ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

12 червня 2019 року

м. Харків

справа №623/1245/19

провадження № 22-ц/818/3044/16

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Кругової С.С., Маміної О.В.,

за участю секретаря - Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач: Фізична особа-підприємець ОСОБА_1

відповідачі : Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання договору недійсним, з апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_4 , на ухвалу судді Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 11 квітня 2019 року, ухвалене суддею Винниченко П.П., в залі суду в м. Ізюм,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2019 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

Ухвалою судді Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 11 квітня 2019 року у відкритті провадження відмовлено.

В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_4 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм процесуального права. Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , ОСОБА_3 взагалі відсутні будь-які як договірні так і не договірні правовідносини. Позивач не є стороною оспорюваного договору, а звертається до суду про визнання недійсним договору, укладеного між відповідачами, як заінтересована особа у порядку ч. 3 ст. 215 ЦК України, адже договір прямо впливає на права та законні інтереси позивача, зокрема як підприємця. Саме тому позивач звернуся до суду з використанням статусу ФОП. Надалі, суд помилково встановив, що оспорюваний договір підряду б/н від 16.05.2016 року, що був укладений між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є господарським зобов`язанням.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ФОП ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_4 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що цей спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів не може погодитись із вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 16.05.2016 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір відповідно до п.п. 1.1, 2.3.2 та 3.1 якого ОСОБА_3 зобов`язується надати ОСОБА_2 послуги та виконати комплекс робіт, які опосередковано стосуються комп`ютерного програмування.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо встановленого кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Статтею 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) визначено особливості предметної та суб`єктної юрисдикції господарських судів, якими уточнено коло спорів, що розглядаються господарськими судами, та встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) ФОП.

Критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність (частина перша статті 3 Господарського кодексу України, далі - ГК України).

Суб`єкти господарювання підлягають державній реєстрації відповідно до цього Кодексу та закону (частина друга статті 19 ГК України). Суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації відповідно як юридична особа чи ФОП у порядку, визначеному законом (частина перша статті 58 ГК України).

Оскільки для кваліфікації діяльності як господарської необхідним є, зокрема, встановлення факту її здійснення суб`єктами господарювання, а для набуття статусу останніх необхідною є їх державна реєстрація, висновки суду першої інстанції про те, що спір між сторонами виник щодо здійснення господарської діяльності, є необґрунтованими.

Так, зважаючи на суб`єктний склад спору, предмет позову та характер спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_4 задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати, справу направити для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.6, 379, 381-384 ЦПК України,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу судді Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 11 квітня 2019 року скасувати. Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - С.С. Кругова

О.В. Маміна