Справа № 152/1398/17
Провадження № 22-ц/801/1267/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вернік В. М.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2019 рокуСправа № 152/1398/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів Рибчинського В.П., Денишенко Т.О.,

за участю секретаря судового засідання Топольської В.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 08 квітня 2019 року, ухвалене у складі судді Верніка В.М. в м. Жмеринка,

у справі за позовом ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , до ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним та визнання права власності, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2017 року ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся у суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним та визнання права власності.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що в серпні 1991 року ОСОБА_1 довідалася про те, що ОСОБА_3 у зв`язку із виїздом на постійне місце проживання до Республіки Ізраїль продає свою квартиру АДРЕСА_1 .

Між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було досягнуто згоди про продаж ним вказаної квартири за 2500 карбованців. ОСОБА_3 запропонував для укладення договору купівлі-продажу квартири проїхати до його знайомого нотаріуса. 15 серпня 1991 року у присутності свідків особа, яку ОСОБА_3 відрекомендував як нотаріуса, склала договір оренди квартири АДРЕСА_1 , на що ОСОБА_1 обурилася, бо мав бути укладений договір купівлі-продажу.

ОСОБА_3 повідомив, що на даний час він не має всіх правовстановлюючих документів на квартиру та йому терміново необхідно виїжджати до Ізраїлю . Після повернення до України обіцяв укласти договір купівлі-продажу квартири. Не маючи іншого виходу та бажання придбати квартиру, яка сподобалася, ОСОБА_1 погодилася укласти договір оренди, так як розуміла, що фактично вона придбаває у відповідача квартиру. Через виконання ОСОБА_1 всіх умов договору купівлі-продажу квартири, а саме передачі власнику обумовленої суми вартості квартири, а останній в свою чергу передав ключі від квартири, фактично між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу, який був прихований за договором оренди квартири.

Окрім того, в договорі від 15 серпня 1991 року про передачу ОСОБА_3 у найм ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 , помилково прізвище ОСОБА_5 зазначено як ОСОБА_5 .

Таким чином, при фактичному укладенні договору 15 серпня 1991 року про передачу ОСОБА_3 ОСОБА_5 у найм квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було погоджено та укладено договір купівлі-продажу, який був прихований за таким договором.

Виходячи з наведеного, положень частини другої статті 58 ЦК УРСР 1963 року, позивач просив :

-визнати договір від 15 серпня 1991 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ( ОСОБА_9 договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ;

-визнати за ОСОБА_1 право власності на вказану квартиру.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 08 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що правових підстав для задоволення позову немає, оскільки позовні вимоги є недоведеними, так як немає законних підстав вважати, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір найму-купівлі, а надто договір купівлі-продажу, в тому числі продажу у кредит квартири, оскільки в оспорюваному правочині відсутня істотна умова таких договорів - ціна предмету продажу, тобто квартири.

Суд також зазначив, що відповідно до листа ОСОБА_3 від 31 березня 1996 року, адресованого ОСОБА_1 в межах строку дії оспорюваного правочину, ОСОБА_3 вказує, що між ними було укладено договір найму житла. Натомість у ОСОБА_3 був намір продати ОСОБА_1 квартиру саме по закінченню п`ятирічного строку найму житла за вказаним договором.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду, фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що посилання суду першої інстанції на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 16 лютого 2016 року у справі № 152/1222/15-ц є помилковим, оскільки воно не є преюдиційним у цій справі, а його висновки ґрунтуються на припущеннях.

Судом першої інстанції не надано правової оцінки щодо прихованого удаваного правочину купівлі -продажу квартири, що вказує на упередженість судді. Місцевий суд безпідставно послався на положення статті 695 ЦК України, оскільки позивач на момент укладення договору сплатила всю вартість квартири і про кредит чи розстрочку між сторонами мова не йшла.

Зазначає, що договір купівлі-продажу не був укладений 15 серпня 1991 року лише з підстави відсутності правовстановлюючих документів у відповідача на квартиру. Відповідач через відсутність документів на квартиру та бажання перед від`їздом за кордон отримати кошти за квартиру, запропонував приховати договір купівлі-продажу за договором найму, який згодом оформити належним чином, тому після розрахунку з відповідачем позивач фактично стає власником спірної квартири, на що вона і погодилася. Про факт укладання саме договору купівлі-продажу може свідчити також той факт, що 17 лютого 1992 року ОСОБА_1 та членів її сім`ї було приписано у квартиру відповідача за його згодою. За спірну квартиру позивач заплатила відповідачу 2500 доларів США та 2500 карбованців.

Помилково судом не було враховано показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , оскільки їх свідчення не заперечуються та не спростовуються жодним доказом у справі. Свідки попереджалися про відповідальність за неправдиві показання.

Крім цього, з ОСОБА_3 за посвідчення договору стягнуто 125 карбованців відповідно до пункту а) частини третьої статті 4 Закону України «Про державне мито», що є 5 відсотків від 2500 карбованців, що свідчить про укладання фактично договору купівлі-продажу, який сторони приховали за договором найму. Відповідач виїхав до Ізраїлю на постійне проживання та протягом майже 28 років жодного разу до України не приїздив, що підтверджує його намір саме продати квартиру.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_14 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Відзив обґрунтовано тим, що рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 16 лютого 2016 року у справі № 152/1222/15-ц відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу укладеним. Вказує, що позивачем не надано доказів на підтвердження позовних вимог, домовленості про ціну та істотні умови договору купівлі-продажу квартири, передачі коштів за квартиру.

19.06.2019 року ОСОБА_14 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , подано заяву вх. № 6049 про розгляд справи у відсутності відповідача та його представника.

У судовому засіданні ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

За змістом частини першої, четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

Відповідно до нотаріально посвідченого договору від 15 серпня 1991 року ОСОБА_3 здав ОСОБА_5 в найм житлове приміщення розміром 76 кв.м на першому поверсі кооперативного будинку АДРЕСА_4, належне йому на праві особистої власності, оскільки він повністю його викупив, за адресою: АДРЕСА_3 . Відповідно до умов договору житлове приміщення здається в найм строком на п`ять років, з першого вересня 1991 року по перше вересня 1996 року. Плата за використання переданого в найм житлового приміщення встановлена за згодою сторін в сумі 500 карбованців на рік. По закінченню строку найму ОСОБА_5 зобов`язана здати житлове приміщення у справному стані та повному порядку. Витрати по оформленню договору сплачує ОСОБА_3 . Договір посвідчено державним нотаріусом Томашпільської нотаріальної контори Калініною Р.Я., договір підписано сторонами у присутності нотаріуса, особу сторін нотаріусом встановлено, отримано 125 карбованців державного мита, договір зареєстровано в реєстрі за №1065 /т. 1 а. с. 4/.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 16 лютого 2016 року первісний позов ОСОБА_3 задоволено, визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Шаргородської міської ради №33 від 16 лютого 2011 року в частині оформлення за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 ; визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності від 21 лютого 2011 року на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 ; скасовано рішення від 23 лютого 2011 року про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 . У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири укладеним відмолено /т. 1 а. с.127-133/.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 12 травня 2016 року рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 16 лютого 2016 року залишено без змін /т. 1 а. с. 119-125/.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 серпня 2016 року рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 16 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 12 травня 2016 року залишено без змін /т. 1 а. с. 116-118/.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 22 березня 2018 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 /т. 1 а. с. 134-136/.

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 05 червня 2018 року рішення Барського районного суду від 22 березня 2018 року залишено без змін /т. 1 а. с. 172-174/.

Відповідно до копії Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 80551374 від 16 лютого 2017 року власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 /т. 1 а. с. 126/.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, посилаючись на норми частини першої статті 202, частини третьої статті 203, статті 234,314, 319, 321, 325, 328, 334, 346, 382, 383, 392, 655, 626, 627, 628, 638, 640, 657, 695, 705, 759, 773, 810, 810, 820, 821, 822 ЦК України, виходив з того, що правових підстав для задоволення позову немає, оскільки позовні вимоги є недоведеними, так як немає законних підстав вважати, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір найму-купівлі, а надто договір купівлі-продажу, в тому числі продажу у кредит квартири, оскільки в оспорюваному правочині відсутня істотна умова таких договорів - ціна предмету продажу, тобто квартири.

Суд також зазначив, що відповідно до листа ОСОБА_3 від 31 березня 1996 року, адресованого ОСОБА_1 в межах строку дії оспорюваного правочину, ОСОБА_3 вказує, що між ними було укладено договір найму житла. Натомість у ОСОБА_3 був намір продати ОСОБА_1 квартиру саме по закінченню п`ятирічного строку найму житла за вказаним договором.

Зазначений висновок суду першої інстанції зроблений за неправильного застосування норм матеріального та з порушення норм процесуального права, з огляду на наступне.

Відповідно до пунктів 4 та 9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

До договорів, що були укладені до 01 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності ЦК України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Разом з тим, зі справи видно, що договір найму укладено між сторонами 15 серпня 1991 рокуі що зобов`язання за ним повністю виконані, а тому до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення частини другої статті 58 ЦК УРСР, а не норми ЦК України 2003 року, які застосовано місцевим судом при вирішення справи, що свідчить про неправильне застосування судом норм матеріального права, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення місцевого суду та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову виходячи з нижченаведеного.

Відповідно до частини другої статті 58 Цивільного кодексу УРСР якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Удавана угода - це угода, за якою сторони оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції вважає, що місцевим судом правильно встановлено, що сторони договору найму правильно розуміли суть добровільно укладеного ними договору, передбачали саме ті умови і наслідки, які в ньому зазначені, та бажали досягнути їх настання, а тому відсутні правові підстави для визнання спірного правочину удаваним.

