КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 755/8997/17
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7035/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Астахова О.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Авдієнко Віктор Петрович про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2018 року,

встановив:

у червні 2017 року позивач звернулась до суду з позовом, у якому просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу нежилих приміщень, укладений між нею та відповідачами 04 липня 2014 року, посилаючись на те, що даний правочин було вчинено всупереч її дійсного волевиявлення, шляхом введення її в оману, а також зазначала, що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків. Крім того, позивач вказувала, що договір було укладено на вкрай невигідних умовах внаслідок впливу тяжкої для неї обставини.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2018 року у задоволенні позову було відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 грн.

Не погоджуючись з рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , а також їхнього представника ОСОБА_6 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що 23 червня 2014 року між нею та ОСОБА_3 було укладено попередній договір купівлі-продажу нежилих приміщень, а 04 липня 2014 року з ОСОБА_2 - договір купівлі-продажу нежилих приміщень, який вона вважає недійсним, як такий, що був укладений під впливом важких для неї обставин на вкрай невигідних умовах. Також позивач посилалась на те, що відповідачами було введено її в оману, правочин вчинений нею всупереч дійсному волевиявленню під впливом психологічного тиску та не спрямований на реальне настання правових наслідків.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2018 року у задоволенні позову було відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги позивача належними та допустимими доказами не підтверджені та є недоведеними. Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 15, 16, 202, 203, 215, 229-233, 626-628, 632, 638 ЦК України.

У своїй апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що оспорюваний правочин було вчинено під впливом тяжкої для неї обставини на вкрай невигідних умовах. Однак, такі доводи є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Частиною 1 ст. 233 ЦК України визначено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Матеріали справи свідчать про те, що при зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 посилалась на те, що тяжкі обставини для неї полягали у тому, що у січні 2014 року її чоловіка ОСОБА_7 було незаконно затримано та застосовано до нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в слідчому ізоляторі, у зв`язку з чим вона була вимушена взяти в борг у знайомих осіб грошові кошти в розмірі 97 440 грн. та 7000 дол. США для сплати застави, а також неправомірної вигоди на користь слідчих.

Разом з тим, такі посилання позивача не можуть бути визнані судом тяжкими обставинами в розумінні ст. 233 ЦК України. Матеріали справи містять копію ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська про застосування щодо підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Вироком Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 25 червня 2014 року, копія якого також міститься в матеріалах справи (а.с.151-152, том ІІ), було затверджено угоду про визнання ОСОБА_7 своєї винуватості та визнано його винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 та ч. 2 ст. 372 КК України, призначено покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі, звільнено від відбування покарання з випробуванням. Зі змісту вказаного вироку вбачається, що судом також було вирішено питання щодо повернення ОСОБА_1 сплачених грошових коштів в розмірі 97 440 грн. застави. Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що вона вимушена була укласти договір купівлі-продажу на невигідних для неї умовах, а грошові кошти від продажу нежилих приміщень були спрямовані нею на подолання обставин, які вона вважала тяжкими. Доказів про те, що вироком суду особи, про яких зазначає позивач, були визнані винними у кримінальному правопорушенні щодо отримання ними від позивача або її чоловіка неправомірної вигоди, матеріали справи також не містять.

Крім того, недоведеними є і посилання позивача на те, що під впливом душевних хвилювань вона потрапила у ДТП у якості пішохода, внаслідок чого отримала тілесні ушкодження та потребувала значних матеріальних витрат на ліки, оскільки матеріали справи містять лише копію довідки з клініки мережі «Viva» від 07 червня 2014 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 звернулась до лікаря хірурга з поверхневою різаною раною лівої стопи, тоді як факт ДТП належними доказами не підтверджений, як і понесення позивачем витрат на лікування.

Як роз`яснено у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або чинено не на таких умовах.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 також зазначає, що судом не було враховано те, що тяжкою для неї обставиною, окрім перелічених, також було загострення хвороби її чоловіка ОСОБА_7 На підтвердження вказаних посилань позивачем було надано копію консультативного висновку Національного інституту фтизіатрії і пульмонології ім. Ф.Г. Яновського (а.с.149, том ІІ), з якої вбачається, що ОСОБА_7 був консультований 19 червня 2014 року з діагнозом «хронічний бронхіт, фаза загострення». Разом з тим, підстави вважати бронхіт тяжкою хворобою, лікування якої потребує значних матеріальних витрат, відсутні. Також позивачем було надано копію довідки, з якої вбачається що 07 серпня 2014 року ОСОБА_7 звертався до Київської міської клінічної лікарні швидкої допомоги з діагнозом «Закрита черепно-мозкова травма: струс головного мозку, забій м`яких тканин потиличної ділянки голови» (а.с.45, том ІІІ). Проте дана обставина також не може розглядатись як тяжка та під впливом якої позивачем було вчинено оспорюваний правочин, оскільки звернення її чоловіка датоване 07 серпня 2014 року, тобто після укладення договору купівлі-продажу. Копія амбулаторної картки хворого ОСОБА_7 (а.с.125-129) надана до суду у вигляді, не придатному до читання, та без підтвердження її відповідності оригіналу, а тому не може розглядатись судом як доказ по справі.

Також ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції поза межами строку на апеляційне оскарження було подано докази на підтвердження хвороби та смерті її матері, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції та на які вона не посилалась у своїй позовній заяві та апеляційній скарзі, а тому не беруться судом до уваги та не підлягають оцінці, оскільки частиною 3 ст. 367 ЦПК України визначено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Надані до суду копії розписок про отримання ОСОБА_1 у борг грошових коштів на підтвердження посилань про перебування у скрутному матеріальному становищі не можуть бути визнані судом належними доказами, оскільки позивачем не надано доказів про те, куди та на які витрати вказані кошти були спрямовані, а тому не можуть розглядатись як підтвердження необхідності подолання нею тяжких обставин. Сам факт необхідності повернення взятих в борг коштів, на погашення яких було витрачено отримані від продажу кошти, не може розглядатись як збіг тяжких обставин.

Також слід зазначити, що позивачем не доведено, що оспорюваний правочин є таким, що укладений на вкрай невигідних для неї умовах з огляду на наступне.

При зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 зазначала, що дійсна вартість майна, яке є предметом договору, на момент його укладення становила 1 600 000 грн., тоді як продаж його здійснено за 641 029 грн. Однак такі доводи позивача також є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

В ході розгляду справи у суді першої інстанції за клопотанням позивача судом було витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Авдієнка В.П. матеріали нотаріальної справи, на підставі яких було посвідчено оспорюваний договір.

З матеріалів, які надійшли на запит суду, вбачається, що звіт про оцінку майна - нежилих приміщень №1, 2, 3, 4 групи приміщень АДРЕСА_4, було проведено ПП «Золотий Лев » на замовлення позивача ОСОБА_1 . З висновку про вартість об`єкта оцінки вбачається, що його оціночна вартість складає 641 029 грн. Вказані звіт та висновок про вартість об`єкта оцінки підписані позивачем ОСОБА_1 (а.с. 166-175, том І). Посилання представника позивача у судовому засіданні у суді апеляційної інстанції на те, що підпис позивачу не належить, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки клопотань про призначення почеркознавчої експертизи позивачем не заявлялось, а зазначені копії надійшли від приватного нотаріуса засвідчені, прошиті та скріплені печаткою. За наявних у справі доказів суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивач погодилась із визначеною вартістю оцінки майна.

Крім того, матеріали справи містять також копію Договору дарування від 10 вересня 2013 року, на підставі якого позивач стала власником спірних нежилих приміщень (а.с.160, том І). Зі змісту вказаного договору вбачається, що вартість нежилих приміщень №1, 2, 3, 4 групи приміщень АДРЕСА_4 станом на 10 вересня 2013 року становила 223 806 грн., що також не узгоджується з доводами позивача про їх вартість станом на момент укладення оспорюваного договору - 04 липня 2014 року.

Доводи скаржника про те, що вона не могла бути замовником даного звіту, оскільки перебувала у м.Дніпропетровську, на підтвердження чого надала незасвідчені копії квитанцій про оплату за проживання, не можуть бути взяті до уваги судом як доказ неможливості замовлення нею звіту про оцінку майна, оскільки у своїх письмових пояснення ОСОБА_1 неодноразово суперечливо вказувала про те, що вона протягом 2014 року винаймала у м.Дніпропетровську житло для сторонніх осіб (а.с.127-129, 133 том ІІ).

Судом встановлено, що позивачем від відповідачів було отримано 276 000 грн. за попереднім договором купівлі-продажу від 23 червня 2019 року (а.с. 196, том І), а також 365 029 грн. згідно з договором купівлі-продажу від 04 липня 2014 року (а.с. 216, том І), що разом складає 641 029 грн. та відповідає оціночній вартості майна, вказаній у звіті.

Крім того, матеріали справи містять копію розписки ОСОБА_1 від 04 липня 2014 року про отримання від ОСОБА_2 також грошових коштів за продаж нежилих приміщень №1, 2, 3, 4 групи приміщень №23 за адресою: м.Київ, просп. Миру, 2/3 в розмірі 737 220 грн., щодо написання якої представник позивача у судовому засіданні не заперечувала. Доводи представника позивача про те, що вказана сума включає в себе розмір коштів, сплачених їй за попереднім договором, договором купівлі-продажу, а також вартість оплати послуг нотаріуса, не узгоджуються з матеріалами справи. Клопотань про дослідження оригіналу вказаної розписки, належним чином завірена копія якої була надана до суду, а також про призначення почеркознавчої експертизи щодо написання такої розписки позивачем також не заявлялось.

Не свідчать про продаж майна за заниженою вартістю і посилання позивача про зазначення у попередньому договорі вартості нежилих приміщень - 1 400 000 грн., оскільки з п. 4.1 вбачається, що сторони погодили, що майбутнє укладення сторонами договору купівлі-продажу має відбутись за ціною не вище 1 400 000 грн., тоді як посилань на дійсну вартість на момент продажу майна, яке є предметом договору, всупереч доводам позивача такі умови не містять.

Також слід зазначити, що в ході розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанції позивач одночасно посилалась на те, що оспорюваний договір було укладено нею під впливом тяжких обставин, під впливом тиску з боку відповідачів, помилки та обману, майно в неї було викрадене, а договір не спрямований на настання реальних наслідків. Доказів на підтвердження недійсності оспорюваного договору на підставі ст. 229, 230, 231 ЦК України матеріали справи також не містять.

Твердження позивача про чинення на неї психологічного тиску з боку відповідачів, які вирішили скористатись скрутним та тяжким її станом, колегія суддів вважає безпідставними. Крім того, позивач вказувала при зверненні до суду з позовом про те, що попередній договір купівлі-продажу був укладений нею 23 червня 2014 року також під психологічним тиском ОСОБА_2 . Разом з тим, матеріали справи містять належним чином завірену копію інформаційної довідки Державної прикордонної служби, з якої вбачається що ОСОБА_2 перебувала поза межами України з 18 червня 2014 року по 03 липня 2014 року, що спростовує доводи позивача (а.с.1, том ІІІ).

Також є неспроможними доводи апелянта про те, що приватний нотаріус Авдієнко В.П. діяв у змові з відповідачами та чинив на неї психологічний тиск, примушуючи підписати оспорюваний договір після внесення ним даних до реєстру речових прав на нерухоме майно, оскільки відповідно до наявних у справі матеріалів оплата послуг нотаріуса здійснювалась ОСОБА_1 04 липня 2014 року ще о 12 год. 17 хв. на загальну суму 170 грн. (а. с.191, том І). Податок на доходи в сумі 32 051 грн. 45 коп. також був сплачений ОСОБА_1 04 липня 2014 року, квитанцію на підтвердження чого було передано нотаріусу (а.с. 214, 215, том І). Дані щодо державної реєстрації права власності на спірне майно за ОСОБА_9 було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 04 липня 2014 року о 18 год. 47 хв. (а.с.217, том. І).

Викладене також спростовує версію позивача про те, що в розписці від 04 липня 2014 року нею зазначено про вже отримані від ОСОБА_9 кошти в загальній сумі 641 029 грн. за продаж приміщень та на оплату послуг нотаріуса та податку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Представником відповідача ОСОБА_3 - адвокатом Костюком С.В. до суду апеляційної інстанції було подано клопотання про стягнення з позивача на користь ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу, яке у відповідності до ст. 137 ЦПК України підлягає частковому задоволенню. Колегія суддів дійшла висновку про необхідність відшкодування позивачем відповідачу понесених витрат на правничу допомогу в розмірі 6 500 грн., оскільки адвокат надавав таку допомогу у суді першої інстанції, а тому надання ним правничої допомоги в суді апеляційної інстанції (участь у судовому засіданні та підготовка відзиву на апеляційну скаргу) не потребувало здійснення ним правового аналізу документів апеляційної скарги, документів, наданих замовником, необхідних для з`ясування фактичних обставин справи, збір матеріалів, первинної документації тощо, підготовка відзиву протягом 24 годин. У зв`язку з цим суд апеляційної інстанції визначає розмір таких витрат відповідно до вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2018 року - без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 500 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 25 червня 2019 року.

Головуючий

Судді