ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2019 року м.Суми

Справа №591/3748/18

Номер провадження 22-ц/816/2761/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Хвостик С. Г.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Сумської міської ради

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 11 вересня 2018 року, ухваленого у складі судді Клименко А.Я., у приміщенні Зарічного районного суду м. Суми, повний текст судового рішення складено 21 вересня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності.

Свої вимоги мотивує тим, що починаючи з січня 2008 року, вона почала проживати однією сім`єю з відповідачем. Фактично з 05 березня 2008 року вони стали вести єдиний сімейний бюджет та спільне господарство, між ними склалися відносини притаманні подружжю. За спільні кошти протягом 2009 року вони зробили капітальний ремонт у квартирі, в якій мешкали, за адресою: АДРЕСА_1 , придбали меблі, побутову техніку та устаткування. За час їх спільного проживання внаслідок спільних трудових та грошових затрат, вартість вказаної квартири істотно збільшилася у своїй вартості.

Крім того, за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу вони побудували сімейний бізнес. У січні 2017 року відповідач за рахунок своїх особистих коштів придбав нежитлову споруду для здійснення комерційної діяльності, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . 01 червня 2018 року між нею та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу рухомого майна, предметом якого була вказана тимчасова споруда. Протягом 2018 року вони спільними силами та за спільні кошти здійснили реконструкцію вказаного майна. Вказує, що відповідач відмовляється реєструвати право власності на вказаний об`єкт за позивачем, мотивуючи це фінансовими труднощами.

Просила встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з січня 2008 року; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру площею 46,78 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення (магазин) площею 27,02 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; визнати право власності за ОСОБА_1 на 1/2 частину вказаного нежитлового приміщення та визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину даного нежитлового приміщення.

В подальшому ОСОБА_1 зменшила позовні вимоги та просить встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з січня 2008 року; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нежитлове приміщення (магазин) площею 27,02 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; визнати право власності за ОСОБА_1 на 1/2 частину вказаного нежитлового приміщення та визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину даного нежитлового приміщення.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 11 вересня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з січня 2008 року.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нежитлове приміщення (магазин) площею 27,02 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнано право власності за ОСОБА_1 на 1/2 частини нежитлового приміщення (магазину) площею 27,02 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнано право власності за ОСОБА_2 на 1/2 частини нежитлового приміщення (магазину) площею 27,02 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказане рішення суду оскаржила в апеляційному порядку Сумська міська рада, яка не брала участі у даній справі, але вважає, що суд першої інстанції оскаржуваним рішенням вирішив питання про її права та інтереси.

В апеляційній скарзі Сумська міська рада, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду в частині визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину за кожним на спірне нежитлове приміщення та здійснити розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що судом ухвалено оскаржуване рішення щодо прав та обов`язків Сумської міської ради без залучення її до участі у справі. Вказує, що земельна ділянка, на якій розміщено майно є землею комунальної власності. Судом першої інстанції при вирішенні справи не було з`ясовано, чи відповідає розміщення побудованого сторонами магазину вимогам містобудівної документації.

Від представника позивача адвоката Гриценка Б.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить відмовити у її задоволенні, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 11.09.2018 року залишити без змін. Посилається на те, що 06.06.2018 року управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Сумської міської ради було зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт на реконструкцію нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 . А тому апелянт знав про проведення реконструкції з моменту отримання повідомлення та фактично погодився з ним. Зазначає, що вказане нежитлове приміщення було реконструйовано за спільні кошти позивача та відповідача, останній відмовляється в добровільному порядку вчиняти дії щодо реєстрації права власності на зазначене нежитлове приміщення у зв`язку з виникненням фінансових труднощів.

Рішення суду в частині встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не оскаржується та відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України колегією суддів не переглядається.

Від представника Сумської міської ради Парфененка М.С. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що він бере участь в іншому судовому засіданні в адміністративній справі. Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання, оскільки участь представника юридичної особи в розгляді іншої справи, не є поважною причиною неявки в судове засідання. Крім того відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача адвоката Гриценка Б.М., який заперечує проти апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно договору купівлі-продажу майна від 31 січня 2017 року фізична особа - підприємець ОСОБА_2 . придбав у фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 тимчасову споруду для здійснення підприємницької діяльності площею 30 кв. м, з металевим каркасом, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 77, т. 1).

