Єдиний унікальний номер судової справи 487/3871/18
Номер провадження 22-ц/812/874/19 Доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

20 червня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Прокопчук Л.М., Царюк Л.М.,

з секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

за участі:

- представника позивача - Кучерявої Т.Ю. ,

- відповідача ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , подану в його інтересах ОСОБА_3 , рішення ухвалене Заводським районним судом м. Миколаєва 19 березня 2019 року, під головуванням судді Гаврасієнко В.О., в приміщені цього ж суду, повний текст рішення складено 25 березня 2019 року, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Миколаївобленерго» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію,

установила:

У червні 2018 року Акціонерне товариство «Миколаївобленерго» (далі - АТ «Миколаївобленерго») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач ОСОБА_2 є споживачем електричної енергії, яку позивач постачає до квартири АДРЕСА_1 , та на його ім`я відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .

Станом на 01 червня 2018 року відповідач має заборгованість за спожиту електричну енергію за період з червня 2017 року по жовтень 2017 року у загальному розмірі 14 549 грн. 64 коп.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що відповідач відмовляється погашати зазначену заборгованість добровільно, АТ «Миколаївобленерго» просило стягнути на свою користь з ОСОБА_2 заборгованість за послуги з електропостачання у розмірі 14 549грн. 64 коп. та сплачений судовий збір у розмірі 1 762 грн.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 посилався на неправильність записів показників лічильника електричної енергії та сплату боргу 11 вересня 2017 року у сумі 500 грн.

У відповіді на відзив позивач, зазначивши розрахунок, посилався на правильність визначеної заборгованості за спожиту електроенергію.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 березня 2019 року позовні вимоги АТ «Миколаївобленерго» задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ «Миколаївобленерго» борг за спожиту електроенергію у сумі 14 549 грн. 64 коп. та 1 762 грн. витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано обґрунтованістю та доведеністю заявлених позовних вимог. Ухвалюючи рішення, районний суд виходив із того, що відповідачем було допущено порушення умов договору та Правил користування електричною енергією для населення, у зв`язку із чим у утворилась заборгованість.

-2-

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив рішення районного суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким визнати дії працівників відповідача неправомірними, визнати недійсними акти № 1/007651 від 08 вересня 2017 року, № 1/008015 від 20 вересня 2017 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що районним судом не вірно встановлено обставини справи, що мають значення для справи, оскільки у відповідача не має заборгованості за спожиту електричну енергію.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Миколаївобленерго», посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення, просило відмовити ОСОБА_2 в задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд ухвалив його з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає в повному обсязі.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за № 3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

-3-

Судом установлено та таке убачається з матеріалів справи, що відповідач ОСОБА_2 є споживачем електричної енергії, яку позивач постачає до квартири АДРЕСА_1 , та на його ім`я відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 . Із наданого позивачем розрахунку слідує, що за період з червня 2017 року по жовтень 2017 року позивачем проведено нарахування та визначена заборгованість з оплати послуг за електроенергію.

Так, згідно довідки про спожиту та оплачену послугу електропостачання від 27 квітня 2018 року, витягу з особового рахунку № НОМЕР_1 , розрахунку АТ «Миколаївобленерго» за адресою: АДРЕСА_1 , за період з червня 2017 року по 02 жовтня 2017 року спожито електроенергії на суму 15 402 грн. 30 коп., з яких оплачено - 852 грн. 66 коп. (у тому числі переплата станом на 01 червня 2017 року у сумі 167 грн. 66 коп.) та заборгованість становить - 14 549 грн. 64 коп.

Обсяг спожитої електричної енергії споживачем за яким визначена заборгованість також підтверджується актами контрольного огляду від 08 вересня 2017 року та від 20 вересня 2017 року та картками зняття показів приладу обліку за 27 травня 2017 року, 11 серпня 2017 року, 20 вересня 2017 року та 29 вересня 2017 року.

При цьому розмір плати за комунальні послуги був розрахований позивачем за тарифами, чинними на момент споживання відповідачем цих послуг.

Відносини з приводу постачання фізичним особам електричної енергії регулюються ст.714 ЦК України, ст.ст.24-27 Закону України «Про електроенергетику» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), Правилами користування електричною енергією для населення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України №1357 від 26 липня 1999 року (далі - Правила, які діяли на час виникнення спірних правовідносин).

За договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання (ст.714 ЦК України).

Відповідно до ст.3 Закону України «Про електроенергетику» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, постачанням і використанням енергії, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 4 ст.26 Закону України «Про електроенергетику» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що споживач енергії несе відповідальність за порушення умов договору з енергопостачальником та правил користування електричною і тепловою енергією та виконання приписів державних інспекцій з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної та теплової енергії згідно із законодавством України.

Згідно Правил користування електричною енергією для населення (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), споживач електричної енергії зобов`язаний дотримуватися вимог нормативно-технічних документів та договору; забезпечувати належний технічний стан та безпечну експлуатацію своїх електроустановок та побутових електроприладів; оплачувати спожиту електричну енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил; узгоджувати з енергопостачальником нові підключення та переобладнання внутрішньої електропроводки.

Пунктом 42 Правил користування електричною енергією для населення (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), передбачено, що споживач електричної енергії зобов`язаний оплачувати спожиту електричну енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил.

-4-

Відповідно до п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

За змістом ст.526 та ст.530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору і в установлений строк.

Положеннями ст.610 та ст.611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Отже з матеріалів справи слідує, що між сторонами існували договірні зобов`язання, а тому обсяг прав та обов`язків сторін повинен визначатися чинним законодавством, яке регулює взаємовідносини осіб, що надають послуги зі споживачами таких послуг.

З матеріалів справи убачається, що позивач надавав споживачу ОСОБА_2 послуги з енергопостачання, а споживач, користуючись наданими послугами належним чином не виконав своїх договірних зобов`язань щодо оплати їх вартості в повному обсязі, внаслідок чого виникла заборгованість. При цьому до жовтня 2017 року останній не звертався до АТ «Миколаївобленерго» із заявами про відмову отримувати послуги, або з вимогами відключити його від енергопостачання (протилежного судом не встановлено).

Встановивши такі обставини справи та правильно застосувавши законодавство України про житлово-комунальні послуги, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність стягнення зі споживача ОСОБА_2 на користь АТ «Миколаївобленерго» заборгованості за послуги з електропостачання.

Твердження ОСОБА_2 про те, що сума сплачених ним коштів 11 вересня 2017 року в розмірі 500 грн. не була врахована позивачем при розрахунку заборгованості за спожиту електричну енергію є безпідставними та спростовуються відомостями, які містяться в особовій картці, з якої вбачається, що зазначена сума у вересні 2017 року була врахована позивачем під час здійснення розрахунку.

Крім того, посилання відповідача на неправильність показників лічильника електричної енергії не заслуговують на увагу та спростовуються актом № 1/008015 технічної перевірки вузла обліку (засобу обліку) встановленого на об`єкті побутового споживача від 20 вересня 2017 року, який складено в присутності відповідача та ним підписаний без зауважень, за змістом якого за результатами технічної перевірки встановлено, що погрішність ПУ знаходиться в межах норми. Інших доказів матеріали справи не містять.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

За правилами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Щодо викладених в апеляційній скарзі вимог про визнання дій працівників відповідача неправомірними, визнання недійсними актів № 1/007651 від 08 вересня 2017 року, № 1/008015 від 20 вересня 2017 року, то такі вимоги не були предметом розгляду у суді першої інстанції, а тому не можуть бути предметом перегляду в апеляційній інстанції.

-5-

Відповідно до приписів ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не буди предметом розгляду в суді першої інстанції.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права та його висновки, викладені у рішенні суду, відповідають обставинам справи, то апеляційна скарга в силу ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Зважаючи на результат апеляційного розгляду, понесені апелянтом судові витрати у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану в його інтересах ОСОБА_3 , залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадку та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: Л.М. Прокопчук

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 20 червня 2019 року.