Крім того, колегія суддів бере до уваги і той факт, що рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 16 лютого 2016 року, яке набрало законної сили, у справі № 152/1222/15-ц задоволено первісний позов ОСОБА_3 : визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області від 16 лютого 2011 року № 33 в частині оформлення за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 ; визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності від 21 лютого 2011 року на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 Відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу укладеним.

У цьому рішенні, а також судових рішеннях судів вищих інстанції за наслідками перегляду рішення місцевого суду, обставини якого є преюдиційними й такими, що не потребують доказуванню (частини четверта статті 82 ЦПК України), встановлено, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що у 1991 році у неї була домовленість із ОСОБА_3 щодо продажу спірної квартири, оскільки між сторонами існувала домовленість лише про житловий найм квартири, що підтверджується укладеним ними договором найму посвідченого державним нотаріусом за реєстровим № 1065 /т. 1 а.с. 116-118, 119-125/.

При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідач заперечує позовні вимоги та зазначає, що між ним та позивачем було укладено саме договір найму, ним надсилалися листи позивачу про повернення квартири, тоді як з позовом про визнання договору удаваним та визнання права власності на квартиру ОСОБА_1 звернулася у суд лише 2017 року, тобто більш як через 25 років з дня укладення договору найму та більш як через 21 рік з дня отримання листа ОСОБА_3 від 31 березня 1996 року про відсутність бажання укладати у майбутньому договір купівлі-продажу квартири з позивачем.

Аргументи апеляційної скарги про те, що позивач уклала із ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири, який було приховано за договором найму житла, на виконання якого ОСОБА_1 10 серпня 1991 року передала ОСОБА_3 2500 доларів США та 2500 карбованців, що підтверджується показаннями свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_16 , ОСОБА_13 та ОСОБА_17 колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки показання свідків не можуть вважатися належними доказами укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договору купівлі-продажу квартири, оскільки пояснення свідків щодо надання ними позивачу певних грошових коштів для придбання квартири не становлять безспірного підтвердження саме такого їх цільового використання.

Окрім цього, відповідно до статті 46 ЦК УРСР недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків.

Отже, недотримання форми, що вимагається законом, позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків.

Доводи апеляційної скарги про те, що про факт укладання саме договору купівлі-продажу може свідчити також той факт, що 17 лютого 1992 року ОСОБА_1 та членів її сім`ї було приписано у квартиру відповідача за його згодою, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки як зазначено позивачем вона та члени її сім`ї були прописані в спірній квартирі за згодою її власника, а сам факт прописки не свідчить про укладання між сторонами удаваного правочину.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що з ОСОБА_3 за посвідчення договору стягнуто 125 карбованців відповідно до пункту а) частини третьої статті 4 Закону України «Про державне мито», що є 5 відсотків від 2500 карбованців, що свідчить про укладання фактично договору купівлі-продажу, який сторони приховали за договором найму, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими, оскільки Закон України «Про державне мито» N 1994-XII, на який посилається позивач, був прийнятий 18 грудня 1991 року, тоді як спірний договір найму був укладений між сторонами 15 серпня 1991 року, тобто даний Закон прийнятий пізніше.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи також не свідчать про наявність правових підстав для задоволенні позову.

За таких обставин, позивачем не доведено позовні вимоги про визнання договору найму удаваним, тоді як відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на те, що позовні вимоги про визнання спірного договору найму удаваним є необґрунтованими, відтак відсутні правові підстави, передбачені законом, для визнання за позивачем права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи з наведеного, рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

Беручи до уваги наведене, положення частини шостої, тринадцятої статті 141, підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, колегія суддів вважає, що необхідно стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 2881 гривню 50 копійок судових витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, так як зазначені витрати підтвердженні представником відповідача належними доказами (остаточним розрахунком, договором № 27/05-01 від 27 травня 2019 року про надання професійної правничої допомоги, актом приймання-передачі наданих послуг до договору № 27/05-01, квитанцією № 2 від 12 червня 2019 року до прибуткового касового ордера про прийняття від ОСОБА_3 на підставі договору від 27 травня 2019 року № 27/05-01 2881 гривні 50 копійок, ордером № 33991).

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 08 квітня 2019 року у даній справі скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , до ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним та визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 /Ідентифікаційний код НОМЕР_1/ на користь ОСОБА_3 2881 (дві тисячі двісті вісімдесят одну) гривню 50 копійок судових витрат на правничу допомогу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Підпис Л. О. Голота

Судді: Підпис В. П. Рибчинський

Підпис Т. О. Денишенко

Згідно з оригіналом

Головуючий суддя Л. О. Голота

Повний текст постанови складено 20 червня 2019 року.