Провадження № 2/161/323/19

ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2019 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого - судді Пушкарчук

при секретарі судового засідання Загоровській І.І.,

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3,

прокурора Кондратюк А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області, Черкаського ВП ГУНП у Черкаській області про витребування майна з чужого незаконного володіння та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Національної поліції у Волинській області, Черкаського ВП ГУНП у Черкаській області про витребування майна з чужого незаконного володіння та відшкодування моральної шкоди.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є власником автомобіля НОМЕР_1.

09 вересня 2016 року слідчим СУ ГУНП протоколом огляду місця події даний автомобіль був вилучений, опечатаний та поставлений на територію Луцького ВП ГУНП України. Також було вилучено ключі від автомобіля та свідоцтво про реєстрацію даного транспортного засобу.

Вказує, що він є власником зазначеного автомобіля, який був затриманий без будь-яких правових підстав та із порушенням норм чинного законодавства і не був йому повернутий, а відповідач незаконно заволодів його автомобілем, порушивши його право власності на даний автомобіль.

На підставі викладено та з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив зобов'язати ГУНП у Волинській області повернути йому спірний автомобіль, ключі запалення від нього, свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу та відшкодувати завдану йому моральну шкоду в розмірі 25000 грн.

Представник Черкаського ВП ГУНП у Черкаській області в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце судового засідання, про причини неявки суду не повідомив.

За згодою сторін, суд ухвалює проводити розгляд справи у відсутності представника Черкаського ВП ГУНП у Черкаській області.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 збільшені позовні вимоги підтримали повністю з підстав викладених у позовній заяві, просили збільшені позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Суду пояснила, що слідчим СУ ГУНП у Волинській області ОСОБА_4 протоколом огляду місця події даний автомобіль був вилучений, опечатаний та поставлений біля території Луцького ВП ГУНП, а зібрані матеріали під час огляду місця події передані до чергової частини Луцького ВП, які в подальшому скеровані в ГУНП Черкаської області для прийняття рішення по вилученому автомобілю. Будь-яких процесуальних документів, які б надавали право Луцькому ВП ГУНП повернути транспортний засіб марки «BMW 525» д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_1 не надходило. Також зазначила, що позивач не надав жодних доказів, які б свідчили про завдання йому моральної шкоди діями відповідача.

Прокурор Кондратюк А.В. заперечила щодо задоволення позовних вимог та просила відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Стаття 41 Конституції України гарантує право володіти і користуватися своєю власністю, а також вказує на те, що право приватної власності є непорушним.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 19.09.2017 року автомобіль НОМЕР_1, 1997 року випуску зареєстрований 17.02.2016 року на ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 151).

Відповідно до ст. 387 ЦК правом витребування майна із чужого незаконного володіння наділений саме власник майна, з володіння якого воно вибуло.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України повязується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння.

Відповідно до пунктів 25, 26 постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», згідно положень ч. І ст. 388 ЦК, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі.

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Необхідно зазначити, що у постанові від 18.09.2013 у справі № 6-92цс13 Верховний Суд України висловив правову позицію щодо застосування положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та рішень Європейського суду з прав людини у справах про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Так, основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено у статті 1, зокрема вказано на необхідність дотримання обґрунтованої пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Більше того, Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства, та знаходять засоби для їх вирішення.

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обовязок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.

Предметом безпосереднього регулювання ст. 1 Першого протоколу Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Перший протокол Конвенції ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-ІV «Про міжнародні договори України» застосовується національними судами України як частина національного законодавства.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу Конвенції, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

У практиці ЄСПЛ напрацьовані три критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу Конвенції, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям.

Разом з тим, за змістом ст. 16 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до п. 59 Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, затвердженої наказом від 27.08.2010 N 51/401/649/471/23/125, якщо речові докази та інше майно знаходяться на спеціальному зберіганні, за місцем їх зберігання надсилається копія або виписка з вироку, ухвали, постанови, де вказується про подальшу долю цих об'єктів. Прийняте рішення є обов'язковим для керівників тих установ, де зберігаються речові докази.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно відповіді начальника полковника поліції ОСОБА_5 вих. №127/58/01-2016 від 01.01.2016 року вбачається, що при перевірці автомобіля НОМЕР_1 було встановлено, що останній перебуває в розшуку у Черкаському ВП ГУНП у Черкаській області.

Слідчим СУ ГУНП ОСОБА_4 протоколом огляду місця події даний автомобіль був вилучений, опечатаний та поставлений біля території Луцького ВП ГУНП. Луцький ВП ГУНП не володіє інформацією про те, чи визнано транспортний засіб марки «BMW 525» д.н.з. НОМЕР_2 речовим доказом у будь-якому кримінальному провадженні. (а.с. 134)

У матеріалах справи відсутні будь-які докази про те, що спірний автомобіль вилучений, арештований чи визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0006496 від 12 серпня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 289 КК України.

За таких обставин, позовні вимоги позивача про витребування майна з чужого незаконного володіння підлягають до задоволення.

Щодо стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

В позовній заяві ОСОБА_1 вказує, що йому була заподіяна моральна шкода, яка полягає у перенесених душевних стражданнях, оскільки внаслідок позбавлення відповідачем його можливості володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому автомобілем він відчуває занепокоєність, нервозність, великий сором, приниження, страх.

Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Позивачем не надано доказів на підтвердження обґрунтування заподіяння моральної шкоди в сумі 25 000,00 гривень. А тому за таких обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимоги про відшкодування завданої моральної шкоди.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань в користь позивача сплаченого та документально підтвердженого судового збору в сумі 1344 грн 80 коп.

Керуючись ст. ст.10,11 12, 13, 45, 76, 77, 81, 263, 265, 280, 354 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, ст. ст. 316, 317, 387, 388 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Зобовязати ГУНП у Волинській області повернути ОСОБА_1 транспортний засіб марки «BMW 525» д.н.з. НОМЕР_2 , тип - легковий універсал,1997 року випуску, обєм двигуна 2497, ключі запалення від вказаного автомобіля та свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу.

Стягнути з ГУНП у Волинській області за рахунок бюджетних асигнувань в користь ОСОБА_1 1344 (одна тисяча триста сорок чотири) грн 80 коп сплаченого судового збору.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 25.03.2019 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області ОСОБА_6