Провадження № 22-ц/4808/772/19
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Ясеновенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Мелінишин Г.П., Томин О.О.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю ОСОБА_1 та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення коштів за користування земельною ділянкою, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником ОСОБА_2 , на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене у складі судді Татарінової О.А. 19 березня 2019 року в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в :

19 липня 2018 року Івано-Франківська міська рада звернулась з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів за користування земельною ділянкою.

В заяві зазначено, що ОСОБА_1 належить на праві власності нерухоме майно (адміністративно-виробничі приміщення та гаражі), розташоване по АДРЕСА_1 .

Гаражі НОМЕР_1 загальною площею 105,3 кв.м розташовані на земельній ділянці площею 126,5 кв.м.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 використовував земельну ділянку без оформлення договору оренди, чим заподіяв власнику землі збитки у розмірі 9 033,37 грн., що становить неотриману орендну плату за період з 19.11.2014 року по 18.08.2017 року, та у добровільному порядку відмовився оплатити збитки згідно акту, позивач просив задовольнити позов.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 19 березня 2019 року позов задоволено.

Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь Івано-Франківської міської ради кошти за користування земельною ділянкою в сумі 9 033,37 грн. за період з 19.11.2014 року по 18.08.2017 року та 1762 грн. витрат по оплаті судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги Івано-Франківської міської ради, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, користуючись земельною ділянкою, на якій розташовані належні йому на праві власності адміністративно-виробничі приміщення та гаражі, без укладення з Івано-Франківською міською радою відповідного договору оренди земельної ділянки та не сплачуючи при цьому відповідної орендної плати за період з 19.11.2014 року по 18.08.2017 року, спричинив територіальній громаді м. Івано-Франківська в особі Івано-Франківської міської ради збитки у розмірі 9 033,37 грн. А тому, суд першої інстанції вважав, що зазначені збитки підлягають відшкодуванню відповідачем. При цьому, суд першої інстанції застосував до даних правовідносин приписи статті 22 та главу 83 ЦК України, зокрема ст. 1212 ЦК України.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність рішення суду.

Зазначає, що 19.11.2014 року він набув право власності на 69/100 частин у адміністративно-виробничих приміщеннях та гаражах, а 07.04.2015 року - на 31/100 частину у зазначеному нерухомому майні, тобто лише 07.04.2015 року він набув право власності на об`єкт нерухомого майна в цілому, однак комісією з визначення збитків власнику землі у акті від 02.11.2017 року визначено розмір збитків з 19.11.2014 року.

Також вказує, що придбання об`єкта нерухомого майна відбулось за відсутності укладеного договору оренди земельної ділянки, тобто право користування земельною ділянкою до нього не перейшло.

Не враховано судом того, що ним здійснено ряд заходів для оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, зокрема, 18.12.2017 року ним було укладено договір на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі. Протягом 2018 року він також звертався до Центру надання адміністративних послуг м. Івано-Франківська щодо оформлення документів на право користування земельною ділянкою.

Крім того, апелянт зазначає, що суд змінив предмет і підставу позову, оскільки Івано-Франківська міська рада доводила порушення своїх прав у вигляді спричинення збитків за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів, посилаючись на положення ст.ст. 152, 156, 157 ЗК України та ст.ст. 22, 1166 ЦК України, а суд, зазначивши про те, що між сторонами виник спір та склалися правовідносини з приводу відшкодування шкоди з цих підстав, задовольнив позов, обґрунтувавши висновок положеннями ст.1212 ЦК України щодо набуття майна або збереження його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави.

Також апелянт вказує на те, що земельна ділянка під гаражами не сформована як об`єкт цивільних прав у розумінні ст. 79-1 ЗК України, що виключає можливість обчислення розміру безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за землю, оскільки об`єктом оренди може бути тільки земельна ділянка як сформований в установленому законодавством порядку об`єкт цивільних прав. А оскільки станом на період з 19.11.2014 року по 18.08.2017 року земельна ділянка не була сформована, державна реєстрації права власності на неї не була здійснена, Івано-Франківська міська рада не мала об`єктивної можливості передати її в оренду та отримувати дохід у вигляді орендної плати, а до нього не перейшло право користування від попереднього власника гаражів.

Також апелянт посилається на неправильне визначення розміру орендної плати, оскільки обов`язковим для визначення орендної плати є відомості у витягах з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок, натомість Івано-Франківська міська рада нарахувала збитки з урахуванням інформації про нормативно-грошову оцінку, яка визначена листом ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 26.09.2017 року.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Івано-Франківської міської ради зазначає, що за змістом ст. 120 ЗК України перехід права власності на об`єкт нерухомого майна не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення договору оренди земельної ділянки, а тому новий власник не звільняється від обов`язку оформлення права на земельну ділянку відповідно до вимог законодавства.

Івано-Франківська міська рада як власник земельної ділянки позбавлена права користуватись такою та не отримує кошти від оренди земельної ділянки, які могла б отримати у разі виконання відповідачем належним чином взятих обов`язків за договором оренди, або своєчасного повернення земельної ділянки власнику.

Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та його представник апеляційну скаргу підтримали з мотивів, наведених у ній.

Представник Івано-Франківської міської ради апеляційну скаргу не визнав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 29.05.2017 року, власником адміністративно-виробничих приміщень та гаражів за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 . Зокрема, 19.11.2014 року ОСОБА_1 придбав 69/100 частин вказаних приміщень, а 07.04.2015 року став власником решти 31/100 частини адміністративно-виробничих приміщень та гаражів.

13 червня 2017 року Департаментом комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради було проведено обстеження земельної ділянки по АДРЕСА_1 та встановлено наступне.

Складовими частина зазначеного об`єкта нерухомого майна є: адміністративно-виробничі приміщення, літ. А, загальною площею 544,5 кв.м; виробничі приміщення, літ. Б, загальною площею 1042,8 кв.м; гаражі НОМЕР_1, загальною площею 105,3 кв.м; гаражі НОМЕР_2, загальною площею 89,1 кв.м. Загальна площа нерухомого майна складає 1781,7 кв.м (100/100); 105,3 кв.м (площа гаражів № 4, 5) складає 6/100 часток. Відповідно до даних з реєстру речових прав на нерухоме майно право власності 6/100 часток зазначеного об`єкта нерухомого майна зареєстровано за ОСОБА_1 19.11.2014 року.

Згідно плану земельної ділянки з Технічного паспорту, виготовленого ОКП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» площа земельної ділянки під гаражами НОМЕР_1 становить 126,5 кв.м.

Земельна ділянка площею 0,01265 га по АДРЕСА_1 належить до земель територіальної громади м. Івано-Франківська.

Земельна ділянка не сформована, кадастровий номер не присвоєно.

В Департаменті комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради відсутня інформація про наявність документів на право користування обстежуваною ділянкою, зокрема що стосується укладеного (діючого) договору оренди.

Відповідно до інформації ДПІ м. Івано-Франківська ОСОБА_1 . протягом 2015-2017 років декларує сплату за землю під приміщеннями: адміністративно-виробничі приміщення, літ. А, площа земельної ділянки під будинком - 0,02572 га, 2015 рік - 1152,12 грн., 2016 рік - 3355,77 грн., 2017 рік - 3557,11 грн.; виробничі приміщення літ. Б, площею 1042,8 кв.м, гаражі НОМЕР_1, площею 105,кв.м, гаражі НОМЕР_2, площею 89,1 кв.м, разом 0,12372 га, 2015 рік - 7612,12 грн., 2016 рік - 16142,12 грн., 2017 рік - 17110,0 грн. Сплачено за 2015 рік - 9516,59 грн., 2016 рік - 19497,89 грн. (а.с.10,11)

15.06.2017 року Департаментом комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради на адресу відповідача було надіслано клопотання з вимогою оформити право користування земельною ділянкою, укласти договір оренди земельної ділянки та здійснити плату за користування земельною ділянкою за минулий період з розрахунку договору оренди, який мав бути укладений на час користування (а.с.8).

Судом встановлено, що з 19 листопада 2014 року до 18 серпня 2017 року відповідачем право користування (оренди) вказаною земельною ділянкою відповідно до вимог законодавства не оформлено та плату за користування землею сплачено частково.

Згідно з актом від 02 листопада 2017 року, поданим комісією для визначення збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженим рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 1073 від 30 листопада 2017 року, визначено розмір збитків внаслідок використання ОСОБА_1 за період з 19 листопада 2014 року до 18 серпня 2017 року вказаної земельної ділянки, а саме територіальній громаді м. Івано-Франківська заподіяно збитки на суму 9 033,37 грн (а. с. 20, 21).

11.12.2017 року виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради ОСОБА_1 надіслано повідомлення № 1532/01-18/35в з пропозицією у 10-денний термін розглянути акт комісії щодо визначення розміру збитків, рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 30.11.2017 року № 1073 про його затвердження та розрахунок збитків (а. с. 17, 18).

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності, право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 182 ЦК України встановлені такі ж саме вимоги щодо здійснення державної реєстрації речових прав на земельну ділянку.

Таким чином, відповідач правомірно володіє лише гаражами, які знаходиться на спірній земельній ділянці. Проте, з моменту виникнення права власності на вказане нерухоме майно у відповідача виник обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, яка знаходиться під нежитловою будівлею.

Однак такий обов`язок ОСОБА_1 почав виконувати лише 01.08.2018 року, звернувшись до Івано-Франківської міської ради із пакетом документів для надання в оренду земельної ділянки, тобто поза межами періоду, за який позивачем нараховано орендну плату. Відомості, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 протягом 2014-2016 років звертався до Івано-Франківської міської ради для оформлення договору оренди земельної ділянки в матеріалах справи відсутні. Немає також ніяких доказів про те, що для виконання згаданого обов`язку у ОСОБА_1 були перешкоди.

Згідно з положеннями частини першої статті 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Безпідставне набуття ОСОБА_1 спірної земельної ділянки не є результатом протиправного діяння, а є наслідком законних дій, а саме придбання ним у власність будівлі, яка безпосередньо пов`язана із земельною ділянкою.

Правочин, за яким переходить право власності на житлові будинки, будівлі, споруди, тягне за собою перехід права на земельну ділянку, на якій знаходиться відповідне нерухоме майно. Новий власник будинку (будівлі, споруди) у зв`язку з цим не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень».

Таким чином, з огляду на те, що речові права відповідача на земельну ділянку не реєструвались, останній не набув належних прав власності або користування щодо земельної ділянки, а тому він використовує земельну ділянку без достатніх правових підстав.

Отже, у зв`язку з тим, що правова підстава для набуття (збереження) майна - земельної ділянки по Гетьмана АДРЕСА_1 у відповідача відсутня, у Івано-Франківської міської ради правомірно виникло право на стягнення коштів, отриманих безпідставно, як суми, яку мав би отримати місцевий бюджет.

При цьому суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Таким чином, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Крім того, слід зазначити, що предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої суд має ухвалити рішення.

Під підставами позову розуміють обставини, якими позивач обґрунтовує свою вимогу, а також факти, що підтверджують ці обставини. Такими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто факти, які зумовлюють певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин. Тому до підстав позову не можуть входити обставини, які виступають доказами в справі. З ними закон не пов`язує виникнення, зміну або припинення прав чи обов`язків. Вони лише підтверджують наявність або відсутність юридичних фактів, які входять у підставу позову.

Підставою позову не може вважатись посилання позивача на певні норми матеріального права. Пленум Верховного Суду України в п. 9 Постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12 червня 2009 року за № 5 зазначив, що оскільки підставою позову є фактичні обставини, наведені в позовній заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом необхідно керуватись під час вирішення спору.

У зв`язку з наведеним безпідставними є посилання апелянта у скарзі на те, що суд першої інстанції змінив предмет і підставу позову.

Відповідно до статті 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Статтею 14 ПК України визначено, що плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Відповідач не є власником та постійним землекористувачем земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, є орендна плата.

Податковим кодексом України визначено, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є обов`язковим платежем, а його розмір визначається на підставі законодавчих актів, тобто є регульованою ціною (ст. 14.1.36, 14.1.125, 288.5 ПК України).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 , як фактичний землекористувач земельної ділянки, без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, провадження № 14-77цс18, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, провадження № 12-182гс18.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частина перша статті 1166 ЦК України встановлює, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом «д» частини першої статті 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

За змістом указаних приписів ЦК України та ЗК України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).

Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України).

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Предметом позову у цій справі є стягнення з власника об`єкту нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розміщено.

При цьому, виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.

Проте з огляду на приписи частини другої статті 120 ЗК України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

Отже, немає підстав для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок, оскільки до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Разом з тим для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 ЦК України).

Отже, аналіз зазначених вище норм матеріального права дає підстави для висновку, що з відповідача ОСОБА_1 , як користувача земельної ділянки, на користь Івано-Франківської міської ради, як власника земельної ділянки, підлягають стягненню кошти за користування земельною ділянкою в порядку ст. 1212 ЦК України.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, що відповідач ОСОБА_3 , користуючись земельною ділянкою без укладення із Івано-Франківською міською радою відповідного договору оренди земельної ділянки, позбавив територіальну громаду м. Івано-Франківська в особі Івано-Франківської міської ради отримання доходу у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою у визначеному позивачем розмірі - 9 033,37 грн. за період з 19.11.2014 року по 18.08.2017 року, що підтверджується відповідним розрахунком (а.с. 22). При цьому слід зазначити, що вказаний розрахунок орендної плати виконано з врахуванням сплачених ОСОБА_1 сум земельного податку, і відповідачем цей розрахунок жодними належними та достовірними доказами не спростований.

Посилання апелянта у скарзі на неправильне нарахування розміру орендної плати, визначеної листом ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 26.09.2017 року, а не на підставі витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок, не приймаються до уваги, оскільки згідно Методики нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженої постановою КМ України від 23.03.1995 року, інформаційною базою для нормативної грошової оцінки земель населених пунктів є затверджені генеральні плани населених пунктів, плани зонування територій і детальні плани території, відомості Державного земельного кадастру, інвентаризації земель та державної статистичної звітності, а дані за результатами проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земель, що видається територіальним органом Держгеокадастру за місцезнаходженням земельної ділянки, тобто витяг з технічної документації є лише формою оформлення нормативно грошової оцінки земельної ділянки.

У листі головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області не визначена нормативна грошова оцінка землі, а лише надана інформація щодо нормативної грошової оцінки ряду земельних ділянок, інформація про які не внесена до відомостей Державного земельного кадастру.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частинами 1 та 2 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою його представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 19 березня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: Г.П. Мелінишин

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 24 червня 2019 року