Постанова

Іменем України

05 червня 2019 року

м. Київ

справа № 461/4295/16-ц

провадження № 61-26621св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду

м. Львова у складі судді Невойта П. С. від 07 березня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Струс Л. Б., Левика Я. А., Шеремети Н. О., від 13 березня 2018 року,

ВСТАНОВИВ :

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» (далі -

ПАТ «ВіЕс Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовну заяву мотивовано тим, що 15 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 100 000 доларів США зі сплатою 11,50% річних та зі строком повернення до 15 лютого 2028 року. На забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, 18 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки.

Посилаючись на неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань, банк просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість, яка станом на 23 червня 2016 року складала 61 462,67 доларів США, що еквівалентно 1 530 302,35 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 07 березня 2017 року позов ПАТ «ВіЕс Банк» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВіЕс Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 47 786,97 доларів США, що еквівалентно 1 189 762,80 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВіЕс Банк» порівну з кожного по 11 823,77 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв`язку із невиконанням позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з нього та поручителя у солідарному порядку. При цьому суд зменшив розмір пені, з огляду на те, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 13 березня

2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором та в цій частині ухвалено нове рішення, яким у позові до

ОСОБА_2 відмовлено.

В решті рішення залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 12 624,99 грн.

Стягнуто з ПАТ «ВіЕс Банк» на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 12 624,99 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості з позичальника відповідають вимогам закону. Разом з тим суд відмовив у задоволенні позову до поручителя, з огляду на пропуск банком строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України, для звернення із вимогами до поручителя.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2018 року, ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішенням суду з нього та позичальника вже було стягнуто заборгованість за кредитним договором, яке виконано позичальником в повному обсязі 29 червня 2016 року, а тому стягнення з відповідачів цієї самої заборгованості є безпідставним.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 січня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

15 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до якого позичальник отримала кредит у розмірі

100 000 доларів США зі сплатою 11,50% річних зі строком повернення до

15 лютого 2028 року.

На забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, 18 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки.

03 липня 2014 року банк звертався до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором, який рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 21 жовтня 2014 року задоволено частково та у рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі 52 300,47 доларів США, що еквівалентно 619 754,13 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки - нежитлові приміщення у будинку АДРЕСА_1 . В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 10 березня 2015 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 жовтня

2014 року в частині відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру

АДРЕСА_2 , із ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позову.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 04 грудня 2014 року, яке набрало законної сили, задоволено позов ПАТ «ВіЕс Банк» та стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі

52 300,47 доларів США, що еквівалентно 619 754,13 грн, з яких:

49 936 доларів США - заборгованість за кредитом; 2 273,61 доларів США - заборгованість за відсотками; 90,86 доларів США - пеня.

Вказане судове рішення було повністю виконано боржником 29 червня

2016 року, у зв`язку із чим державний виконавець Галицького відділу державної виконавчої служби м. Львова 14 липня 2016 року виніс постанову про закінчення виконавчого провадження (а. с. 93, 94).

Звертаючись до суду із цим позовом, ПАТ «ВіЕс Банк» посилалося на те, що відповідачі взяті не себе зобов`язання так і не виконали, унаслідок чого у них перед банком станом на 23 червня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 61 462,67 доларів США, що еквівалентно 1 530 302,35 грн, яка складається із: 35 441,78 доларів США, що еквівалентно 882 432,20 грн, - заборгованість за кредитом; 345,19 доларів США, що еквівалентно

8 594,56 грн, - проценти за користування кредитом; 25 675,70 доларів США, що еквівалентно 639 275,58 грн, - пеня.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У справі, яка переглядається, строк кредитного договору встановлений сторонами до 15 лютого 2028 року, однак 03 липня 2014 року достроково до закінчення строку дії кредитного договору банк пред`явив вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення суми кредитної заборгованості, а також вимогу про стягнення усієї суми заборгованості солідарно з відповідачів (а. с. 83-92).

Як вбачається із наданого банком розрахунку заборгованості (а. с. 99-113) на підставі якого суд ухвалив рішення про стягнення заборгованості, позивач після пред`явлення до суду позову про звернення стягнення на предмет іпотеки та позову про стягнення заборгованості продовжував нараховувати проценти та пеню за період з 03 липня 2014 року по 23 червня 2016 року.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі правові висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції у порушення вимог статей

263, 374, 382 ЦПК України на вказане уваги не звернув, стягуючи заборгованість за кредитом, не перевірив, прострочену чи усю суму заборгованості стягнуто рішенням Галицького районного суду м. Львова від 04 грудня 2014 року, якщо усю, то не врахував, що право кредитора нараховувати пеню та проценти після пред`явлення дострокової вимоги про погашення усієї суми заборгованості відповідно до статей 1048, 1050 ЦК України припиняється, у зв`язку із чим передчасно погодився із висновком суду першої інстанції про стягнення процентів та пені, нарахованих за період з 03 липня 2014 року по 23 червня 2016 року.

Крім того, суду апеляційної інстанції також необхідно врахувати, що відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а тому, якщо суд встановить, що мало місце стягнення усієї суми заборгованості, слід звернути увагу на те, що повторне стягнення кредиту та процентів в межах дії строку кредитного договору призведе до подвійного стягнення заборгованості за одне й те ж саме зобов`язання. Отже, суд апеляційної інстанції не з`ясував усіх фактичних обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення, у зв`язку із чим передчасно погодився із висновком суду першої інстанції про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами, нарахованими за період з 15 лютого 2008 року по 03 липня 2014 року.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом повністю не встановлено, а тому судове рішення не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що відповідно в силу статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи суду апеляційної інстанції необхідно урахувати обставини, зазначені у цій постанові, визначитися із нормами матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Львівської області від 13 березня 2018 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович