Постанова

Іменем України

19 червня 2019 року

м. Київ

справа № 754/8178/15-ц

провадження № 61-13442св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого: Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - товариство з обмеженою відповідальністю «Ей Ві Груп»,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1,

розглянув у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 грудня 2015 року у складі судді: Ярошенка С. В. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Шахової О. В., Поливач Л. Д., Вербової І. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року ТОВ «Ей Ві Груп» звернулося із позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 25 липня 2011 року між фінансовою компанією ТОВ «Ей Ві Груп» та ПП «Оберон-Україна» було укладено договір факторингу № 5/07-2011-Ф, відповідно до умов якого клієнт зобов`язується поступитися фінансовій компанії ТОФ «Ей Ві Груп» правами вимоги до дебіторів клієнта, які вказані у переліку дебіторів, грошових коштів (включаючи всі види неустойок), право на отримання яких належить клієнту на підставі документів, які підтверджують таке право вимоги відповідно до договору постачання, а фінансова компанія ТОВ «Ей Ві Груп» зобов`язується придбати вказані права вимоги грошових коштів від дебіторів клієнта і передати за плату грошові кошти в порядку і у випадках, передбачених договором.

ПП «Оберон-Україна» свої зобов`язання за договором не виконує, до цього часу кошти не повернуло, у зв`язку з невиконанням умов договору виникла заборгованість у розмірі 347 625,55 грн, з яких: 56 610,32 грн - штраф у розмірі 10 % від суми кожної конкретної угоди, за якою не відбулося виконання; 142 924,73 грн - плата за фінансування у подвійному розмірі; 16 822,81 грн - комісія; 53 658,82 грн - пеня; 8 769,09 грн - 3 % річних; 68 839,78 грн - інфляційні втрати.

30 січня 2013 року між фінансовою компанією ТОВ «Ей Ві Груп» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 30/01-13 згідно якого ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання відповідати за виконання зобов`язань та погашення боргу за договором факторингу № 5/07-2011-Ф від 25 липня 2011 року.

ТОВ «Ей Ві Груп» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 347 625,55 грн, з яких:

56 610,32 грн - штраф у розмірі 10 % від суми кожної конкретної угоди, за якою не відбулося виконання;

142 924,73 грн - плата за фінансування у подвійному розмірі;

16 822,81 грн - комісія;

53 658,82 грн - пеня;

8 769,09 грн - 3 % річних;

68 839,78 грн - інфляційні втрати.

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом до ТОВ «Ей Ві Груп» про визнання поруки припиненою.

Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що згідно частини четвертої статті 559 ЦК України позивачем пропущено строк звернення до нього, як до поручителя, з вимогою про погашення заборгованості, оскільки останнім днем строку було 16 жовтня 2014 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 грудня 2015 року позов ТОВ «Ей Ві Груп» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь фінансової компанії ТОВ «Ей Ві Груп» кошти у розмірі 347 625,55 грн та судовий збір у сумі 3 476,27 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ТОВ «Ей Ві Груп» про визнання поруки припиненою відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 є солідарним боржником перед позивачем у зв`язку з невиконанням ПП «Оберон-Україна» зобов`язань, взятих на себе за договором факторингу. Оскільки ПП «Оберон-Україна» порушило умови договору факторингу, то вимоги ТОВ «Ей Ві Груп» про стягнення коштів на його користь з ОСОБА_1 є обґрунтованими.

При відмові у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції зазначив, що ТОВ «Ей Ві Груп» зверталося до ОСОБА_1 із позовом, що підтверджується копією ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 24 лютого 2015 року у справі № 754/2776/15-ц. Оскільки позивач пред`явив позов до поручителя протягом строку, передбаченого статтею 559 ЦК України, тому суд зробив про відсутність підстав для визнання поруки припиненою.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 грудня 2015 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_1 є солідарним боржником перед ТОВ «Ей Ві Груп» у зв`язку з невиконанням ПП «Оберон-Україна» зобов`язань за договором факторингу. Оскільки ПП «Оберон-Україна» порушило зобов`язань за договором факторингу, то суд зробив висновок про стягненні коштів на його користь позивача із відповідача як поручителя.

Апеляційний суд зазначив, що рішення суду першої інстанції переглядалося в апеляційному порядку лише у частині задоволення первісного позову. У частині вирішення зустрічного позову рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядалося.

Аргументи учасників справи

У травні 2016 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року, у якій просить скасувати оскаржені рішення та ухвалити нове, яким первісний позов залишити без задоволення, а зустрічний - задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що порука є припиненою на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки у договорі поруки від 30 січня 2013 року, укладеному між ТОВ «Ей Ві Груп» та ОСОБА_1 не встановлено строк поруки і позивач пропустив строк, встановлений частиною четвертою статті 559 ЦК України. Оскільки строк виконання основного зобов`язання настав 03 червня 2014 року, проте провадження у справі за позовом ТОВ «Ей Ві Груп» до ПП «Оберон-Україна» та ОСОБА_1 відкрито 24 лютого 2015 року. У зв`язку із цим порука є припиненою, що узгоджується із висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 18 липня 2012 року у справі №6-78цс12, від 21 травня 2012 року у справі № 6-68цс11, від 29 січня 2014 року у справі № 6-155цс13. Зазначає, що порука також припинилася у зв`язку зі збільшенням обсягу відповідальності поручителя, внаслідок внесення змін до договору факторингу у частині зміни строку дії договору.

Вважає, що суди безпідставно стягнули штраф у розмірі 10 % від суми кожної конкретної угоди, за якою не відбулося виконання на підставі пункту 6.5. договору факторингу. Зазначає, що суди безпідставно стягнули плату за фінансування у подвійному розмірі згідно пункту 6.7. договору факторингу, оскільки не перевірили виконання ПП «Оберон-Україна» пункту 3.2.22. договору факторингу.

Крім того вказує, що фактор неналежним чином виконав зобов`язання, що мало наслідком збільшення суми простроченої заборгованості, оскільки клієнт жодного разу не отримував від фактора звіти стосовно виконання дебіторами своїх зобов`язань перед фактором згідно пункту 3.1.2. договору факторингу.

У серпні 2016 року ТОВ «Ей Ві Груп» через представника Ясельську Н. М. надало заперечення на касаційну скаргу, в яких просить касаційну скаргу відхилити, а оскаржені рішення залишити без змін.

Заперечення мотивовані тим, що порука не є припиненою на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки 20 серпня 2014 року ТОВ «Ей Ві Груп» пред`явило позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (справа № 754/13005/14-ц). Вказує, що розрахунок заборгованості є обґрунтованим та підтверджений належними доказами.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Рух справи

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 25 липня 2011 року між фінансовою компанією ТОВ «Ей Ві Груп» та ПП «Оберон-Україна» укладено договір факторингу № 5/07-2011-Ф, відповідно до умов якого клієнт зобов`язується поступитися фінансовій компанії ТОВ «Ей Ві Груп» правами вимоги до дебіторів клієнта, які вказані у переліку дебіторів, грошових коштів (включаючи всі види неустойок), право на отримання яких належить клієнту на підставі документів, які підтверджують таке право вимоги відповідно до договору постачання, а фінансова компанія ТОВ «Ей Ві Груп» зобов`язується придбати вказані права вимоги грошових коштів від дебіторів клієнта і передати за плату грошові кошти в порядку і у випадках, передбачених договором.

У договорі факторингу № 5/07-2011-Ф від 25 липня 2011 року домовилися, що:

клієнт виступає поручителем перед фактором за виконання дебіторами клієнта зобов`язань зі сплати за угодами грошових коштів, право вимоги яких було відступлене клієнтом фактору відповідно до умов цього договору. Клієнт несе солідарну відповідальність перед фактором за виконання дебітором зобов`язань, передбачених договором постачання і кожною конкретною угодою. Моментом, з якого клієнт набуває статус поручителя відносно виконання зобов`язань конкретним дебітором за конкретною угодою, є момент підписання сторонами реєстру переданих документів за угодою, та, відповідно, переходу до фактора права власності на право вимоги грошових коштів від дебітора за конкретною угодою (пункт 7.2.1. договору);

при здійсненні фактором операції факторингу з застосуванням поручительства, у разі невиконання або неналежного виконання дебітором зобов`язань зі сплати грошових коштів за угодою, право вимоги за якою було відступлене клієнтом фактору, клієнт як солідарний боржник (поручитель дебітора) зобов`язується протягом 2-х днів з дня закінчення загального строку фінансування, сплатити фактору прострочену заборгованість дебітора, право стягнення якої належить фактору на підставі умов договору постачання та/або угоди в повному обсязі, та відшкодувати фактору всі збитки, яких він зазнав у зв`язку з невиконанням дебітором своїх зобов`язань (пункт 7.2.2. договору);

у випадку невиконання або неналежного виконання клієнтом зобов`язань, відповідно до підпункту 3.2.16, клієнт сплачує фактору пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несвоєчасно сплачених грошових коштів за кожен день прострочення (пункт 6.6. договору).

