоча йому і створюються перешкоди у цьому. Розпорядженнями Сокальської РДА йому визначено спосіб участі у вихованні дочки. Просить у задоволенні позову відмовити.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, в обґрунтування вимог надала пояснення як і ті, що викладені у позовній заяві. Додатково повідомила, що після розлучення із відповідачем, вона уклала новий шлюб, 08.05.2014р. одружилася із ОСОБА_4 з яким у них є спільний син. Разом з чоловіком та сином вони проживають в Італії, вона час від часу приїздить в Україну, де проживає в будинку батьків в с. Волиця Сокальського району, де і живе їх з відповідачем спільна дочка ОСОБА_3. В Італії вона із чоловіком проживають у трьох кімнатній квартирі, що придбана ними та матір»ю її чоловіка. Вона навчала дочку італійської мови, так як сподівається, що суд надасть дозвіл на виїзд дитині. У неї є дозвіл на проживання у Італії до 2020року, а тому хочу щоб відповідач надав дозвіл на виїзд їх дочці за кордон до цього часу, а потім продовжив його. Також вона не заперечує щоб відповідач брав участь у вихованні дочки.

Представник позивачки ОСОБА_8 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Повідомив, що надання дозволу дочці сторін без дозволу батька на виїзд за кордон відповідає інтересам дитини, оскільки так вона зможе постійно бути із матір»ю, перебування у новій країні розширить її кругозір. Умови проживання позивачки в Італії є хорошими, її сім»я має власну квартиру, чоловік отримує сталий дохід. Крім цього, коли позивачка їде у Італію, її дочка постійно засмучена, хоче їхати разом із матір»ю.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовних вимог не визнав, повідомив, що заперечує щодо наданні дозволу щодо виїзду дочки за кордон до 2020р., оскільки метою позивачки не є тимчасовий виїзд дитини за кордон, а її проживання в Італії. Зазначає, що в даний час відносини із дочкою змінилися, вона перестала називати його татом, називає лише по імені, що є заслугою позивачки яка налаштовує дитину проти нього. Задовольнивши позову, суд таким чином позбавить його можливості брати участь у вихованні та спілкуванні із дитиною, так як позивачка не заперечує того, щоб дитина проживала із нею в Італії. Зазначає, що діє розпорядження Сокальської РДА, згідно якого він може бачитися із дочкою у визначені дні. Дочка пішла у перший клас Волицької СШ, він має можливість спілкуватися з дитиною. Твердження позивачки про зловживання ним алкоголем та вживання марихуани не відповідають дійсності, вважає, що таке є метою для позбавлення його у майбутньому батьківських прав відносно доньки. У задоволенні позову просить відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_9 в судовому засіданні позовних вимог не визнав. Повідомив, що є батьком відповідача та, що метою позову є фактичне відібрання онуки та залишення її на проживанні з позивачкою у Італії, де вона створила нову сім»ю. Виїзд дитини за кордон порушить права його сина брати участь у вихованні дитини, як і взагалі із нею бачитися так як позивачка не приховує свого бажання забрати дитину на постійно у Італію. Просить у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_10 в судовому засіданні позовних вимог не визнав, заперечив щодо їх задоволення. Зазначив, що в даній справи стоїть фактично питання щодо визначення місця проживання малолітньої дочки сторін із її матір»ю в Італії, а не надання їй дозволу на виїзд за кордон без згоди батька.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні показала, що є матір»ю позивачки. В даний час вона не працює, є пенсіонером та доглядає за внучкою, яка із народження проживає у їх з чоловіком будинку. Вказує на те, що після народження онуки, її батько, а відповідач по справі став зловживати спиртним, курив марихуану та не приділяв жодної уваги сім»ї. Все це призвело до того, що дочка вигнала його та вони розірвали шлюб. З цього часу і почалися суперечки. В даний час внучка навчається у першому класі, добре вчиться, є слухняною. Відповідач рідко відвідує дитину, хоч вони давали забрати її до себе додому. Теперішній чоловік їх дочки добре ставиться до неї та її дочки ОСОБА_3, забезпечує їх. Зазначила, що внучка хоче поїхати до своєї матері, побачити Італію, побути на морі. У сім»ї дочки в Італії є своє житло, належні умови для проживання дитини, чоловік працює, а вона виховує сина. Дочка звернулася в суд із даним позовом про надання дозволу виїхати дочці до неї до 2020р. так як має дозвіл на проживання до цього часу, а далі якщо онука захоче буде сама вирішувати де їй жити. Чи будуть таким чином порушуватися права відповідача на спілкування та виховання дитини їй невідомо.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні показав, що є батьком позивачки, а відповідач є його колишнім зятем. Зазначив, що зять зловживає спиртним та вживає наркотики. Батько відповідача не один раз приїздив і хотів із сином про це говорити, однак він втікав із друзями. Вважає, що дозвіл на виїзд внучці не надається так як все це потрібно лише батькові відповідача. Дочка із відповідачем перестали спільно жити в 2012 році, вони із дружиною пробували їх помирити. В даний час у дочки нова сім»я, чоловік добре до неї та дітей ставиться, забезпечує. Вважає, що внучці буде краще проживати разом із матір»ю.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні показав, що є чоловіком позивачки, одружилися вони в 2014р. та виховують спільного сина ОСОБА_6. До дочки дружини від першого шлюбу він відноситься добре, ніколи ні її ні дружини він не ображав, не бив. В Італії він проживає з 2005р., має дозвіл на постійне проживання, офіційно працює, недавно придбали квартиру площею 130кв.м., яка облаштована та є всі умови щоб проживали двоє дітей. В Україну він приїздить 2-3 рази у рік, повертатися на постійно зараз не планує. З ОСОБА_5 у них хороші стосунки, вона називає його батьком, хоча він пояснив їй що не є її біологічним батьком. Вони спільно проводять час, їздять на море, відпочинок. Зазначає, що ОСОБА_5 хоче приїхати до матері у Італію, а період її перебування хай вирішить суд. В Італії ОСОБА_5 зможе відвідувати школу, і отримати повний соціальний пакет, хороший рівень життя.

