Постанова

Іменем України

13 лютого 2019 року

місто Київ

справа № 761/32994/15-ц

провадження № 61-5910св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, Приватне акціонерне товариство «Картель», Товариство з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство «УНІАН»,

третя особа - Приватне підприємство «Інформаційне агентство «Інформбюро»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 червня 2016 року у складі судді Піхур О. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 04 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Прокопчук Н. О., Лапчевської О. Ф., Саліхова В. В.,

ВСТАНОВИВ:

I. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся із позовом до ОСОБА_4, Приватного акціонерного товариства «Картель» (далі - ПАТ «Картель»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство «УНІАН» (далі - ТОВ «Уніан») про захист честі, гідності і ділової репутації та спростування недостовірної інформації.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 о 14:17 год. на своїй сторінці в соціальній мережі Facebook ОСОБА_4 поширено інформацію з відповідними фотографіями такого змісту: «ІНФОРМАЦІЯ_11». Ця інформація стала поширена і доступна необмеженому колу користувачів Інтернет та читачів Інтернет-видань. ІНФОРМАЦІЯ_1 о 21:23 год. Інтернет видання «ІНФОРМАЦІЯ_2» опублікувало статтю під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3», де зазначалося: «ІНФОРМАЦІЯ_9. Об этом на своей странице в Facebook со ссылкой на собственный источник написал замдиректора департамента ОСОБА_4. ІНФОРМАЦІЯ_10» - заявил ОСОБА_4». ІНФОРМАЦІЯ_1 о 17: 56 год. Інтернет видання «ІНФОРМАЦІЯ_4» опублікувало статтю під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_5», де зазначалося: «ІНФОРМАЦІЯ_9. Об этом заявил замдиректора департамента ОСОБА_4. «ІНФОРМАЦІЯ_9», - сообщил ОСОБА_4 на своей странице в Facebook. ІНФОРМАЦІЯ_12». В той же час в день публікації та на наступний день зазначена інформація також була розповсюджена іншими Інтернет-виданнями. Зазначену неправдиву та негативну інформацію відповідачами поширено через 7 днів, вже після відсторонення від виконання повноважень за посадою заступника директора Департаменту містобудування та архітектури - начальника Служби містобудівного кадастру Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу КМР (КМДА) ОСОБА_4, який відчайдушно захищаючись, очорнив позивача, поширив інформацію, яка є неправдивою, принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача. З огляду на зазначене позивач просив суд визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію зазначену інформацію шляхом опублікування на своїй сторінці у соціальній мережі Facebook (ІНФОРМАЦІЯ_6) інформації такого змісту: «Мною, ОСОБА_4, розповсюджено недостовірну та неправдиву інформацію, текст якої ІНФОРМАЦІЯ_1 о 14:17 год. оприлюднений мною на моїй сторінці в Facebook (ІНФОРМАЦІЯ_6). ОСОБА_3 особисто не має відношення до будь-яких замовних мітингів, зокрема, мітингу, що відбувся ІНФОРМАЦІЯ_1 під КМДА, він не є власником незаконно встановлених МАФів, не є любителем проросійської сепаратистської символіки»; зобов'язати редакцію Інтернет-видання «ІНФОРМАЦІЯ_4» засновник ПАТ «Картель», спростувати поширену недостовірну інформацію на наступний день після набрання чинності рішення суду шляхом опублікування на сайті порталу Інтернет-видання «ІНФОРМАЦІЯ_4» (ІНФОРМАЦІЯ_7) інформації такого змісту: «ІНФОРМАЦІЯ_1 о 17:56 год. Інтернет видання «ІНФОРМАЦІЯ_4» опублікувало статтю під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_5» яка є недостовірною. ОСОБА_3 не є сепаратистом, особисто не має відношення до будь-яких замовних мітингів, зокрема, мітингу, шо відбувся ІНФОРМАЦІЯ_1 під КМДА, не є власником незаконно встановлених МАФів, не є любителем проросійської сепаратистської символіки»; зобов'язати редакцію Інтернет-видання «ІНФОРМАЦІЯ_2» засновник ТОВ «УНІАН» спростувати поширену недостовірну інформацію на наступний день після набрання чинності рішенням суду шляхом опублікування на сайті порталу Інтернет-видання «ІНФОРМАЦІЯ_2» (ІНФОРМАЦІЯ_8) інформації такого змісту: «ІНФОРМАЦІЯ_1 о 21:23 год. Інтернет видання «ІНФОРМАЦІЯ_2» опублікувало статтю під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3», яка є недостовірною. ОСОБА_3 особисто не має відношення до будь-яких замовних мітингів, зокрема, мітингу, що відбувся ІНФОРМАЦІЯ_1 під КМДА, не є власником незаконно встановлених МАФів, не є любителем проросійської сепаратистської символіки»; стягнути солідарно з відповідачів на користь ОСОБА_3 суму судового збору у розмірі 2 204, 80 грн.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач ПАТ «Картель» позов не визнало, просило суд відмовити у його задоволенні.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 06 червня 2016 року у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що позивачем не доведено тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, оскільки інформація, поширена відповідачами ІНФОРМАЦІЯ_1, є оціночними судженнями, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 04 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 червня 2016 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши що у разі якщо позивач вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують його гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, він вправі скористатися наданим йому частиною першою статті 277 ЦК України правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», стаття 65 Закону України «Про телебачення і радіомовлення») у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що суди не надали належної оцінки представленим відповідачем доказам та не перевірили які саме відомості є дійсними, а які перекрученими і не відповідають дійсності. Окрім цього судами не з'ясовано, що розповсюджена відповідачами інформація не є оціночними судженнями, а є фактичними твердженнями.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ПАТ «Картель» подало до суду відзив, у якому просило касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 05 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають застосуванню правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 о 14:17 год ОСОБА_4 на сторінці в соціальній мережі Facebookвикладено інформацію, а саме: «ІНФОРМАЦІЯ_11».

Також судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 о 21:23 год. Інтернет виданням «УНІАН Киев» було опублікувало статтю під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3», у якій зазначалося: «ІНФОРМАЦІЯ_9. Об этом на своей странице в Facebook со ссылкой на собственный источник написал замдиректора департамента ОСОБА_4. ІНФОРМАЦІЯ_10» - заявил ОСОБА_4».

Крім того, ІНФОРМАЦІЯ_1 о 17:56 год. Інтернет-видання «ІНФОРМАЦІЯ_4» опублікувало статтю під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_5», у якій зазначалося: «ІНФОРМАЦІЯ_9. Об этом заявил замдиректора департамента ОСОБА_4. «ІНФОРМАЦІЯ_10», сообщил ОСОБА_4 на своей странице в Facebook. ІНФОРМАЦІЯ_12».

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом із тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Главою 22 Цивільного кодексу України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканість ділової репутації (стаття 299 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік), свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. (Jerusalem v. Austria, no. 26958/95, n. 43,

ECHR 2001-11).

Під час ухвалення оскаржуваних рішень суди першої та апеляційної інстанцій врахували положення абзацу шостого пункту 3 Рішення Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003, згідно з яким проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то вони повинні бути готовими до критичного реагування з боку суспільства.

Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи, як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об'єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (GAZETA UKRAINA-TSENTR v. UKRAINE, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року).

Під час ухвалення оскаржуваних рішень суди першої та апеляційної інстанцій також обґрунтовано врахували, якщо позивач вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують його гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, він вправі скористатися наданим йому частиною першою статті 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь.

Статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на наведені вимоги процесуального закону Верховним Судом враховано, що позивач не використав право подати клопотання про проведення лінгвістичної семантико-текстуальної експертизи з метою встановлення, чи є поширена відповідачами інформація фактичним твердженням чи оціночним судженням, чи містяться в тексті поширеної інформації висловлювання образливого характеру.

За таких обставин, з урахуванням усталеної практики Європейського суду з прав людини, Верховний Суд погоджується із висновком судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позову, оскільки оціночні судження не підлягають спростуванню.

Таким чином, Верховний Суд дійшов переконання, що суди першої та апеляційної інстанцій розглянули спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 04 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик