КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа №357/1607/18

20 червня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 січня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Дубановської І.Д., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про поділ будинку, -

в с т а н о в и в:

15 лютого 2018 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про поділ будинку в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просили провести розподіл житлового будинку АДРЕСА_1 , виділивши ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в натурі одним масивом 55/100 частин житлового будинку з відповідними господарськими будівлями і спорудами, а саме: в житловому будинку: веранда 1-1 (9,8 кв. м.), кухня 1-2 (8 кв. м.), коридор 1-3 (6,4 кв. м.), житлова кімната 1-4 (17,9 кв. м.), житлова кімната 1-8 (12,8 кв. м.), ганок; господарські будівлі і споруди: сарай «В», колодязь питний № 1, 1/2 частина огорожі № 2, огорожа № 5, ворота з хвірткою № 3, всього вартістю 205 860 грн.; стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_4 19 460 грн. компенсації різниці вартості частки, що виділяється.

Позовні вимоги мотивовані тим, що сторонам по справі належить на праві спільної часткової власності спірний будинок, а саме по ј частці кожному. ОСОБА_2 єдиний із співвласників, який проживає в даному будинку та несе витрати по його утриманню.

З огляду на те, що між позивачами та відповідачами склались неприязні стосунки, та мирним шляхом встановити порядок користування будинком неможливо, просили суд задовольнити позов в повному обсязі.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 січня 2019 року позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про розподіл житлового будинку - задоволено.

Проведено розподіл житлового будинку АДРЕСА_1 , виділено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 одним масивом 55/100 частин житлового будинку з відповідними господарськими будівлями і спорудами відповідно до варіанту № 6 висновку експерта Шкребтій В.Г. № 01-2018/3 від 29.01.2018 року, а саме: в житловому будинку: веранда 1-1 (9,8 кв.м.), кухня 1-2 (8 кв.м.), коридор 1-3 (6,4 кв.м.), житлова кімната 1-4 (17,9 кв.м.), житлова кімната 1-8 (12,8 кв.м.), ганок; господарські будівлі і споруди: сарай «В», колодязь питний № 1, Ѕ частина огорожі № 2, огорожа № 5, ворота з хвірткою № 3, всього вартістю 205 860 грн.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_4 19 460 грн. компенсації різниці вартості частки, що виділяється.

Стягнуто із ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 по 1 029,30 грн. судового збору з кожного.

Стягнуто із ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 по 3 000 грн. вартості експертизи з кожного.

Стягнуто із ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 по 4 200,00 грн. витрат на правничу допомогу кожному.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 січня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Зазначав, що суд мав встановити основні умови, за наявності яких можливий поділ житлового будинку в натурі, а саме: за умови, якщо співвласники оформили право власності або право користування на земельну ділянку під будинком; за умови, якщо існує технічна можливість виділити кожному співвласнику відокремлене приміщення з власним входом; за умови отримання дозволу компетентного органу на переобладнання та перепланування приміщень житлового будинку, що мають характер втручання в огороджувальні та несучі конструкції. Разом з тим, ухваливши рішення і поділивши будинок в натурі по варіанту № 6 судової експертизи, суд порушив норми матеріального права, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтвердили право власності або право користування земельною ділянкою під спірним будинком, при цьому судом взагалі не з`ясовувалося питання про розмір та межі присадибної земельної ділянки; в матеріалах справи відсутній дозвіл архітектурно- будівельного контролю на облаштування дверного прорізу в несучій стіні, а також інших робіт пов`язаних з порушенням капітальних конструкцій та облаштування двох ізольованих квартир із самостійними входами, оскільки таке перепланування передбачено варіантом № 6 експертизи.

Крім того, суд здійснив розподіл житлового будинку з виплатою грошової компенсації частки відповідачів, при цьому не вказав в резолютивній частині рішенні, яка частка будинку після розподілу залишається у його власності та власності іншого відповідача.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 березня 2019 року цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про поділ будинку повернуто до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення у справі протягом одного місяця з дня надходження матеріалів справи до суду першої інстанції.

Додатковим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 травня 2019 року припинено право спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Зміненочастку ОСОБА_1 у праві спільної часткової власності на будинок з відповідними господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з 1/4 на 45/200.

Зміненочастку ОСОБА_4 у праві спільної часткової власності на будинок з відповідними господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з 1/4 на 45/200.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення посилаючись на те, що судом, відповідно до заявлених ним позовних вимог, вирішувалося питання не розподілу будинку в натурі між чотирма його співвласниками в чотири окремі частини з окремими виходами, а вирішувалося питання виділу двом співвласникам (позивачам) одним масивом належної їм частки з припиненням їх права спільної часткової власності в цьому будинку. Відповідачі, в свою чергу, так і залишилися власниками часток в будинку. Тобто, цим рішенням суду будинок в натурі не розділено, а лише виділена частка. Необхідність звернення до Інспекції з державного архітектурно будівельного контролю на стадії виділення в натурі частки в житловому будинку є передчасним й довідка Трушківської сільради за №592 від 03.06.2016 року є достатньою.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання повторно не з`явився, про день та час слухання справи судом повідомлений у встановленому законом порядку, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи його відсутності .