30 квітня 2014 року фізичній особі - підприємцю ОСОБА_3 було видано паспорт прив`язки розміщення тимчасової споруди для торгівлі продовольчими товарами за вказаною адресою (а. с. 88, т. 1).

Рішенням Сумської міської ради № 2097-МР від 26 квітня 2017 року передано фізичній особі - підприємцю ОСОБА_2 у користування земельну ділянку по АДРЕСА_2 площею 0,0030 га строком на п`ять років на праві особистого строкового сервітуту під розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності (кіоск для торгівлі продовольчими товарами) та встановлено плату у розмірі 12 % від нормативної грошової оцінки землі (а. с. 79-80, т. 1).

Відповідно до договору купівлі-продажу рухомого майна від 01 червня 2018 року фізична особа - підприємець ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 вказану тимчасову споруду для здійснення підприємницької діяльності (а. с. 17, т. 1).

06 червня 2018 року в Управлінні державного архітектурно-будівельного контролю Сумської міської ради зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт на реконструкцію нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 18, т. 1).

Згідно даних технічного паспорту на нежитлове приміщення, виготовленого станом на 04 травня 2018 року, за вказаною адресою розташоване нежитлове приміщення (магазин) «А-1» площею 27,02 кв. м, фундамент та цоколь якого виконані із залізобетону (а. с. 81-87, т. 1).

Відповідно до відповіді Управління архітектури та містобудування від 20 лютого 2019 року № 184/08.01-20 щодо відповідності містобудівній документації місця розташування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , згідно заяви ОСОБА_1 стосовно надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для використання під розміщеним магазином орієнтовною площею 0,0160 га, згідно з Планом зонування території міста Суми, затвердженим рішенням сесії Сумської міської ради від 06 березня 2013 року № 2180-МР, дана земельна ділянка знаходиться в рекреаційній зоні озеленених територій загального користування Р-3, в якій переважними, супутніми та допустимими видами використання , які потребують спеціальних погоджень розміщення магазину не передбачено (а. с. 12, т. 2).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нежитлового приміщення (магазину) та визнання права власності за кожним з них по 1/2 частині на вказане нежитлове приміщення, суд першої інстанції виходив того, що спірне нежитлове приміщення реконструйовано за спільні кошти сторін за час спільного проживання однією сім`ю без реєстрації шлюбу та враховуючи та згідно висновку експерта будівельно-технічної експертизи від 08 червня 2018 року № 1117 вказане нежитлове приміщення відповідає державним будівельним нормам і виходячи з нормативних вимог поділ його в натурі можливий з виділом по 1/2 часток сторонам по справі.

Проте погодитись з такими висновками суду не можна, так як суд дійшов їх неповно з`ясувавши обставини справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору купівлі-продажу рухомого майна від 01 червня 2018 року фізична особа - підприємець ОСОБА_2 . передав у власність ОСОБА_1 тимчасову споруду для здійснення підприємницької діяльності площею 30 кв. м з металевим каркасом, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Попередньому власнику ОСОБА_2 рішенням Сумської міської ради надавалась у користування земельна ділянка по АДРЕСА_2 під розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності (кіоск для торгівлі продовольчими товарами).

Згідно положень ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - Закон № 3038-VI) тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення. Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів». Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до цього Закону за рішенням власника об`єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, державних стандартів, норм і правил. Згідно ч. 1 ст. 40 зазначеного Закону самоврядний контроль у сфері благоустрою населених пунктів здійснюється сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами.

Частиною 1 ст. 181 ЦК України передбачено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Пунктами 3.10, 3.11 розділу 3 ДБН А .2.2-3-2012 «Склад та зміст проектної документації на будівництво» визначено, що реконструкція - це перебудова введених в експлуатацію в установленому порядку об`єктів будівництва, яка передбачає удосконалення виробництва, підвищення його техніко-економічного рівня та якості продукції, що виготовляється, поліпшення умов експлуатації та проживання, якості послуг, зміну основних техніко-економічних показників (кількість продукції, потужність, функціональне призначення, геометричні розміри тощо).

Реконструкція передбачає збереження елементів несучих і огороджувальних конструкцій та призупинення на час виконання робіт експлуатації об`єкта в цілому або його частин (за умови їх автономності).

Відповідно до вимог діючого законодавства не передбачено надання дозволу на реконструкцію рухомого майна (тимчасової споруди). Крім того з повідомлення про початок виконання будівельних робіт, 06 червня 2018 року, зареєстрованого в Управлінні державного архітектурно-будівельного контролю Сумської міської ради, вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повідомляли про проведення реконструкції не тимчасової споруди, а нежитлового приміщення. Згідно даних технічного паспорту фактично була проведена не реконструкція тимчасової споруди, а збудовано нежитлове приміщення (магазин) «А-1» площею 27,02 кв. м, фундамент та цоколь якого виконані із залізобетону.

Положеннями ч. 4 ст. 26 Закону № 3038-VI визначено, що право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Згідно частин 1, 2, 3 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Як зазначив Верховний Суд України у своїй постанові у справі № 6-1328цс15 від 02 грудня 2015 року, із контексту норм частин третьої статті 376 ЦК України випливає, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Дана умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості за такою особою за рішенням суду.

В даному випадку було здійснено самочинне будівництво об`єкта нерухомого майна на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, оскільки позивачу не надавалась в користування або у власність земельна ділянка для будівництва нежитлового приміщення (магазину).

Суд першої інстанції зазначених обставин та норм матеріального права не врахував та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання за сторонами права спільної сумісної власності на нежитлове приміщення (магазин) та його поділ на підставі ст.ст. 368, 370, 372 ЦК України, ст.ст. 60, 62, 70, 74 СУ України, оскільки відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» № 6 від 30.03.2012 року самочинно збудоване майно не є об`єктом права власності, воно не може бути предметом поділу.

Також, враховуючи, що за договором купівлі-продажу тимчасова споруда на праві власності належала ОСОБА_1 взагалі не зрозуміло, які її права порушив відповідач, оскільки право власності на вказану тимчасову споруду йому не належить, ніяких прав щодо реєстрації права власності на вказаний об`єкт у разі його реконструкції ОСОБА_2 не має.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що нежитлове приміщення (магазин) було побудовано на землях комунальної власності, а саме згідно з Планом зонування території міста Суми, затвердженим рішенням сесії Сумської міської ради від 06 березня 2013 року № 2180-МР, дана земельна ділянка знаходиться в рекреаційній зоні озеленених територій загального користування.

Згідно ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Таким чином на підставі оскаржуваного рішення суду про визнання права власності на нежитлове приміщення (магазину) у ОСОБА_1 виникло право вимагати від Сумської міської ради надати їй земельну ділянку і цим правом вона на даний час скористалась.

Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключною компетенцією міських рад є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до п. а) ч. 1 ст. 12 ЗК України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпоряджатися землями територіальних громад.

Згідно ч. 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на землю. Частиною 6 вказаної норми також передбачено, що доцільність, порядок та умови відчуження об`єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою.

Визнавши право власності на спірний об`єкт нерухомості, який було побудовано на землях комунальної власності, місцевий суд вирішив питання про права та інтереси Сумської міської ради, до кола повноважень якої входить розпорядження землями територіальної громади.

Відповідно до пункту 4 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Отже, оскаржуване судове рішення на підставі п. 4 ч. 1, п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України в частині вирішення позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нежитлового приміщення (магазину) та визнання права власності за кожним з них по 1/2 частині на вказане нежитлове приміщення підлягає скасуванню із зазначених вище підстав з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу Сумської міської ради задоволено та в задоволенні вказаних вище позовних вимог відмовлено, тому з позивача на користь апелянта підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 2245 грн 50 коп.

Відповідно до положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відносяться до малозначних справ.

Враховуючи, що ціна позову складає 149 700 грн, дана справа є малозначною, а тому касаційному оскарженню відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 4, ч. 3 п. 4; 381-382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Сумської міської ради задовольнити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 11 вересня 2018 року в даній справі скасувати в частині вирішення позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нежитлового приміщення (магазину) та визнання права власності за кожним з них по 1/2 частині на вказане нежитлове приміщення з ухваленням в цій частині нового рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю нежитлового приміщення (магазину), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та визнання за кожним з них права власності по 1/2 частині вказаного нежитлового приміщення - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Сумської міської ради судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги у сумі 2245 гривень 50 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 14 червня 2019 року.

Головуючий: Т.А. Левченко

Судді : О.І. Собина

С.Г. Хвостик