Справа № 184/1167/19
Номер провадження 2/184/430/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2019 рокум. Покров

Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Малашиної Ю.Б.,

за участю секретаря судового засідання Попівніч Н.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

третьої особи ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Покров цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про позбавлення права користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області з вищевказаним позовом, та просить суд позбавити відповідача права користування житловим приміщенням, а саме: приватною житловою квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що йому на праві приватної власності належить Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 , інша Ѕ частина вказаної квартири належить його матері ОСОБА_3 . На даний час в квартирі зареєстровані три особи: позивач, відповідач (колишня дружина позивача), з якою шлюб було розірвано 21.02.2014 року, та третя особа по справі (мати позивача). Починаючи з квітня 2018 року по сьогоднішній день відповідач фактично у вищезазначеній квартирі не проживає, не бере участі в утриманні, облаштуванні та благоустрою квартири, та не бажає самостійно виписатися із зазначеної вище квартири. Факт реєстрації відповідача в квартирі позивача створює для нього відповідні незручності, які обмежують права позивача вільного володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідач в порядку ст. 178 ЦПК України подала до суду відзив, в якому просить відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог, зазначивши, що позивач навмисно приховує від суду ту обставину, що в зазначеній квартирі зареєстрований в якості члена сім`ї їх з ним неповнолітній син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказана обставина підтверджується наданою позивачем довідкою реєстраційного відділу виконкому Покровської міської ради Дніпропетровської області. Позивач, звертаючись до суду , взагалі не згадує про сина, зокрема про те, що згідно рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області, від 21.02.2014 року (справа № 184/382/14-ц) він залишений проживати з відповідачем. У разі позбавлення її права користування житловим приміщенням в зазначеній квартирі, син у такому разі повинен піти з цієї квартири разом з нею. Позивач не надав жодного доказу на підтвердження того, що відповідач нібито без поважних причин не проживає в зазначеній квартирі. Відповідач привів в зазначену квартиру іншу жінку, свою співмешканку, відібрав у відповідача ключі від квартири, позбавив її з сином доступу до житла. Тому з квітня 2018 року вони з сином не можуть попасти в квартиру, вони змушені проживати в чужих квартирах, оскільки окрім зазначеної квартири у них з сином більше немає житла. Мати позивача, яка разом з позивачем є співвласником зазначеної квартири, протягом всього часу не наполягала на тому, щоб відповідач з її онуком залишила квартиру, а також не надавала згоду на проживання в квартирі співмешканки позивача замість її рідного онука, місце проживання якого судом визначено зі мною. Актами МКП « Житлокомсервіс» від 16.07.2018 року, 17.10.2018 року, 18.01.2019 року, що наданий позивачем, не підтверджується відсутність відповідача за місцем реєстрації без поважних причин понад рік відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України.

В судовому засідання позивач позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Крім того, зазначив, що він не хоче знімати з реєстрації свого сина, останній має у спірній квартирі свою власну кімнату, часто приходить гратися із донькою його теперішньої дружини. Ключі від квартири ні син, ні відповідачка не мають. Коли приходить до них син, то заздалегідь телефонує і йому відчиняють двері. Відповідачка сама віддала йому ключі від квартири, крім того, там зберігається вогнепальна зброя, у зв`язку із чим виникла необхідність в обмеженні потрапляння до квартири сторонніх осіб.

Відповідачка в судовому засіданні 21.10.2019 року позовні вимоги позивача не визнала, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов. Крім того, пояснила, що проживала у спірній квартирі з позивачем з 2009 року. 26.04.2013 року вона зареєструвала шлюб з позивачем та з 05.06.2013 року була зареєстрована за адресою по АДРЕСА_2 . 04.03.2014 року шлюб розірвали, 22.09.2015 року знята з реєстрації за вказаною адресою. Потім вони з позивачем знову почали спільно проживати без реєстрації шлюбу, 18.04.2016 року знову зареєструвалася за вищезазначеною адресою. В 2018 році відповідач разом з сином ОСОБА_4 , пішли з квартири на орендоване житло, оскільки позивач зловживав спиртними напоями, почав підіймати на неї руки, вона боялася за власне життя, через що вимушена була із спірної квартири. При переїзді позивач наказав їй віддати ключі від квартири, що вона і зробила. З липня 2018 року позивач почав відносини з іншою жінкою, з якою з вересня 2018 року почали проживати разом у квартирі. Потрапити у квартиру вона не може, оскільки в неї немає ключа ні від квартири, ні від вхідних дверей під`їзду, тому змушена довго чекати на сина на вулиці, коли приходить забирати його, коли той приходить до батька в гості. На даний час вона знімає квартиру для проживання по АДРЕСА_3 , нерухомого майна на праві власності не має.

Третя особа ОСОБА_3 судовому засіданні надала пояснення, що вона є матір`ю позивача і їй належить Ѕ частина квартири по АДРЕСА_2 . Приблизно 10 років вона не проживає в даній квартирі, проте, має ключі від неї, так як часто приходить доглядати онука. У судовому засіданні 08.07.2019 року третя особа пояснила, що її син позивач «не давав життя» ні відповідачу - ОСОБА_5 , так як і їй. Зокрема, нещодавно він вигнав її ( ОСОБА_3 ) з квартири, наказавши, щоб її ноги більше не було, використовуючи при цьому ненормативну лексику. Теж саме чула від позивача і ОСОБА_6 . У судовому засіданні 21.10.2019 р. третя особа повідомила, зокрема, що була свідком домашнього насильства з боку її сина ОСОБА_7 . Проте, позовні вимоги позивача підтримала, оскільки у нього з`явилася нова сім`я. Зауважила, що свою частку у праві власності у зазначеній квартирі вона планує залишити своєму онукові в подальшому.

Суд, заслухавши позивача, відповідача, третю особу, свідків, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна особа, згідно з ч.1 ст.15 ЦК України, має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів, до яких, зокрема, належить припинення дії, яка порушує право (п.3 ч.2ст.16 ЦК).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02.11.2006 року квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 (1/2 частки) та ОСОБА_1 (1/2 частки) а.с.10.

Комунальним підприємством «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» 02.11.200 року зареєстроване право власності на вищевказане нерухоме майно за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.11).

Даний факт підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Інформаційною довідкою з Державного реєстру прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №184655765 та №18455753 від 14.10.2019 року (а.с.58-61).

Згідно довідки виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області від 14.03.2019 року про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб встановлено, що за адресою по АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).

Згідно ксерокопії паспорту громадянина України відповідачка ОСОБА_2 з 05.06.2013 року була зареєстрована за вищезазначеною адресою, 22.09.2015 року знята з реєстрації місця проживання, 18.04.2016 року її знову зареєстровано за адресою по АДРЕСА_2 (а.с.63-65).

Таким чином, відповідачка була зареєстрована і вселена у вищезазначену квартиру як член сім`ї власника житла.

Позивач та відповідач мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзвського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №445 (а.с.40).

Відповідно до рішення Орджонікідзвського міського суду Дніпропетровської області від 21.02.2014 року шлюб, зареєстрований 26 квітня 2013 року в відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Орджонікідзевського міського управління юстиції у Дніпропетровській області по актовому запису № 43 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , від якого є син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , розірвано. ОСОБА_8 залишено проживати з матір`ю (а.с.8).

Згідно актів МКП «Житлкомсервіс» від 16.07.2018 року, 17.10.2018 року, 18.01.2019 року встановлено, що в житловому приміщенні по АДРЕСА_2 , зі слів сусідів, не проживає з квітня 2018 року ОСОБА_2 (а.с.12-14).

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого Покровським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_1 09.08.2019 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_9 , прізвище дружини після реєстрації шлюбу ОСОБА_10 , актовий запис №127 (а.с.62).

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні 21.10.2019 року пояснила, що вона є дружиною позивача ОСОБА_1 Коли вона почала зустрічатися з позивачем в серпні 2018 року, то відповідач ОСОБА_2 вже не проживала в квартирі по АДРЕСА_2 , її речей не було. Син позивача та відповідача ОСОБА_12 , часто буває у них вдома, у нього є своя кімната. А відповідач ніколи не приходила та не просила проживати у них в квартирі.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні 21.10.2019 року пояснила, що вона і позивач є друзями, знає його рік. Відповідача ОСОБА_2 вона не знає. Їй відомо, що у позивача є син ОСОБА_12 , який має свою кімнату у квартирі ОСОБА_1 , там є його речі, кожні вихідні він його забирає до себе. Відповідач не проживає у квартирі позивача.

Вирішуючи вказаний спір, суд керується наступним.

Статтями 47, 48 Конституції України закріплено право громадян на житло, як найважливішою ланкою соціально-економічного права.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Правові позиції Європейського Суду з прав людини, пункт 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція) гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Згідно зі ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.

У п. 36 рішення від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла», за змістом ст.8 конвенції, не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлене у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації в національному праві. Те, чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило б захист на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання. Тривалий час проживання особи в житлі (незалежно від його правового режиму) є достатньою підставою для того, щоб уважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст.8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим утручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Таким чином, втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло можливо лише у випадках, передбачених законом, та у разі переслідування легітимної мети, визначеної п.2 ст.8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві (постанова ВП Верховного Суду від 21.08.2019 р. у праві №569/4373/16-ц.).

Враховуючи тривалий час проживання позивачки у спірній квартирі, вселення її як члена сім`ї власника житла, суд приходить до висновку про достатність підстав вважати відповідне житло належним ОСОБА_2 в розумінні ст.8 Конвенції.

Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї (Правова позиція, висловлена ВСУ під час розгляду справи № 6-158цс14 від 05.11.2014 р.).

У справі, що розглядається, вбачається, що подання позову ОСОБА_1 про позбавлення права користування житловим приміщенням ОСОБА_2 не пов`язано із переходом права власності до іншої особи.

У постанові ВСУ від 16.11.2016 р. у справі №6-709цс16 міститься висновок про те, що порівняльним аналізом ст.ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст.ст. 150, 156 у поєднанні зі ст. 64 ЖК України слід дійти висновку, що положення ст.ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності жилого приміщення, будинку, квартири тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відносно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦПК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

При цьому суд приймає до уваги наявність поважних причин не проживання відповідачки у спірній квартирі, враховуючи відсутність у останньої фізичної можливості потрапляння у зазначене житло, що визнавалось усіма учасниками справи, що відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України є підставою звільнення від доказування. Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідачка з малолітньою дитиною фактично проживають в найманому житлі, іншого житла, яке б належало їй на праві власності чи користуванні, у неї немає; право користування спірною квартирою сприймається відповідачкою як гарантування її права на житло у разі втрати можливості наймати інше житлове приміщення.

Отже, при вирішенні вказаного житлового спору слід взяти до уваги ту обставину, що розірвання шлюбу та тимчасова відсутність колишнього члена сім`ї власника з поважних причин законом не передбачені, як підстави для позбавлення права користування житлом, а тому, заявлені позивачем вимоги оцінюються судом як не пропорційний захід втручання у право відповідачка на житло.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 81, 141, 242, 265, 289 ЦПК України, ст. 405 ЦК України, ст.ст.15, 156 ЖК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про позбавлення права користування житловим приміщенням відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасники справи, яким повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 23.10.2019 року.

Суддя Орджонікідзевського міського суду Ю. Б. Малашина