30 січня 2013 року між фінансовою компанією ТОВ «Ей Ві Груп» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 30/01-13 згідно якого ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання відповідати за виконання зобов`язань та погашення боргу за договором факторингу № 5/07-2011-Ф від 25 липня 2011 року.

У договорі поруки № 30/01-13 сторони домовилися, що:

поручитель зобов`язується перед кредитором виконати всі дії по виконанню зобов`язань за договором факторингу у разі невиконання їх боржником (пункт 2.1. договору);

у випадку невиконання або прострочення виконання боржником зобов`язань, що випливають з договору факторингу, поручитель відповідає перед кредитором як солідарний боржник у тому ж обсязі, що й боржник (пункт 2.2. договору).

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції зробив висновок, що ОСОБА_1 є солідарним боржником перед ТОВ «Ей Ві Груп» у зв`язку з невиконанням ПП «Оберон-Україна» зобов`язань за договором факторингу. Оскільки ПП «Оберон-Україна» порушило зобов`язань за договором факторингу, то суд зробив висновок про стягненні коштів на його користь позивача із відповідача як поручителя. При цьому апеляційний суд зазначив, що рішення суду першої інстанції переглядалося в апеляційному порядку лише у частині задоволення первісного позову. У частині вирішення зустрічного позову рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядалося.

Колегія суддів не погоджується із цим висновком апеляційного суду з таких підстав.

У частині першій статті 303 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції) передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Аналіз змісту апеляційної скарги свідчить, що ОСОБА_1 просив скасувати рішення суду першої інстанції уповному обсязі (Т. 2, а. с. 92-93). При відхиленні апеляційної скарги ОСОБА_1 апеляційний суд вказав, що рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 грудня 2015 року залишено без змін. Тобто ОСОБА_1 просив переглянути рішення суду першої інстанції у повному обсязі. Як свідчить аналіз змісту ухвали апеляційного суду, суд не переглянув рішення суду першої інстанції у частині вирішення зустрічного позову.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1451цс16 зроблено висновок, що відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). Аналіз одговору поруки свідчить, що у ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 5.6. договору поруки) про його дію до повного погашення зобов`язання за договором факторингу, в забезпечення якого надано поруку, а також договорів про внесення змін та доповнень до нього, не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частинні першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

У пунктах 91-93 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14 зроблено висновок, що у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) вказано, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком у справі № 6-53цс14 і не вбачає підстав для відступлення від нього.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20 серпня 2014 року відкрито провадження у справі № 754/13005/14-ц за позовом ТОВ «Ей Ві Груп» до ОСОБА_1 , ПП «Оберон-Україна», ТОВ «Торговольно-будівельний дім «Олді», ТОВ «Схід Бізнес Центр», ТВО «Олді-Житомир», ПАТ «Нова-Лінія» про стягнення грошових коштів. Проте ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2014 року позов залишено без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 207 ЦПК України (у редакції, чинній на момент постановлення ухвали).

Крім того ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 24 лютого 2015 року відкрито провадження у справі № 754/2776/15-ц за позовом ТОВ «Ей Ві Груп» до ОСОБА_1 , ПП «Оберон-Україна» про стягнення грошових коштів. Проте ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23 квітня 2015 року провадження у цій справі закрито.

Із цим позовом ТОВ «Ей Ві Груп» звернулося 03 червня 2015 року.

Апеляційний суд не встановив коли настав для строк виконання основного зобов`язання; не з`ясував за який період нарахована заборгованість; не врахував, що після настання строку виконання договору кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України; не перевірив та не встановив за який період нарахована пеня за договором факторингу; не з`ясував чи існують підстави для припинення поруки. А тому зробив передчасний висновок про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена ухвала апеляційного суду постановлена без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржену ухвалу апеляційного суду скасувати і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року скасувати.

Справу № 754/8178/15-ц передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови ухвала Апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук