КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/8679/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Голопапи Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва, постановлену під головуванням судді Коваль О.А. 05 березня 2019 року,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, поділ спільного майна,-

встановив:

В грудні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, у якому просила встановити факт проживання із ОСОБА_1 однією сім`єю у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства та визнання спільною сумісною власністю автомобіля Mitsubishi L200, визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю та її поділ по 1/2 частині, виділення сторонам предметів домашнього вжитку та обстановки, визнання за ОСОБА_2 права власності на частину отриманого доходу від діяльності товариства, визнання всіх банківських вкладів та грошових коштів спільною сумісною власністю.

Вимоги обґрунтовує тим, що сторони спільно проживали однією сім`єю з лютого 2014 року по травень 2015 року, в травні 2015 року уклали шлюб. В період спільного проживання ними придбано зазначений вище автомобіль та квартиру.

В лютому 2019 року ОСОБА_2 звернулась із заявою про забезпечення позову, у якій просила накласти арешт на квартиру та автомобіль.

Заяву обґрунтовує тим, що є підстави для побоювання щодо відчуження відповідачем зазначеного майна, яке є спільною власністю подружжя. Вказує, що відповідач вже відчужив 50% своєї частки у статутному капіталі товариства.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 05 березня 2019 року вирішено:

Накласти арешт на нерухоме майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , що на праві приватної власності належить ОСОБА_1

Накласти арешт на рухоме майно - транспортний засіб Mitsubishi L 200, 2013 року, що на праві приватної власності належить ОСОБА_1 .

Не погодившись з постановленою ухвалою, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу скасувати та постановити нову про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

В апеляційній скарзі посилається на те, що суд не з`ясував чи існує реальна загроза виконанню рішення чи утруднення у цьому, не застосував зустрічне забезпечення. Одночасно звертає увагу на те, що майно придбано в той час, коли сторони не були одружені, а факт спільного проживання на час придбання майна не підтверджений.

Посилається на те, що заява ґрунтується на припущеннях, що суперечить принципу доказування у цивільних справах.

Зазначає, що обставина відчуження ним частки у статутному капіталі товариства не свідчить про будь-які наміри створити перешкоди. Відчуженню передував попередній договір, що був укладений до подання позовної заяви.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача посилається на її необґрунтованість та безпідставність. Вказує, що суд належним чином оцінив існуючі ризики та правомірно застосував заходи забезпечення позову. Посилається на відсутність підстав для зустрічного забезпечення.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав.

Представник позивача ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позовна заява мотивована тим, що майно придбано у період, у який, за твердженням позивача, сторони проживали однією сім`єю, тобто щодо цього майна виник спір і є підстави уважати, що у разі невжиття заходів забезпечення позову виконання рішення буде ускладненим або неможливим.

З такими висновками суд апеляційної інстанції погоджується.

Відповідно до частин 1 та 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Правова природа арешту майна, вчиненого у зв`язку із провадженням по цивільній справі, полягає у обмеженні права розпорядженні ним (продаж, дарування, відчуження в інший спосіб, укладення інших правочинів чи перероблення майна), при цьому за власником зберігається право користування. Таке обмеження допускається, якщо воно передбачено законом і є обґрунтованим.

Як роз`яснено у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2009 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати

особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Невжиття заходів забезпечення позову не повинно мати наслідком заподіяння шкоди позивачу, а вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.

Однією з підстав задоволення заяви про забезпечення позову є спроможна вірогідність повідомлених обставин, що можуть перешкодити виконанню судового рішення.

Тобто, підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Фундаментними критеріями, які формують висновок про наявність дійсних підстав для забезпечення позову, є логічний та юридичний аналіз обставин справи, на які посилається позивач, та доводи заяви про забезпечення позову. Процесуальні норми лише вказують на порядок вчинення дій.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийнято на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод чи інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Доводи скарги про те, що заява ґрунтується на припущення судом апеляційної інстанції відхиляється з підстав, що наведені вище, а саме береться до уваги спроможна вірогідність настання обставин, які може вчинити відповідач або інша особа для ускладнення реалізації прав позивача.

Суд також ураховує, що відповідач не вказує, яким чином наявність арешту, з урахуванням його тимчасового характеру, порушує його права і свободи.

Придбання майна в час, коли сторони не перебували в зареєстрованому шлюбі, само по собі не свідчить про відсутність між сторонами дійсного спору, що має бути установлено під час розгляду справи по суті. Обґрунтування позовної заяви та заяви про забезпечення позову не вказуються на те, що підстави забезпечення позову є заздалегідь надуманими або неправдивими.

Розглядаючи доводи скарги в частині зустрічного забезпечення, суд апеляційної інстанції виходить за наступного.

Відповідно до частин 1-5 ст.154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову.

Суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: 1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або 2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Зустрічне забезпечення, як правило, здійснюється шляхом внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі, визначеному судом. Якщо позивач з поважних причин не має можливості внести відповідну суму, зустрічне забезпечення також може бути здійснено шляхом: 1) надання гарантії банку, поруки або іншого фінансового забезпечення на визначену судом суму та від погодженої судом особи, щодо фінансової спроможності якої суд не має сумнівів; 2) вчинення інших визначених судом дій для усунення потенційних збитків та інших ризиків відповідача, пов`язаних із забезпеченням позову.

Розмір зустрічного забезпечення визначається судом з урахуванням обставин справи. Заходи зустрічного забезпечення позову мають бути співмірними із заходами забезпечення позову, застосованими судом, та розміром збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову.

Тобто, зустрічним забезпеченням є заходи, які вживаються судом з метою гарантування відшкодування збитків, що можуть бути спричинені забезпеченням позову.

Ураховуючи, що, як зазначено вище, відповідач не вказує, яким чином наявність арешту, з урахуванням його тимчасового характеру, порушує його права і свободи, не визначає, яким чином арешт майна спроможний спричини збитки, а також з огляду на те, що відсутні передбачені законом підстави для вирішення питання про обов`язкове зустрічне забезпечення, суд апеляційної інстанції уважає відповідні доводи апеляційної скарги безпідставними та відхиляє їх.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 05 березня 2019 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 червня 2019 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова