1Справа № 335/9597/17 2/335/69/2019
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 червня 2019 р. Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі:
головуючого судді Соболєвої І.П.,
за участю секретаря судового засідання Хома Д.М.,
відповідачки ОСОБА_1 ,
представника третьої особи Смирнової Ю.В.,
14.08.2017 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення, встановлення порядку користування житловим приміщенням.
В обґрунтування своїх вимог позивачі зазначили, що рішенням апеляційного суду Запорізької області від 11.02.2014 за ними визнано право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 по 13/160 частини житлового будинку АДРЕСА_1 за кожною.
Відповідачка ОСОБА_9 є також співвласником будинку та постійно в ньому проживає. На неодноразові усні та письмові звернення позивачів щодо наданням можливості вселення до будинку відповідач не реагує. Тому позивачі просять усунути їм перешкоди шляхом вселення в будинок АДРЕСА_1 та встановити наступний порядок користування будинком АДРЕСА_1 : надати в індивідуальне користування ОСОБА_2 ізольовану житлову кімнату 1-10, площею 28,3 м.кв., санвузол 1-19, площею 9,6 м.кв.; надати в індивідуальне користування ОСОБА_3 ізольовану житлову кімнату 1-18, площею 29,4 м.кв., санвузол 1-15, площею 7,5 м.кв., веранду, площею 5,0 м.кв.; приміщення 1-1 1-9, 1-11 1-14, 1-16,1-18, 1-20 залишити у спільному користуванні. Зобов`язати відповідача не чинити перешкоди у користуванні житловим будинком. Стягнути з відповідача судові витрати.
Ухвалою суду від 29.08.2017 провадження у справі відкрито, запропоновано відповідачу надати письмові заперечення проти позову до 12.10.2017.
12.10.2017 відповідач подала заперечення проти позову, в яких зазначає, що перешкоди позивачам у вселенні вона не чинить. Вимога про усунення перешкод шляхом вселення суперечить ст. ст. 3, 4 ЦПК України (на час подання заперечення), ст. 16 ЦК України. Позовні вимоги є проявом зловживання правом, оскільки пропонуючи залишити у спільному користуванні місця загального користування, позивачі значно зменшують загальну площу будинку, яка знаходилася в особистому користуванні відповідача. Приміщення, на які претендують позивачі, не відповідають їхнім часткам у спільному майні, а дозвіл користування ними приміщеннями загального користування буде порушенням прав відповідача. Земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок, позивачам не належить, тому вони не мають права проходу по ній. Крім того, відповідач вважає, що ОСОБА_2 не має права представляти ОСОБА_3 , оскільки довіреністю вона уповноважена бути представником з питань, що стосується розпорядження майном, а не користування та володіння. Тому позовні вимоги ОСОБА_3 просила залишити без розгляду.
Ухвалою суду від 07.05.2019 до участі в справі в якості 3-х осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет позову, залучені зареєстровані в будинку ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .
07.05.2018 відповідач ОСОБА_10 подала зустрічний позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення права власності на частку в розмірі 26/160 (які належать на праві власності по 13/160 кожній з відповідачок) частин житлового будинку АДРЕСА_1 .
Позовна заява мотивована тим, що між сторонами давно склалися неприязні стосунки, їхнє спільне проживання є неможливим.
Частка відповідача за первісним позовом ОСОБА_1 в цьому нерухомому майні складає 134/160. На належні позивачам частки може бути виділено по 42,27 м.кв. з загальної площі, з яких по 11,29 м.кв житлової площі, однак житлових приміщень площею по 11,29 м.кв. в будинку немає. Встановити порядок користування спільною власністю таким чином, що позивачі користувалися виключно належними їм 42,27 м.кв. кожній також неможливо. Позивачі мають у власності інше житло. Частки позивачів у спільному майні є незначними, складають по 8,125 % від загальної площі майна.
Спільне користування майном та виділ часки в натурі є неможливим.
Згідно з оцінкою вартість 26/160 частин будинку АДРЕСА_1 складає 782 850 грн.
23.05.2018 відповідач ОСОБА_10 уточнила зустрічну позовну заяву вимогою про припинення права ОСОБА_3 на частку в розмірі 13/160 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 06.07.2018 зустрічний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення права на частку в спільному майні прийнятий до провадження суду та об`єднаний з позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення, встановлення порядку користування житловим приміщенням.
01.08.2018 позивач ОСОБА_2 подала відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначає, що відповідачем не доведені обставини, на які вона посилається. Неможливість виділення часток в натурі ні чим не підтверджується, вимоги про припинення частки в спільному майні є передчасними, оскільки сторони разом ще не жили, тому неможливо говорити про неможливість спільного проживання. В квартирі АДРЕСА_2 , яка їй належить на праві власності, вона проживати не може, ця квартира є однокімнатною, крім того в ній проживає її мати. Тому вона проживає у ОСОБА_3 Тому припинення права на частку в спільному майні завдасть їй істотної шкоди. Крім того, відповідачем не внесені кошти на оплату вартості частки в спільному майні на депозитний рахунок суду. Тому, в задоволенні позову просить відмовити.
09.08.2018 позивач ОСОБА_2 подала відповідь на відзив відповідача (заперечення) від 12.10.2017, в якій, посилаючись на норми законодавства наголошує, що має право представляти інтереси в суді ОСОБА_3 , їх позовні вимоги законні та обґрунтовані.
18.06.2018 3-ю особою ОСОБА_5 поданні пояснення по суті справи, в яких він зазначає, що проживає в будинку АДРЕСА_1 . Сторони по справі знаходяться в неприязних стосунках, багато років один проти одного порушують судові справи, не можуть знаходитися разом, при їх спілкуванні постійно виникають сварки. В будинку разом з ним та відповідачем проживають їх неповнолітні діти. Вселення сторонніх ворожо налаштованих людей може створити небезпеку дітям. Тому вважає вселення позивачів в будинок та спільне проживання неможливим.
21.09.2018 3-ю особою ОСОБА_6 поданні пояснення по суті справи, в яких вона зазначає, що проживає в будинку АДРЕСА_1 . Позивачі ОСОБА_11 та ОСОБА_3 неодноразово намагалися проникнути до будинку. На її телефон та телефон матері ОСОБА_10 постійно приходять погрози з приводу цього будинку. Позивачі поводять себе агресивно. Вона побоюється жити в одному будинку з позивачами. Тому вважає їх вселення в будинок та спільне проживання неможливим.
Ухвалою суду від 24.09.2018 за клопотанням позивача ОСОБА_2 по даній справі призначено судову будівельно-технічну експертизу для визначення технічної можливості розділу будинку № 12 по вулиці Ужгородської в місті Запоріжжя, визначення варіантів встановлення порядку користування житловим будинком, визначення технічної можливості розділу земельної ділянки при домоволодінні.
Запорізький апеляційний суд своєю постановою від 13.11.2018 ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2018 року у цій справі скасував, справу направив для продовження розгляду до суду першої інстанції. Судом при цьому встановлено, що предметом позовних вимог є усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення, встановлення порядку користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .
Задовольняючи клопотання частково та розширюючи коло поставлених експерту питань, суд першої інстанції не врахував, що в даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу спірного домоволодіння, а встановлення порядку користування ним.
Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази у їхній сукупності, вважає, що вимоги первісного позову задоволенню не підлягають, вимоги зустрічного позову підлягають задоволенню виходячи з наступного.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
У справі «Bellet v. France» Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
При розгляді справи встановлено, що рішенням апеляційного суду Запорізької області від 11.02.2014 за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнано право власності в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкодавця ОСОБА_8 по 13/160 частин кожній житлового будинку АДРЕСА_1 за кожною (т.1 а.с.19-26).
Позивачі за первісним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є відповідно донькою та матір`ю померлого ОСОБА_8 , відповідачка ОСОБА_9 є дружиною, та третя особа ОСОБА_6 донькою від другого шлюбу ОСОБА_8 .
Згідно з технічним паспортом будинок АДРЕСА_1 розташований на земельній ділянці площею 1158 м.кв. Будинок двоповерховий з мансардою, загальною площею 520,2 м.кв. Площа житлових приміщень: 139,6 м.кв. Житлових кімнат 5, площею 17,8, 19,5, 28,3, 29,4, 44,6 м.кв. (т.1 а.с. 32-39).
31 травня та 16 червня 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зверталися до ОСОБА_10 з заявами про встановлення порядку користування будинку, передачу ключів від нього та вселення 20.06.2017 року, що підтверджується відповідними квитанціями та поштовими повідомленнями (т.1 а.с. 44-49).
Згідно відповіді Вознесенського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області № 9486/46/01/06-2017 від 31.07.2017 на заяву ОСОБА_2 від 20.06.2017 року про невиконання рішення суду «був здійснений вхід на адресу: АДРЕСА_1 , де мешкає особа, яка не виконує рішення апеляційного суду, в ході чого було встановлено, що на теперішній час дана особа знаходиться за кордоном» та надати пояснення не може ( т.1 а.с.50).
Відповідно до Державного акту НОМЕР_1 від 10.10.2008 ОСОБА_12 є власником земельної ділянки площею 0,1000 га. за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.105).
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 18.01.2017. Загальна площа 47,5 м.кв., житлова площа 45,8 м.кв. Також 26.07.2006 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_3 . ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_4 . Загальна площа квартири 66,54 м.кв., житлова 37,2 м.кв. (т.1 а.с.106-112).
Зі звіту з оцінки майна вбачається, що вартість 26/160 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 складає 782 850 грн. (т.1 а.с. 113-126).
26.10.2016 ОСОБА_2 та ОСОБА_13 ) продали належну ним квартиру АДРЕСА_3 , що підтверджується нотаріально посвідченим договором (т.1 а.с. 184-187).
На підставі договору купівлі-продажу від 18.01.2017 року ОСОБА_2 придбала у власність квартиру АДРЕСА_2 ( т.1 а.с. 188-191).
З копії паспорту вбачається, що ОСОБА_14 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_2 з 26.01.2017 (т.1 арк.с.192).
Судом досліджені аркуші справи 193-197 т.1 фотознімки ремонту в приміщенні, аркуші справи 198-211 т.1 копії рахунків за комунальні послуги на ім`я ОСОБА_2 за квартиру 70-б, аркуші справи 216-217 т.1 фотознімки приміщення.
Згідно з актом ОСББ «Гвардійський» від 17.07.2018 ОСОБА_2 з 27.10.2016 фактично проживає в квартирі АДРЕСА_4 ( т.1 арк.с.215).
Дослідженні судом докази є належними та відповідають вимогам ст. ст. 76, 77 ЦПК України
Суд надає оцінку, як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу.
Вирішуючи позов у частині вимог про усунення позивачам перешкод у користуванні спірним будинком та їх вселення, встановлення порядку користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного.
Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених повноважень мають рівні права.
Позивачі та відповідачка є співвласниками спірного житлового будинку, де фактично мешкає родина відповідачки, з якою укладені договори на постачання комунальних послуг та на її ім`я відкритий особовий рахунок на їх оплату.
Також в судовому засіданні суд встановив, що з приводу спадкового майна, до складу якого входить спірний будинок, між сторонами виник конфлікт, з цих причин позивачі не мають можливості користуватись будинком.
Такі висновки суду ґрунтуються на поясненнях сторін у судовому засіданні. З пояснень сторін встановлено, що між сторонами склались напружені відносини щодо користування та володіння майном, з цього існує неможливість вирішення спору між ними у позасудовий спосіб.
Дана обставина сторонами не спростовується, навпаки підтверджується їхніми поясненнями наданими, як в ході судового розгляду, так і в наданих письмових поясненнях, а саме, що вже на протязі 10 років між ними склалися вкрай неприязні стосунки з приводу користування та володіння спадковим майном, з цього приводу вони звертались з відповідними заявами до правоохоронних органів, до суду. Тобто такі факти сторонами не оспорюються.
З наведеного витікає, що позивачам, як співвласникам спірного будинку за таких підстав створені перешкоди у володінні та користуванні власністю, позивачі не мають доступу до будинку.
Однак, незважаючи на встановлену вище обставину, суд дійшов висновку про доцільність відмовити в задоволенні первісного позову та про доцільність задовольнити зустрічний позов з таких підстав.
Як передбачено ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні.
Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає володіння, користування, розпорядження, та якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник має право на реалізацію встановлених конституційних гарантій захисту прав власності у ст.41 Конституції України, що поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень.
Окрім того, суд звертає увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Позивачами обраний спосіб захисту своїх прав усунути їм перешкоди шляхом вселення у спірний будинок, що відповідає змісту ст.16 ЦК України.
Тому позивачі просять усунути їм перешкоди шляхом вселення в будинок АДРЕСА_1 та встановити наступний порядок користування будинком АДРЕСА_1 :
-надати в індивідуальне користування ОСОБА_2 ізольовану житлову кімнату 1-10, площею 28,3 м.кв., санвузол 1-19, площею 9,6 м.кв.;
-надати в індивідуальне користування ОСОБА_3 ізольовану житлову кімнату 1-18, площею 29,4 м.кв., санвузол 1-15, площею 7,5 м.кв., веранду, площею 5,0 м.кв.;
-приміщення 1-1 1-9, 1-11 1-14, 1-16,1-18, 1-20 залишити у спільному користуванні.
Встановлено, що частка кожного з позивачів складає по 13/160 часток житлового будинку.
Згідно з технічним паспортом площа жилих приміщень в цьому будинку складає 139,6 м.кв. Тобто згідно частки кожного позивача їм відповідає по 11,29 м.кв. від жилої площі спірного будинку. Житлових кімнат в будинку п`ять, АДРЕСА_5 17,8, 19,5, 28,3, 29,4, 44,6 м.кв.
При дослідженні технічної документації спірного будинку витікає, що у будинку відсутня кімната, яку було б можливо виділити кожному з позивачів у співрозмірності з тією часткою, яка припадає на їх долю. При виділу у користування приміщення для проживання, враховується площа жилих приміщень. Інші приміщення залишаються в загальному користуванні.
Статтею 47 ЖК України встановлена норма жилої площі в Україні в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.
Розмір жилої площі, що відповідає частці кожного з позивачів менше ніж норма жилої площі в Україні, що унеможливлює можливість виділення кожному з позивачів у користування житлового приміщення на його частку, не порушуючи при цьому права інших власників. Тому вимоги позивачів за первісним позовом про встановлення порядку користування спірним жилим приміщенням за пропонованим ними варіантом є надмірними, тому задоволенню не підлягають. Співвласник може користуватися лише тією частиною спільного майна в натурі, яка відповідає його частці, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 358 ЦК України. Отже, з наведеного витікає, що спільне користування сторонами по справі майном та виділ часки в натурі є неможливим.
З цих підстав позивачам було відмовлено в задоволенні клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи.
Крім того, за правовою позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок» звертає увагу судів на те, що за змістом Цивільного Кодексу України не міститься окремої правової норми, яка регулювала би правовідносини з питань визначення порядку користування житловим будинком в разі неможливості виділу частки з будинку та його поділу, тому зазначає, що для призначення судової будівельно-технічної експертизи з питань користування житлом відсутнє законодавче врегулювання, через те експерти надають варіанти перепланування та перебудови, що стосується саме поділу або виділу частки в спільному майні, що судом було прийнято до уваги при вирішенні конкретної справи.
Однак, як зазначає законодавець, незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.
Згідно з ч. 2 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до вимог ч.ч. 1-3 ст. 358 ЦК України, яка регулює правовідносини щодо здійснення права спільної часткової власності, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" № 20 від 22 грудня 1995 року (з послідуючими змінами), роз`яснено, що спірне житлове приміщення, що є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. Однак, як зазначено вище, суд дійшов висновку, що виділ часки в натурі є неможливим.
Між тим, суд вважає, що існують підстави, передбачені ч.1 ст. 365 ЦК України, за наявності яких, суд може задовольнити зустрічний позов про припинення права власності особи на частку у спільному майні. Оскільки частка є незначною і не може бути виділена у натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Згідно з ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається гідно із законом або є неможливим ( ч.2 ст. 183 цього Кодексу) співвласник, який бажає виділу , має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його часки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.
Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що припинення права осіб на частку в спільному майні поза їхнєю волею за рішенням суду на підставі позову інших співвласників (співвласника) можливий за наявності хоча б однієї з чотирьох передбачених ч. 1 ст. 365 ЦК України підстав, проте таке припинення в усякому випадку не повинно завдати істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, і за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном.
Таких правових висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11.
В постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах (справа № 6-68цс14), зазначено, що відповідно до п. 4 ч. 1ст. 365 ЦК України, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.
Враховуючи вищевикладене, на основі повного та всебічного дослідження доказів, в контексті правових норм чинного законодавства, прийнявши до уваги, що частка відповідачів за зустрічним позовом у спірному будинку є незначною та не може бути виділена в натурі, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, оскільки у відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 наявне на праві власності інше нерухоме майно, у якому вони проживають та зареєстровані, враховуючи й той факт, що позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_10 попередньо внесено вартість частки належної на праві спільної часткової власності відповідачів на депозитний рахунок суду, тож у суду є усі правові підстави у сенсі розуміння ч. 1 ст. 364 ЦК України задовольнити позовні вимоги ОСОБА_10 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення права власності на частку в спільному майні із стягненням з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 грошову компенсацію у розмірі вартості часток, які належать відповідачам.
Зі звіту з оцінки майна вбачається, що вартість 26/160 (по 13/160 кожній) частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 складає 782 850 грн. (т.1 а.с. 113-126), та як наслідок визнати за ОСОБА_10 право власності на вказану частку нерухомого майна.
Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення зустрічного позову і стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні та припинення права власності на сумісне майно, в задоволенні первісного позову відмовити.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення, встановлення порядку користування житловим приміщенням залишити без задоволення.
Зустрічний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення права на частку в спільному майні, треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 задовольнити.
Припинити право власності на 13/160 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , які належать на праві власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Припинити право власності на13/160 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , які належать на праві власності ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 21 червня 2019 року.

Суддя І.П. Соболєва