Заслухавши учасників судового розгляду та дослідивши докази в справі, суд приходить до наступного висновку.

Згідно копії рішення Сокальського районного суду від 17.10.2013р., встановлено, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_14, розірвано.

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, батьками малолітньої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. є сторони - ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Із копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2, встановлено, що 08.05.2014р. позивачка уклала шлюб із ОСОБА_4.

Згідно копії витягу з реєстрації актів про народження від 05.05.2017р., встановлено, що у позивачки ОСОБА_1 у шлюбі із ОСОБА_4 народився син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Валданьо, Італія.

Також встановлено, що позивач ОСОБА_1 документована дозволом на працевлаштування у Італії, що виданий 11.10.2017р. в м. Віченца та дійсний до 27.02.2020р.

В той час, встановлено, що чоловік позивачки ОСОБА_4 та їх син ОСОБА_15 документовані дозволами на проживання в Італії без терміну дії.

Із копії нотаріально складеної заяви від 29.04.2015р. в м. Вальданьо, встановлено, що ОСОБА_16 та ОСОБА_4 придбали по 1/2 половини кожен квартири в АДРЕСА_1.

Згідно копії довідки про доходи, встановлено, що чоловік позивачки ОСОБА_4 є офіційно працевлаштований та отримує заробітну плату у ТзОВ «Т.Р.Н. Імбаладжі».

В свою чергу, відповідно до довідки виконавчого комітету Волицької сільської ради №347 від 04.06.2018р., встановлено, що малолітня ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4. є зареєстрованою та проживає разом із матір»ю ОСОБА_1, братом ОСОБА_15, дідусем ОСОБА_12 та бабусею ОСОБА_11 в АДРЕСА_2.

Згідно розпорядження Сокальської РДА №341 від 04.08.2016р., встановлено, що таким визначено спосіб участі ОСОБА_2 у вихованні малолітньої дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. та спілкування із нею.

Відповідно до приписів ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Згідно п. 3 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених

ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують.

Пунктом 4 Правил визначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з

батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється зокрема: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків

відсутній у пункті пропуску; у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України

громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Натомість надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за межі України без згоди батька суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків відносно виховання дитини, унаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04.07.2018 року у справі №712/10623/17 наголосила, що дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

У своєму позові ОСОБА_1 просила суд фактично надати дозволи на майбутнє, до 2020 року, на виїзди малолітньої дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4. за межі України, без нотаріально засвідченої згоди та супроводу батька без зазначення конкретного періоду (проміжку часу) виїзду дитини за кордон.

Крім цього, суд звертає увагу на те, що ст. 11 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набрала чинності для України 27.09.1991 року, на держави-учасинці покладено обов'язок вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону.

За змістом Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, до якої Україна приєдналась згідно з Законом від 11 січня 2006 року №3303-IV, один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто, зміна країни проживання дитини вимагає узгодження з іншим із батьків, адже такий переїзд, як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Як встановлено в ході розгляду справи, між батьками малолітньої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. встановилися неприязні стосунки, позивачкою не надані суду докази необхідності виїзду дитини за кордон, наявність відповідного запрошення, медичні рекомендації тощо. Не надано позивачкою також належних та допустимих доказів і на підтвердження того, що виїзд дитини за кордон має тимчасовий характер та здійснюватиметься в інтересах дитини, зокрема, не надано підтвердження забезпечення дитини проїздними квитками для повернення в Україну.

За таких обставин, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, доводи і заперечення сторін, суд, враховуючи інтереси малолітньої дитини, а також те, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, приходить до висновку, що позовні вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі території України ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. до Італії, у супроводі матері ОСОБА_1 або інших осіб, уповноважених за нотаріальною згодою, без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2 на період з дня ухвалення судом першої інстанції рішення у цій справі до 26.02.2020р., задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.5,10,12,13,76,81,141,259,263,264,265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Львівського Апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Головуючий: О. А. Веремчук