Постанова

Іменем України

12 червня 2019 року

м. Київ

справа № 441/309/16-ц

провадження № 61-43176св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивачі (відповідачі за зустрічним позовом): ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі (позивачі за зустрічним позовом): ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 на постанову апеляційного суду Львівської області від 24 липня 2018 року у складі колегії суддів: Левика Я. А., Струс Л. Б., Шандри М. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У березні 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 в якому просили висилити ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 із квартири АДРЕСА_1 мотивуючи тим, що з 20 лютого 2014 року

ОСОБА_2 є власником означеної квартири, що придбана з прилюдних торгів, однак відповідачі чинять йому та дружині - ОСОБА_1 перешкоди у користуванні такою, без їх згоди проживають там, відмовляються добровільно виселитися, чим порушують їхні права.

Ухвалою Городоцького районного суду Львівської області від 16 грудня

2016 року у зв`язку із смертю ОСОБА_6 із справи виділено вимоги про його виселення із квартири АДРЕСА_1 і в цій частині провадження закрито.

У липні 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та просили визнати за ними право користування квартирою АДРЕСА_1 . Мотивуючи зустрічні позовні вимоги тим, що вони постійно проживають у спірній квартирі, іншого жила не мають, квартира ними не придбана за кредитні кошти, тому їх виселення можливе за умови надання їм іншого постійного житла.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 26 вересня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення задоволено.

Висилено ОСОБА_3 , ОСОБА_4 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 по

275,60 судових витрат з кожного.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , місцевий суд виходив із того, що оскільки ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , яка придбана на прилюдних торгах, він та дружина - ОСОБА_1 згоди на проживання у такій ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не давали, а вони не мають законних підстав для проживання у цій квартирі та чинять перешкоди у користуванні та розпорядженні нею позивачам, тому такі підлягають виселенню, без надання іншого житлового приміщення.

Постановою апеляційного суду Львівської області від 24 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 26 вересня

2017 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення, та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що неможливо висилити осіб із квартири, яка не придбана за кредитні кошти, без надання іншого жило приміщення (стаття 109 ЖК Української РСР).

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

23 серпня 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 через засоби поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду Львівської області від 24 липня

2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення та залишити в силі в цій частині рішення Городоцького районного суду Львівської області

від 26 вересня 2017 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано статтю 40 Закону України «Про іпотеку», статтю 109 ЖК України, адже положення вказаних статей не застосовуються до нових власників майна яке було предметом іпотеки та відчужене з метою задоволення вимог іпотекодержателя, та колишнім власником - іпотекодавцем, оскільки після відчуження іпотечного майна, воно втрачає статус предмета іпотеки, а відповідно на нього не можуть поширюватись положення закону України «Про іпотеку». До цих правовідносин застосуванню підлягає стаття 391 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції вийшов за межі апеляційної скарги ОСОБА_3 , скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове рішення щодо

ОСОБА_4 за відсутності його апеляційної скарги.

Доводи інших учасників справи:

01 жовтня 2018 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7 через засоби поштового зв`язку подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду Львівської області від 24 липня 2018 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 31 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Городоцького районного суду Львівської області.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Аргументи касаційної скарги зволяться до незгоди з постановою апеляційного суду Львівської області від 24 липня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення.

Постанова апеляційного суду Львівської області від 24 липня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права на користування житловим приміщенням не оскаржується, а тому відповідно до правил статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції в цій частині не перевіряєтсья.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

Щодо застосування норм матеріального права у аналогічних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року за наслідками розгляду цивільної справи № 753/12729/15-ц, не відступаючи від висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених постановах Верховного Суду України (від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16),дійшла таких висновків.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IVта статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що Верховний Суд України застосував норми права, які регулюють спірні правовідносини, тобто суд діяв згідно із законом.

Апеляційний суд відмовляючи у задоволенні позовних вимог

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення, встановив, що позивачі набули право власності на спірну квартиру в порядку придбання її з прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (предмета іпотеки), що проведені 13 лютого 2014 року в порядку виконання рішення суду від 19 вересня 2011 року про стягнення з відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , а також ОСОБА_6 та ОСОБА_8 заборгованості за кредитним договором. Дана спірна квартира, яка була предметом іпотеки в забезпечення кредитного договору, про стягнення заборгованості за яким ухвалено

рішення, - не була придбана за кредитні кошти, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Щодо доводів касаційної скарги:

доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі апеляційної скарги ОСОБА_3 та скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове рішення щодо ОСОБА_4 за відсутності його апеляційної скарги є безпідставними, оскільки порушення меж розгляду апеляційної скарги не встановлено.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанцій, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться не правильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Щодо заявлених клопотань:

Одночасно у касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 просить передати справу № 441/309/16-ц на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Клопотання мотивовано тим, що в оскаржуваній постанові апеляційний суд посилається на ряд правових позицій Верховного Суду України, висловлених по справах № 6-197цс16 від 22 червня 2016 року, № 6-1484цс15 від 21 жовтня 2015 року, № 6-1141цс16 від 14 грудня 2016 року, № 6-1731цс16 від 21 грудня 2016 року та на постанову Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі

№ 725//68/17 (касаційне провадження № 61-8131св18).

В той час у Верховному Суді є протилежна практика, правова позиція якого висловлена у постанові від 23 січня 2018 року у справі

№ 461/3030/14 (касаційне провадження № 61-805св17).

Крім того, ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 11 липня 2018 року справу № 753/12729/15-ц (касаційне провадження № 14-317цс18) прийнято до свого провадження.

Колегія суддів вивчивши заявлене клопотання, дійшла висновку про відсутність підстав для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п`ятої статті 403 ЦПК України, про що просить представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 у своєму клопотанні, так як Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (касаційне провадження № 14-317цс18) вже висловила свою правову позицію щодо виключної правової проблеми, яка необхідна для забезпечення розвитку та формування єдиної правозастосовчої практики, яка в цій справі Верховним судом взята до уваги та застосована.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду Львівської області від 24 липня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення в цій частині відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Львівської області від 24 липня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко