Справа № 266/4843/16-ц
Провадженя№ 2/266/40/19

04 червня 2019 року м. Маріуполь
Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Шишиліна О.Г., за участі секретаря Воропаєвої О.Є., розглянувши у судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди в наслідок дорожньо-транспортної пригоди, третя особа ОСОБА_3 ,-
В обґрунтування заявлених вимог щодо відшкодування моральної шкоди, яку позивач оцінив о 300000 грн., зазначив, що зазнав душевних страждань у зв`язку з ДТП, яка виразились у перенесеному переляку, втратою здоров`я, отримання інвалідності, порушення звичного способу житті. Матеріальну шкоду просив стягнути з ОСОБА_2
Після повторного авторозподілу справи між суддями, ухвалою суду від 26 лютого 2019 року суддею Шишиліним О.Г. справу прийнято до свого провадження, розгляд справи проводився спочатку в порядку спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання.
Позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_5 в судове засідання не з`явились, надавши заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.
Відповідачам було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву.
Ухвалою суду від 14.05.2019 р. позов в частині позовних вимог до ОСОБА_4 залишено без розгляду.
Відповідач ОСОБА_2 у визначений строк відзив на позовну заяву не подав, доказів на спростування вимог, що викладені в позовній заяві в порядку ст. 83 ЦПК України суду не надав.
Представник Відповідача ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» у встановлений судом строк відзив на позовну заяву наддав, в якому позовні вимоги не визнав, вказуючи на те, що не оспорює факт того, що 21.03.2013 р. між ОСОБА_3 та ПАТ «СК «Українська страхова група» був укладений договір обов`язкового страхування цивільно- правої відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/1609029, предметом якого є страхування цивільно- правої відповідальності особи, що експлуатує автомобіль «Тойота» державний номер НОМЕР_1 за участю якого під керуванням ОСОБА_2 11.09.2013 р. сталася ДТП, в результаті якої ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження. Однак у зв`язку із тим, що позивач відповідно до вимог ст. 35 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правої відповідальності власників транспортних засобів» з заявою про виплату страхового відшкодування за шкоду заподіяну здоров`ю до цього часу не зверталась та жодних документів до страхової компанії не надала вважає, що позовні вимоги є передчасними та такими, що не підлягають задоволенню. Крім того посилався на порушення строків звернення із заявою про страхове відшкодування передбачених ст. 37.1.4 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правої відповідальності власників транспортних засобів». Також вказав, що СК не може нести солідарну відповідальність з ОСОБА_2 Крім того враховуючи, що СК позивачем не надані документи, що підтверджують розмір витрат, а тому у такому разі страхове відшкодування повинно здійснюватися відповідно до ст. 24.2 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правої відповідальності власників транспортних засобів». Просив відмовити у задоволенні позову до ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група», справу розглянути без участі представника.
Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи без його участі ( а.с.74).
Приймаючи до уваги думку представника позивача, суд ухвалив рішення про заочний розгляд справи відповідно до положень ст. ст. 280-283 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ст.15, ч.2 ст.16, ч.1 ст.20 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Так, відповідно до п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність. Яка відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Позивач ОСОБА_1 як на підставу своїх вимог на відшкодування шкоди посилається на те, що в результаті ДТП, яка сталася 11.09.2013 р. в м. Маріуполі приблизно о 15-00 год. від дій водія ОСОБА_2 була травмована.
Суд з урахуванням вимог диспозитивності, що встановлені ч. 1 ст. 13, ч. 5, ч. 7 ст. 81 ЦПК України дослідив в судовому засіданні матеріали кримінального провадження з яких вбачається, що:
Згідно протоколів огляду місця події від 11 вересня 2013 р. (том №3 матеріалів кримінального провадження а.с. 33-44) та огляду транспортного засобу від 20 вересня 2013 р. ( том №3 матеріалів кримінального провадження а.с. 53-54) встановлено місце ДТП - проїзна частина пр. Нахімова в районі перехрестя з вул. Лавицького в Приморському районі м. Маріуполя, обстановка в місці ДТП на час огляду, наявність дорожньої розмітки, сліди ДТП, наявність механічних пошкоджень автомобіля Тоуоtа Согоllа з реєстраційним номером НОМЕР_1 , та його технічний стан. Транспортний засіб перебував під керуванням ОСОБА_2
За висновком судово-медичної криміналістичної експертизи № МК-817 від 19 грудня 2013 р. в момент первинного удару ОСОБА_1 знаходилась у вертикальному чи близькому до нього положенні, рухалась і первинний удар автівкою, що рухалась, був нанесений у ліву задньо-бокову поверхню тіла, після чого тіло потерпілої частково було закинуте на капот автівки і на лобове скло. При ударі о лобове скло лівим ліктьовим суглобом і потиличною ділянкою голови у потерпілої утворився перелом ліктьового відростка і забиття м`яких тканин потиличної ділянки, а на автівці було пошкоджено лобове скло. Потім тіло потерпілої було відкинуте на дорожнє покриття і при цьому утворилися інші пошкодження на тілі (том 3 матеріалів кримінального провадження а.с. 116-120, копії якої знаходяться в матеріалах цивільної справи на ас.с. 146-147).
Працездатний стан гальмівної системи та рульового управління автомобіля Тоуоtа Согоllа з реєстраційним номером НОМЕР_1 підтверджується висновком автотехнічної експертизи № 88 від 17 березня 2014 р. ( том №3 матеріалів кримінального провадження а.с. 74-82, копії якої знаходяться в матеріалах цивільної справи на ас.с. 141-145)
За результатами слідчого експерименту від 6 травня 2014 р. за участі потерпілої ОСОБА_1 були зібрані вихідні дані про її розташування на проїзній частині в момент наїзду на неї автомобіля та час, який вона витрачає на перехід дороги, отримані вихідні дані щодо обставин ДТП ( том №3 матеріалів кримінального провадження а.с. 92-98).
Слідчим експериментом від 23 травня 2014 р. були встановлені обставини та вихідні дані щодо ДТП за показами ОСОБА_2 ( том №3 матеріалів кримінального провадження а.с. 153-160).
Згідно висновку автотехнічної експертизи № 291 від 17 червня 2014 р. небезпека для ОСОБА_2 виникла з моменту виходу ОСОБА_1 на проїзну частину. Виконуючи вимоги п.п. 12.3 та 18.1 ПДР України ОСОБА_2 мав технічну можливість уникнути наїзду на ОСОБА_1 і невідповідність дій ОСОБА_2 вимогам вказаних пунктів ПДР України знаходилася у причинному зв`язку із виникненням та розвитком ДТП ( том №3 кримінального провадження а.с. 168-175, копії якої знаходяться в матеріалах цивільної справи на а.с. 127- 140).
Висновком автотехнічної експертизи № 332 від 1 серпня 2014 р. також встановлено невідповідність дій ОСОБА_2 вимогам п. 13.1 ПДР України, яка перебуває у причинному зв`язку із виникненням ДТП (том №3 матеріалів кримінального провадження а.с. 218-222, копії якої знаходяться в матеріалах цивільної справи на а.с. 122-126).
Таким чином, судом встановлено, що 11 вересня 2013 року о 15.00 год. водій ОСОБА_2 , керуючи технічно справним автомобілем Тоуоtа Согоllа з реєстраційним номером НОМЕР_1 , здійснюючи рух по проїзній частині пр. Нахімова в районі перехрестя з вул. Лавицького, зі сторони вул. Бахчиванджи у напрямку до вул. Кронштадтської в Приморському районі м. Маріуполя, діючи у порушення п.п. 1.5, 12.3, 12.4, 12.9 «б», 13.1, 18.1 Правил дорожнього руху України та вимог дорожніх знаків 5.35.1-5.35.2 «Пішохідний перехід», будучи неуважним, належним чином не стежачи за дорожньою обстановкою та відповідно не реагуючи на її зміни, діючи з необережності, проявляючи злочинну самовпевненість, легковажно розраховуючи на запобігання дорожньо-транспортної пригоди, маючи об`єктивну можливість виявити перешкоду для руху, при виникненні небезпеки, у вигляді пішохода ОСОБА_1 , яка переходила проїзну частину у зоні дії дорожніх знаків 5.35.1-5.35.2 «Пішохідний перехід», несвоєчасно вжив заходів для зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу, в результаті чого скоїв наїзд на вищевказаного пішохода. В результаті дорожньо-транспортної події потерпілій ОСОБА_1 , згідно висновку експерта № 93/к були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: - підшкірної гематоми потиличної ділянки голови, струсу головного мозку, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, що викликали незначну стійку втрату працездатності; - закритого перелом ліктьового відростка лівої ліктьової кістки, який за ступенем тяжкості відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили стійку втрату працездатності менш ніж на третину; - закритого компресійного перелому першого поперекового хребця, який за ступенем тяжкості відноситься до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що призвів до втрати працездатності на рівні 25 %.
За вказаних обставин ОСОБА_2 було пред`явлено обвинувачення за ч. 1 ст. 286 КК України ( том №1 кримінального провадження а.с. 226-230).
Факт спричинення тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості ОСОБА_1 підтверджується висновком експерта №577 від 14.11.2013 р., копія якого знаходиться у матеріалах цивільної справи ( а.с.158-159), висновком експерта №213 від 14.04.2014 р. копія якого знаходиться у матеріалах цивільної справи ( а.с.149-157), висновком експерта № 93/к ( том №1 матеріалів кримінального провадження а.с. 172-188).
Вироком Приморського районного суду м. Маріуполя від 05.12.2016 р. ОСОБА_2 було визнано винним та засуджено за ч.1 ст. 286 КК України ( том №2 матеріалів кримінального провадження а.с. 52-56, копія якого міститься у матеріалах цивільної справи а.с. 9- 11).

В подальшому ухвалою апеляційного суду Донецької області від 27 квітня 2017 року вирок Приморського районного суду м. Маріуполя від 05.12.2016 року щодо ОСОБА_2 скасовано. На підставі п.2 ч.1 ст. 49 КК України ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.1 ст. 286 КК України у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, кримінальне провадження №№0000386 закрито на підставі п.1 ч.2 ст. 284 КПК України. З цієї ж ухвали вбачається, що апеляційним судом висновки суду щодо фактичних обставин кримінального провадження, винуватості обвинуваченого ОСОБА_2 , правильності кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 286 КК України апеляційним не перевірялися ( том №2 матеріалів кримінального провадження а.с. 116-117, копія якої міститься у матеріалах цивільної справи на а.с. 69-71).

Судом встановлено, що цивільна відповідальність водія ОСОБА_2 який керував автомобілем Тоуоtа Согоllа з реєстраційним номером НОМЕР_1 була застрахована в ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» згідно полісу №АС/1609029 ( том №3 матеріалів кримінального провадження а.с. 48, копія якого міститься в матеріалах цивільної справи а.с. 188).

Про ДТП за участю водія ОСОБА_2 та пішохода ОСОБА_1 якій було завдано тілесних ушкоджень було повідомлено ОСОБА_2 ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» 13.09.2013 р., про що представник відповідача вказав у своєму відзиві на уточнену позовну заяву.

Згідно з положеннями статті 11 ЦК України заподіяння внаслідок ДТП шкоди зумовлює виникнення правовідносин, у яких право потерпілого на отримання відшкодування завданої шкоди кореспондується з обов`язком винуватця відшкодувати таку шкоду, а за наявності у винуватця договору (полісу) ОСЦПВВНТЗ, яким застраховано його цивільно-правову відповідальність за завдання шкоди майну третіх осіб внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу, такий обов`язок покладається також і на страховика у визначених законодавством межах його відповідальності, адже між винуватцем та його страховиком у такому випадку існують договірні відносини, в яких останній узяв на себе зобов`язання відшкодувати у визначених межах за винуватця завдану потерпілому шкоду з настанням обумовлених страхових випадків.

Пунктом 35.1. ст. 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що для отримання страхового відшкодування за шкоду, заподіяну внаслідок ДТП, особа, яка має право на відшкодування, подає страховику відповідну заяву. Страховик, керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). (п.36.1 ст. 36 Закону у редакції, що діяла на момент ДТП).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 до ПАТ «СК «Українська страхова група» з заявою про виплату їй страхового відшкодування не зверталася.

Крім того, визначаючи обов`язок страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ виплатити страхове відшкодування законодавцем у положеннях п. 37.1.4. статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» було передбачено випадки, з настанням яких страховик набуває правових підстав для відмови у здійсненні такої виплати, зокрема, у випадку, неподання заяви про страхове відшкодування впродовж трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Тобто право потерпілого на отримання відшкодування завданої його здоров`ю шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує трирічним строком з моменту скоєння відповідної ДТП.

Саме таких висновків дійшов Верховний суд у своїй постанові №910/7449/17 від 05.06.2018 р.

Таким чином враховуючи, що з моменту скоєння ДТП до моменту звернення позивача із вимогами до ПАТ «СК «Українська страхова група» про відшкодування шкоди пройшло більш ніж три роки, суд приходить до висновку, що підстави до задоволення позову в частині вимог до ПАТ «СК «Українська страхова група» відсутні.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 маючи водійське посвідчення, в момент вчинення ДТП 11.09.2013р. керував транспортним засобом, а саме автомобілем Тоуоtа Согоllа з реєстраційним номером НОМЕР_1 , маючи при собі свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 виданого 2 ВРЕР м. Маріуполя УДАІ ГУМВС України в Донецькій області на ім`я ОСОБА_4 ( том 3 матеріалів кримінального провадження а.с.46, 47, 49).

Таким чином ОСОБА_2 використовував вказаний автомобіль, який є джерелом підвищеної небезпеки.

Згідно ч. 5 ст. 1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, за змістом зазначеної норми закону саме володілець джерела підвищеної небезпеки несе відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності його вини у її заподіянні. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність по використанню яких є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. Межа відповідальності визначає сферу дії обставин, які виключають відповідальність. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Непереборною силою в такому випадку слід визнавати фактори об`єктивного характеру, причинно не пов`язані з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є. Дія непереборної сили може бути спрямована як на об`єкт, діяльність з яким становить джерело підвищеної небезпеки, так і на осіб, які обслуговують цей об`єкт.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Як зазначено у пункті 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» (надалі - Постанова Пленуму ВССУ № 4 від 01.03.2013 року) з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Згідно положень пункту 7 зазначеної Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 року № 4, при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Судом було встановлено, що причиною дорожньо-транспортної пригоди стала діяльність відповідача ОСОБА_2 із використання джерела підвищеної небезпеки, а в діях пішохода ОСОБА_1 невідповідність вимогам Правил дорожнього руху України не вбачається.

Під час розгляду справи належних доказів, у розумінні ст.ст. 12, 81 ЦПК України, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого відповідачами надано не було.

Таким чином, саме ОСОБА_2 має відшкодовувати шкоду, завдану ОСОБА_1 оскільки шкоди було завдано під час керування ним автомобілем Тоуоtа Согоllа з реєстраційним номером НОМЕР_1 з порушенням правил безпеки дорожнього руху, що призвело до спричинення ОСОБА_1 тілесних ушкоджень.

Аналізуючи механізм дорожньо-транспортної пригоди, суд приходить до висновку, що між діями водія ОСОБА_2 та наслідками на які посилається позивач настали в результаті дорожньо-транспортної пригоди, між ними є прямий причинний зв`язок, а закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності не свідчить про відсутність підстав для звільнення від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду.

Тому ОСОБА_2 несе відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини ОСОБА_2 , у її заподіянні.

Таким чином, суд вважає позовні вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_2 витрат в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розміру задоволення позовних вимог суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що внаслідок ДТП ОСОБА_1 знаходилась на стаціонарному лікуванні з 11.09.2013 р. по 04.10.2013 р. та з 19.11.2013 р. по 28.11.2013 р., що підтверджується виписками № 8218 від 04.10.2013 р. та №10365 від 28.11.2013 р. ( а.с.6,7), позивачем були понесені витрати на оплату лікування, придбання ліків, вчинення нотаріальних дій, що підтверджується квитанціями, товарними чеками, довідками (а.с.160-173).

Суд також приймає до уваги те, що тілесні ушкодження, які були спричинені ОСОБА_6 в наслідок ДТП, стали наслідком її тривалої реабілітації, та оформлення інвалідності спочатку 2 групи з 31.07.2014 р., що підтверджується довідкою МСЕК №447962, а в подальшому 3 групи інвалідності, що підтверджується довідкою МСЕК №0593012 від 11.08.2015 р.( а.с.13,14) .

Таким чином матеріальна шкода, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 становить 18285,74 гривень.

При визначенні розміру відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Тобто, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Частиною 2 ст. 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Системно-правовий аналіз положень ч. ч. 1, 2 ст. 1167, ч. 5 ст. 1187 ЦК України дає підстави для висновку, що відсутність вини володільця джерела підвищеної небезпеки звільняє його від обов`язку відшкодувати моральну шкоду лише в тому випадку, коли шкода заподіяна майну потерпілого. У випадку, коли така шкода заподіяна здоров`ю потерпілого або його життю, володілець джерела підвищеної небезпеки не звільняється від обов`язку відшкодувати моральну шкоду, навіть якщо ця матеріальна шкода завдана не з його вини.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Як зазначено у пункті 3 Постанови Пленум Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до пункту 9 вказаної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди, суд враховує те, що внаслідок ДТП потерпілий ОСОБА_1 було заподіяно тілесних ушкоджень, у зв`язку з чим позивач зазнав тяжкі душевні страждання та переживання, зазнав каліцтва.

Виходячи з вищезазначених приписів законодавства, суд зазначає, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, а цивільно-правова відповідальність за завдану позивачу шкоду лежить на відповідачеві по справі ОСОБА_2 , внаслідок дії якого було завдано шкоду позивачам, незалежно від наявності його вини у скоєні ДТП.

Підсумовуючи наведене, виходячи з підстав пред`явлення позову, характеру правовідносин, які склалися між сторонами, а також обов`язку відповідача відшкодувати моральну шкоду, суд визнає, що заявлена до стягнення позивачем сума моральної шкоди є завищеною, тому враховуючі вимоги розумності, виваженості та справедливості, визначає розмір відшкодування моральної шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки у розмірі 100 000,00 грн.

Щодо розподілу судових витрат, пов`язаних з оплатою витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує наступне.

Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Отже сторона у справі зобов`язана подати до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат разом із першою заявою по суті спору.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Крім того у відповідності до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені, склад та розміри цих витрат, входить до предмета доказування у справі. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником позивача ОСОБА_5 . подані копія договору про надання юридичних послуг від 19.03.2019 року, укладеного між позивачем та адвокатом Васильєвою Н.В., акт приймання-передачі наданих послуг від 19.03.2019 року та квитанцію до прибуткового касового ордеру № 01/11 від 14 травня 2015 року.

При цьому позивачем та його представником не надано детального опису робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, доказів їх вартості, та здійснених позивачем витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а акт приймання передачі, на думку суду, не є належним та допустимим доказом здійснення цих витрат.

Крім того в порушення вимог ч.1 ст. 134 ЦПК України позивачем не подано до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Таким чином враховуючи, що позивачем не подано попереднього розрахунку суми судових витрат і доводи позивача щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу не підтверджені належними та допустимими доказами, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Судові витрати по оплаті судового збору підлягають розподілу відповідно до ст. 141 ЦПК України. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 23, 1166-1167, 1168, 1187, 1191, 1193, 1194 ЦК України та керуючись ст. ст. 12, 81, 141, 263-268, 273 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди в наслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (іпн НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (іпн НОМЕР_4 ) відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 18285,74 гривень, відшкодування моральної шкоди 100000 гривень, відшкодування витрат по оплаті судового збору 551,20 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог до ОСОБА_2 відмовити.

В задоволенні позовних вимог до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» - відмовити повністю.

Копію судового рішення направити сторонам.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивачем може бути подана апеляційна скарга на рішення суду, яка подається до Донецького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом 30 днів з дня його проголошення, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлено 13.06.2019 р.

Суддя: Шишилін О. Г.