ОСОБА_2 та його представник адвокат Дідич Поліна Володимирівна, яка також представляє інтереси ОСОБА_3 , в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належить будинок АДРЕСА_1 . Частки власників є рівними та кожному з них належить по ј частці вказаного будинку. (а.с. 12, 16-23)

Сторонами не заперечується, що в спірному будинку проживає ОСОБА_2 та несе витрати по утриманню будинку. Інші учасники справи в ньому не зареєстровані та не проживають. (а.с. 33, 93-95).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачі посилалися на те, що між ними та відповідачами склались неприязні стосунки й мирним шляхом встановити порядок користування будинком не вдається за можливе.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам матеріального права, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Поняття спільної часткової власності визначено у частині першій статті 356 ЦК України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

З аналізу зазначеної правової норми слідує, що вона регулює порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу у натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. При установленні порядку користування будинком кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку з урахуванням його частки в праві спільної власності на нього. Виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки установлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Правовою підставою для звернення до суду з даним позовом є статті 364 та 367 ЦК України.

Щодо порядку реалізації співвласниками права на виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Системний аналіз правових норм статей 183, 358, 364 ЦК України, дає підстави для висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частку житлового будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі.

У тих випадках, коли в результаті виділу співвласнику передається частина житлового будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює прав приватної власності громадян на житловий будинок» в спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв`язку з цим стосовно ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться при наявності дозволу.

У матеріалах справи міститься висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 29.01.2018 року №01-2018/3 за яким запропоновано шість варіантів виділу частки в спірному будинку.

Позивачі просили виділити їм частку будинку за варіантом №6 судової будівельно-технічної експертизи від 29.01.2018 року №01-2018/3 за яким відступ від ідеальних часток становить 9,6 кв.м. та різниця у ринковій вартості становить 19460 грн. з урахуванням того, що даним будинком користується лише ОСОБА_2 та на підтвердження позовних вимог ним внесено на депозит суду 19 460 грн.

Відповідачі конкретного варіанту, який би їх влаштував, суду не пропонували, клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи, у зв`язку з незгодою з жодним варіантом, запропонованим судовою будівельно-технічною експертизою від 29.01.2018 року №01-2018/3 не заявляли.

Крім того, в суді першої інстанції, ОСОБА_1 погоджувався з поділом будинку за варіантом №6 експертного висновку, проте просив, щоб саме відповідачам було виділену ту частину будинку, яку просили позивачі, разом з тим із зустрічним позовом відповідачі до суду не зверталися, а в силу вимог ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі поданих доказів.

З огляду на наведене, враховуючи, що ОСОБА_2 єдиний співвласник, який проживає у спірному будинку, сплачує комунальні послуги, займається його утриманням, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного та обгрунтованого висновку про проведення розподілу житлового будинку АДРЕСА_1 та виділення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 одним масивом 55/100 частин житлового будинку з відповідними господарськими будівлями і спорудами відповідно до варіанту № 6 висновку експерта Шкребтій В.Г. № 01-2018/3 від 29.01.2018 року, а саме: в житловому будинку: веранда 1-1 (9,8 кв.м.), кухня 1-2 (8 кв.м.), коридор 1-3 (6,4 кв.м.), житлова кімната 1-4 (17,9 кв.м.), житлова кімната 1-8 (12,8 кв.м.), ганок; господарські будівлі і споруди: сарай «В», колодязь питний № 1, Ѕ частина огорожі № 2, огорожа № 5, ворота з хвірткою № 3, всього вартістю 205 860 грн.

Також ч. 3 ст. 364 ЦК України передбачено, що у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Додатковим рішення у справі від 08.05.2019 року суд змінив частки відповідачів у праві власності на спірний будинок з відповідними господарськими будівлями і спорудами з 1/4 на 45/200 (1 - 55/100)/2) та припинив право спільної часткової власності позивачів на спірний будинок з відповідними господарськими будівлями і спорудами.

Вказане додаткове рішення сторонами не оскаржувалось.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення про розподіл житлового будинку АДРЕСА_1 порушено норми матеріального права, так як в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження права власності чи права користування сторін земельною ділянкою під спірним будинком, судом взагалі не з`ясовувалося питання про розмір та межі присадибної земельної ділянки, без встановлення вказаних обставин щодо земельної ділянки, поділ будинку є неможливим, колегія суддів відхиляє, так як вони не грунтуються на встановлених обставинах справи та вимогах матеріального права, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

У постанові від 12 жовтня 2016 року № 6-2225цс16 Верховний Суд України дійшов висновку, що норма статті 120 ЗК України і статті 377 ЦК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю та споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного й цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому, при застосуванні положень статті 120 ЗК України в поєднанні з нормою статті 125 ЗК України, слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на ній об`єкти.

За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості.

Також у п.10 Постанови пленуму Верховного Суду України передбачено, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Правило статті 1225 ЦК про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності. Спадкодавець може передавати за заповітом частину належної йому земельної ділянки, тоді інша частина цієї ділянки спадкується за законом. У разі коли спадкодавець заповів всю земельну ділянку або її частину іншим особам, які не успадковували нерухоме майно, то спадкоємці мають право на земельну ділянку, на якій розміщено нерухоме майно та на частину ділянки, яка є необхідною для його обслуговування, незалежно від змісту заповіту. За такими правилами здійснюється й перехід права на землю при спадкуванні права на частину нерухомого майна, а якщо був установлений порядок користування ним - то з урахуванням цього порядку.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 посилається на те, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 , в т.ч. 0,25 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд перебувала в користуванні ОСОБА_6 , що підтверджується довідкою Трушківської сільради за №592 від 03.06.2016 року.

Доказів на спростування факту належності спадкодавцю ОСОБА_6 земельної ділянки на праві користування апелянтом не надано.

У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Шевчук Ю.І. зазначив, що земельною ділянкою по АДРЕСА_1, яка була призначена для обслуговування житлового будинку та господарських споруд користувалася за життя ОСОБА_6 . Проте вважав, що для поділу будинку є необхідним реєстрація права користування на земельну ділянку за спадкоємцями, чого зроблено не було.

З наданих до апеляційного суду довідки Трушківської сільської ради, довідки Фурсівської сільської ради, витягів з погосподарської книги також вбачається, що за ОСОБА_6 в АДРЕСА_1 рахувалася не приватизована земельна ділянка площею 0,50 га, в тому числі 0,25 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд та 0,25 га для ведення особистого селянського господарства.

Таким чином, суд першої інстанції вірно зазначив, що відсутність оформленого права власності на земельну ділянку, що знаходиться під будинком, за наявності права користування нею у спадкодавця та в подальшому в спадкоємців, не може бути перешкодою у поділі будинку.

Також у відповідності до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" №7 від 04.10.91 року, одночасно з розв`язанням спору про право власності на будинок, виділ частки або встановлення порядку користування конкретними приміщеннями, суд може також вирішити позов, якщо він заявлений, про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою між громадянами, яким жилий будинок належить на праві спільної власності.

У даній справі, питання про розмір та межі присадибної земельної ділянки судом не з`ясовувалися, оскільки вирішення цього питання виходить за межі заявлених позовних вимог.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року по справі №697/3147/13-ц.

Апеляційна скарга не містить доводів про те, що між співвласниками спірного будинку існував погоджений порядок користування земельною ділянкою на якій розташоване спірне домоволодіння, та оскаржуваним рішенням суду про поділ будинку порушуються права землекористувачів.

Безпіставними є доводи апеляційної скарги про те, що при виділі позивачам одним масивом 55/100 частин спірного будинку з господарськими спорудами відповідно до варіанту № 6 висновку експерта, судом порушено норми матеріального права, оскільки в матеріалах справи відсутній дозвіл архітектурно будівельного контролю на облаштування дверного прорізу в несучій стіні, а також інших робіт пов`язаних з порушенням капітальних конструкцій та облаштуванням двох ізольованих квартир із самостійними входами, оскільки таке перепланування передбачено варіантом № 6 експертизи, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 152 ЖК України виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта в експлуатацію не потребується.

Судом вірно зауважено, що отримання відповідних документів на переобладнання та перепланування жилого будинку необхідне лише у випадку втручання у несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування у іншому випадку дозвільна документація не є необхідною.

Звертаючись до суду з позовом про виділ у натурі частки із майна позивач повинен довести (обґрунтувати) технічну можливість виділити частку, що зазвичай підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи, який за своєю змістовною сутністю може замінювати висновок компетентних органів, на які покладено функції у сфері контролю за порядком і безпекою здійснення будівництва.

Згідно висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 29.01.2018 року за запропонованим позивачами варіантом поділу №6 необхідно провести ремонтно-будівельні роботи: демонтаж груби, пробиття нового дверного прорізу з подальшим влаштуванням внутрішнього дверного блоку із штукатуренням укосів, демонтаж віконного блоку, пробиття дверного прорізу з подальшим влаштуванням зовнішнього дверного блоку із штукатуренням укосів, демонтаж дверних блоків з подальшим закладанням дверних прорізів із штукатуренням з обох сторін. (а.с. 77,88)

З експертного висновку не вбачається втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, а тому необхідність отримання дозволів, що дають право на їх виконання, відсутня.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, виконавчий комітет Фурсівської сільської ради Білоцерківського району своїм рішення від 11.12.2018 року надав дозвіл на проведення розподілу спірного будинку. (а.с.207-208)

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції, який в повній мірі дослідив зібрані у справі докази, надав їм належну правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального права є необґрунтованими та зводяться виключно до переоцінки доказів.

Доводи скарги про те, що суд здійснив розподіл житлового будинку з грошовою компенсацією часток відповідачів, при цьому не вказав в резолютивній частині рішенні, яка частка будинку після розподілу залишається у його власності та власності іншого відповідача не є підставою для скасування рішення суду, оскільки дане питання було вирішене судом першої інстанції ухваленням додаткового рішенням від 08.05.2019 року, яке учасниками справи не оскаржувалося.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 січня 2019 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 21 червня 2019 року.

Головуючий: Судді: