Постанова

Іменем України

19 червня 2019 року

м. Київ

справа № 2-713/12

провадження № 61-27627св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - Києво-Святошинська місцева прокуратура Київської області в інтересах держави в особі Державної інспекції сільського господарства в Київській області,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - державне підприємство «Центр державного земельного кадастру»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Матвієнко Ю. О., Березовенко Р. В., Мережко М. В. від 20 липня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2010 року Києво-Святошинська місцева прокуратура Київської області в інтересах держави в особі Державної інспекції сільського в Київській області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив визнати недійсними державні акти на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 , кадастровий № НОМЕР_2 , серія НОМЕР_3 , кадастровий № НОМЕР_4 , видані ОСОБА_1 , та скасувати їх державну реєстрацію; визнати право власності на вказані земельні ділянки за державою в особі Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області; зобов`язати ОСОБА_1 передати вказані земельні ділянки державі в особі Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області.

Вимоги обґрунтовані тим, що Іванковичівський сільський голова ОСОБА_2 всупереч вимог законодавства, шляхом підробки рішень сесії Іванковичівської сільської ради незаконно надав у власність ОСОБА_1 земельні ділянки площею 0,250 га кадастровий № НОМЕР_5 та площею 1,750 га кадастровий № НОМЕР_6 . На підставі вказаних підроблених рішень відповідачем отримано державні акти серія НОМЕР_1 та серія НОМЕР_3 відповідно.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в позові, виходив із того, що прокурором не було належним чином доведено факту незаконності передачі спірних земельних ділянок у власність відповідача. Крім цього, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд зазначив, що прокурором невірно зазначено орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суд Київської області від 20 липня 2017 року апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області задоволено частково. Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Визнано недійсними державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 01 листопада 2004 року, кадастровий № НОМЕР_9 , та державний акт серії НОМЕР_3 від 01 листопада 2004 року, кадастровий № НОМЕР_6 , видані на ім`я ОСОБА_1 . У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про судовий збір.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд виходив з того, що спірні земельні ділянки вибули з володіння Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області на підставі підробленого рішення, без дотримання процедури передачі земель у власність фізичній особі, що підтверджується матеріалами кримінальної справи № 1-143/10 та постановою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2010 року, яка набрала законної сили, якими встановлено відсутність протоколу та стенограми засідання Іванковичівської сільської ради 17 сесії XXIV скликання від 30 вересня 2004 року та реєстрації рішення у відповідному реєстрі.

Апеляційний суд, відмовляючи в позові про скасування державної реєстрації земельних ділянок, зазначив, що такі не підлягають задоволенню, оскільки зазначені дії мають вчинятися відповідним органом державної реєстрації, який до участі у справі залучений не був.

Не підлягають задоволенню і вимоги про повернення ОСОБА_1 у власність держави в особі Іванковичівської сільської ради земельних ділянок, переданих йому з порушенням встановленого для цього законом порядку, оскільки задоволення позову в частині визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки саме по собі є підставою для повернення вищевказаних земельних ділянок до державної власності в особі відповідного органу місцевого самоврядування.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи вимог касаційної скарги

У серпні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Київської області від 20 липня 2017 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд помилково застосував до спірних правовідносин положення частини першої статті 116 та статті 118 ЗК України, оскільки визнання недійсним державного акту на право власності є похідною вимогою від визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого на ім`я ОСОБА_1 було видано спірні державні акти. Оскільки рішення Іванковичівської сільської ради 17 сесії XXIV скликання від 30 вересня 2004 року у встановленому законом порядку не скасовано, апеляційний суд не мав правових підстав для визнання недійсними, виданих відповідачу державних актів.

Крім того рішення апеляційного суду про визнання недійсними державних актів на земельні ділянки не ґрунтується на належних та допустимих доказах, оскільки протоколи допиту свідків у кримінальній справі № 1-143/10 та постанова Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2010 року не є такими, що доводять обставини підробки ОСОБА_2 рішення Іванковичівської сільської ради 17 сесії XXIV скликання від 30 вересня 2004 року. Інших доказів на підтвердження того, що рішення сільської ради, за яким ОСОБА_1 були передані земельні ділянки, не приймалися на сесії сільської ради XXIV скликання, матеріали справи не містять.

Державна інспекція сільського господарства у Київській області не є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, а тому прокурор не наділений повноваженнями з представництва інтересів держави.

Апеляційний суд, установивши, що у серпні 2010 року заступник прокурора пред`явив позов в інтересах держави в особі Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держкомзему у Київській області (правонаступник - Державна інспекція сільського господарства у Київській області), яке могло довідатися ще у 2004 році про те, що відбулась передача у приватну власність земельних ділянок, а останній є органом, який наділений повноваженнями з контролю та виявлення порушень при прийнятті рішень органом місцевого самоврядування, у порушення статей 256, 261, 267 ЦК України не застосував строки позовної давності, що мало б наслідком відмову в позові.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року указану справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що згідно з протоколом Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області від 20 серпня 2004 року радою розглядалося питання про відведення земель для житлового будівництва та ведення особистого підсобного господарства.

Рішенням 16 сесії 24 скликання Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області б/н від 20 серпня 2004 року надано згоду на відведення земельних ділянок лісового фонду в оренду без права вирубки дерев в довгострокову оренду для ведення особистого підсобного господарства.

Згідно з додатком № 1 до вказаного рішення серед громадян, яким передаються земельні ділянки в довгострокову оренду вказано ім`я ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) площа земельної ділянки 2,0 га.

З протоколу Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області від 30 вересня 2004 року вбачається, що пунктом 4 на порядок денний винесено питання про передачу у приватну власність земельних ділянок для спорудження об`єктів індивідуального будівництва, виділення земельних ділянок під огороди та приватизація земельних ділянок. По пункту 4 порядку денного за дане рішення проголосувало 13 депутатів і прийнято рішення за № 108.

ОСОБА_1 на підставі рішення Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області від 30 вересня 2004 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,250 га серія НОМЕР_1 від 01 листопада 2004 року, кадастровий № НОМЕР_10 , що розташована в с. Іванковичі Київської області та державний акт на право власності на земельну ділянку площею 1, 750 га серія НОМЕР_3 від 01 листопада 2004 року, кадастровий № НОМЕР_4 , що розташована в с . Іванковичі Київської області.

Постановою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2010 року закрито кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_2 (Іванковичівський сільський голова) у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 364, частиною другою статті 366 КК України у зв`язку зі смертю обвинуваченого.

Указаною постановою встановлено, що ОСОБА_2 незаконно вилучив із земель запасу Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області земельну ділянку, загальною площею 16,176 га.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

За змістом частини другої статті 19 Конституції України органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 19 ЗК України, у редакції чинній на дату прийняття рішення про передачу відповідачу у власність земельної ділянки, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на таку категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісового фонду; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення (частина перша, друга статті 20 ЗК України).

Відповідно до частини першої статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом (частина перша статті 116 ЗК України).

Відповідно до частини шостої-дев`ятої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної. Міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення.

Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування», у редакції на дату передачі у приватну власність відповідачу земельних ділянок, визначено компетенцію сільських, селищних, міських рад, зокрема щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Такі питання мають вирішуватися виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради (пункти 30, 34 частини першої статті 26 зазначеного Закону).

Стаття 33 вказаного Закону містить положення щодо власних (самоврядних) і делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. Цей перелік є вичерпним і не містить повноважень щодо розпорядження земельними ділянками.

Отже у спірних правовідносинах розпорядження спірними земельними ділянками належали саме Іванковичівській сільській раді.

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Установивши, що 17 сесія XXІV скликання Іванковичівської сільської ради не приймала рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення відповідачу земельних ділянок у власність, і питання щодо відведення та передання земельних ділянок на сесії сільської ради взагалі не розглядалося, апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що набуття у власність ОСОБА_1 спірних земельних ділянок відбулося з порушенням вимог чинного законодавства.

Доводи відповідача про те, що вищезазначені обставини суд апеляційної інстанції встановив на підставі неналежних та недопустимих доказів зважаючи на відсутність вироку суду, яким було б установлено вину ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 364, частиною другою статті 366 КК України є неспроможними, оскільки закриття кримінальної справи у зв`язку зі смертю обвинуваченого, відповідно до положень КПК 1960 року не відноситься до реабілітуючих підстав.

Згідно із частиною першою статті 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Аналіз положень зазначеної норми дає підстави для висновку, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності і видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, а тому у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися, як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Ураховуючи, що Іванковичівською сільською радою Васильківського району Київської області рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 на 17 сесії XXІV скликання не приймалося, апеляційний суд дійшов правильного висновку про порушення, передбаченої статтею 118 ЗК України процедури видачі відповідачеві державних актів на право власності на земельні ділянки.

Твердження відповідача про те, що Державна інспекція сільського господарства у Київській області не є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, а тому прокурор не наділений повноваженнями з представництва інтересів держави в особі зазначеного органу, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Так, на момент звернення прокурора до суду з указаним позовом відповідно до статті 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», статті 15-2 ЗК України, частинами першою та шостою «Положення про Державну інспекцію сільського господарства України», затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 459/2011, саме Державна інспекція сільського господарства України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України, входить до системи органів виконавчої влади, забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі і здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи - державні інспекції сільського господарства в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення апеляційного суду, з огляду на встановлені судами фактичні обставин справи, суд касаційної інстанції вважає правильним висновок апеляційного суду про те, що передача земельних ділянок у власність відповідача відбулася з порушенням ЗК України та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» за відсутності волевиявлення Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області про передачу земель у приватну власність ОСОБА_1 .

Щодо застосування позовної давності до вимог про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та їх скасування слід зазначити таке.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 45 ЦПК України 2004 року прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, у позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Обчислення позовної давності в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, здійснюється з дня, коли саме цей орган довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У такому випадку дата прокурорської перевірки не має значення для визначення початку перебігу позовної давності.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі № 357/9328/15-ц (провадження № 14-460цс18).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Вирішуючи спір та задовольняючи позов, апеляційний суд взагалі не врахував наявну у справі заяву відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, не з`ясував, з якого часу орган, який представляє прокуратура, довідався або міг довідатися про порушення прав цієї особи, та не дав належної правової оцінки доводам відповідача щодо спливу позовної давності. З`ясування вказаного питання має суттєве значення для правильного вирішення справи. Будь-які мотиви в рішенні апеляційного суду щодо позовної давності та заяви відповідача про її застосування відсутні.

Усунути ці недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень суду касаційної інстанції неможливо.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалено з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 20 липня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
В. М. Коротун
В. П. Курило