ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4159/19 Справа № 214/4162/18 Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 214/4162/18

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі - Приватне акціонерне товариство "Криворізький центральний рудоремонтний завод", Приватне акціонерне товариство "Криворізький завод гірничого обладнання",

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційні скарги відповідачів Приватного акціонерного товариства "Криворізький центральний рудоремонтний завод" та Приватного акціонерного товариства "Криворізький завод гірничого обладнання" на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 14 січня 2019 року, яке ухвалено суддею Поповим В.В.о 16 годині 16 хвилин у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 23 січня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства "Криворізький центральний рудоремонтний завод" (надалі - ПрАТ «КЦРЗ») та Приватного акціонерного товариства "Криворізький завод гірничого обладнання"(надалі - ПрАТ «КЗГО») про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я на виробництві, посилаючись на отримання нею професійного захворювання внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці. Висновком МСЕК у 2009 році їй було первинно встановлено втрату професійної працездатності в загальному розмірі 10% з 21 вересня 2009 року безстроково.

Вважаючи причиною отримання професійного захворювання тривалу роботу в шкідливих умовах праці, що потягло за собою завдання моральної шкоди, розмір якої позивач ОСОБА_1 визначила у 15 000,00 грн., просила суд, з урахуванням періодів її роботи у кожного з відповідачів, стягнути з ПрАТ «КЦРЗ» на її користь моральну шкоду у розмірі 5 211,00 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб, а з ПрАТ «КЗГО» - 9 789,00 грн.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 14 січня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ПрАТ «КЦРЗ»на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 5 211,00 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Стягнуто з ПрАТ «КЗГО» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 9 789,00 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Стягнуто з ПрАТ «КЦРЗ»на користь держави судові витрати у розмірі 245,00 грн., а з ПрАТ «КЗГО» - 460,00 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «КЦРЗ»ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПрАТ «КЦРЗ» про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, недоведеність обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, відповідач вважає, що його вина у спричиненні моральної шкоди позивачу не встановлена, оскільки ним сумлінно виконувалися вимоги статті 13 Закону України «Про охорону праці», а норми статті 14 цього Закону покладають обов'язок дбати про особисту безпеку і здоров'я саме на працівника. Відповідач вважає, що судом не було враховано того, що позивач ОСОБА_1 може у звичних виробничих умовах виконувати професійну працю з помірним або незначним навантаженням, оскільки їй не було встановлено групу інвалідності. Також, на думку відповідача ПрАТ «КЦРЗ», рішення суду першої інстанції не містить належного обґрунтування того, яким чином дії або ж бездіяльність ПрАТ «КЦРЗ» завдали позивачу моральної шкоди та як це вплинуло на її нормальні життєві зв'язки та можливість реалізувати свої звички та бажання.

Крім іншого, відповідач ПрАТ «КЦРЗ» наводить в апеляційній скарзі приклади судових рішень у цивільних справах, які виникли з подібних правовідносин, де на користь позивачів було стягнуто менші суми компенсації моральної шкоди та зазначає, що Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії» і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об'єктивної оцінки психотравматичної ситуації (а.с. 53-56).

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «КЗГО» ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПрАТ «КЗГО» про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, недоведеність обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, апеляційна скарга відповідача ПрАТ «КЗГО» обґрунтована доводами, які є аналогічними з доводами апеляційної скарги відповідача ПрАТ «КЦРЗ» та зводяться до того, що судом першої інстанції не враховано норми статті 14 Закону України «Про охорону праці», які покладають обов'язок дбати про особисту безпеку і здоров'я саме на працівника, тоді як з боку відповідача ПрАТ «КЗГО» не було встановлено порушень вимог Закону України «Про охорону праці». Відповідач вважає, що судом не було враховано того, що позивач ОСОБА_1 може у звичних виробничих умовах виконувати професійну працю з помірним або незначним навантаженням, оскільки їй не було встановлено групу інвалідності. Також, на думку відповідача ПрАТ «КЗГО», рішення суду першої інстанції не містить належного обґрунтування того, яким чином дії або ж бездіяльність ПрАТ «КЗГО» завдали позивачу моральної шкоди та як це вплинуло на її нормальні життєві зв'язки та можливість реалізувати свої звички та бажання.

Крім іншого, відповідач ПрАТ «КЗГО» наводить в апеляційній скарзі приклади судових рішень у цивільних справах, які виникли з подібних правовідносин, де на користь позивачів було стягнуто менші суми компенсації моральної шкоди та зазначає, що Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об'єктивної оцінки психотравматичної ситуації (а.с. 66-69).

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_1 із 29 вересня 1997 року по 31 жовтня 2001 року працювала на ВАТ «КЦРЗ», правонаступником якого є ПрАТ «КЦРЗ», на посаді машиніста крану, зайнятого на гарячих ділянках робіт, а з 01 листопада 2001 року по 09 червня 2009 року - на цій же посаді у ЗАТ «КЗГО», правонаступником якого є ПрАТ «КЗГО» (а.с.7, 8, 11).

Згідно рішенням ЛЕК НДІ Промислової медицини від 04 червня 2009 року ОСОБА_1 встановлено професійне захворювання з діагнозом нейросенсорна приглухуватість першого ступеню ( з легким зниженням слуху).

Пунктом 17 Акту №5 розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 24 червня 2009 року, причиною виникнення професійного захворювання позивача встановлено: робота впродовж 11 років 9 місяців в умовах перевищення шуму, а саме: еквівалентний рівень звуку 82 дБА при ГДР 80 дБА.

Пунктом 19 Акту №5 розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 24 червня 2009 року особами, які порушили законодавство про охорону праці, визначено керівництво ВАТ «КЦРЗ» та ЗАТ «КЗГО» (а.с. 7-8).

Висновком медико-соціальної експертної комісії від 23.09.2009 року позивачу було встановлено 10% втрати професійної працездатності безстроково (а.с.6).

У зв'язку з отриманим хронічним професійним захворюванням позивач періодично проходить лікування, що підтверджується виписками із історії хвороби (а.с.9, 10).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ч.2 ст. 153, ст. 173, ч.1 ст. 237-1 КЗпП України й виходив з обов'язку відповідачів відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв'язку з отриманим нею на виробництві професійним захворюванням.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходив з обставин отримання шкоди позивачем, наявності фізичних та душевних страждань, їх тривалість, істотність вимушених змін у способі життя позивача, зменшення обсягу трудової діяльності, необхідність проходження курсу лікування, обмеження життєвої активність позивача і необхідність додаткових зусиль для організації свого життя, неможливість відновлення попереднього стану та відсоток втрати нею професійної працездатності. Місцевий суд визначив загальний розмір моральної шкоди, що підлягає виплаті позивачу, у сумі 15 000,00 грн., яку стягнув з відповідачів у частках, які пропорційні часу роботи позивача ОСОБА_1 в умовах перевищення граничного рівня шкідливих факторів у кожного з відповідачів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України).

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до статті 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно з частинами першою, третьою статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

У відповідності до ст.4 Закону України «Про охорону праці», державна політика в області охорони праці, базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.

Шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку (стаття 173 КЗпП України).

Статтею 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

З акту розслідування професійного захворювання від 24 червня 2009 року (а.с. 7-8) вбачається, що причиною професійного захворювання позивача є тривалий стаж роботи (11 років 9 місяців, із яких на ПрАТ «КЦРЗ» - 4 роки 1 місяць, ПрАТ «КЗГО» - 7 років 7 місяців) в умовах перевищення шуму, а саме: еквівалентний рівень звуку 82 дБА при ГДР 80 дБА.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійне захворювання позивача, яке завдає їй фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини, як ПрАТ «КЦРЗ», так і ПрАТ «КЗГО», якими було допущено перевищення гранично допустимого рівня шуму виробничого середовища та трудового процесу.

Порушення відповідачами положень ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачено обов'язок підприємства забезпечити безпечні й нешкідливі умови праці, встановлено Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 24 червня 2009 року, а тому доводи апеляційних скарг відповідачів про відсутність у їх діях порушень трудового законодавства є необґрунтованими.

Спростовуються й доводи відповідачів в апеляційних скаргах щодо відсутності підстав відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1, оскільки факт заподіяння моральної шкоди у зв'язку з отриманим нею професійним захворюванням підтверджений матеріалами справи. Так, позивач час від часу змушена проходити стаціонарний курс лікування та періодичні обстеження, переносить щоденний фізичний біль та моральні страждання, позбавлена нормальних життєвих зв'язків, у зв'язку з тим, що професійне захворювання обмежує її життєву активність і вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Таким чином, судом вірно встановлено порушення ПрАТ «КЦРЗ» та ПрАТ «КЗГО» норм трудового законодавства, що призвело до виникнення у позивача професійного захворювання, а тому саме на роботодавців покладається обов'язок з відшкодування завданої моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідачів на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер отриманого позивачкою професійного захворювання, відсоток втрати нею професійної працездатності у розмірі 10%, який встановлено безстроково, що свідчить про відсутність можливості відновлення попереднього стану здоров'я, стан здоров'я потерпілої, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, а також час праці на підприємствах кожного з відповідачів.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв'язку з отриманим професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються її нормальні життєві зв'язки, вона позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання. Лікарями виявлений відсутній стабілізаційний процес у її здоров'ї, що підтверджується виписними епікризами, що містяться в матеріалах справи, в яких зафіксований діагноз та констатовано протипоказання до роботи в умовах шуму (тобто фактично за спеціальністю), внаслідок чого позивач переносить моральні страждання.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз'ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Колегією суддів приймаються до уваги доводи апеляційних скарг відповідачів про те, що Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об'єктивної оцінки психотравматичної ситуації.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

При цьому, суд констатував у цій справі, що характер отриманої позивачем травми, що спричинила повну втрату ним професійної працездатності, звільнення з роботи через виявлену невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі за станом здоров'я, визнання позивача особою з інвалідністю І групи безстроково, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, необхідність щорічної реабілітації, надають йому право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 275 000,00 грн.

Отже, з урахування того, що позивачу ОСОБА_1 встановлено стійку втрату професійної працездатності у розмірі 10% безстроково, що свідчить про неможливість відновлення попереднього фізичного стану та безумовно тягне за собою незворотність змін у буденному житті позивача, колегія суддів дійшла висновку, що заявлений нею розмір відшкодування моральної шкоди (15 000,00 грн.) не є завищеним та відповідає судовій практиці Великої Палати Верховного Суду при розгляді справи з аналогічними правовідносинами, є розумним, виваженим і справедливим у її ситуації.

Доводи апеляційних скарг відповідачів про те, що рішення суду першої інстанції не містить належного обґрунтування того, яким чином дії або ж бездіяльність ПрАТ «КЗГО» та ПрАТ «КЗГО» завдали позивачу моральної шкоди та як це вплинуло на її нормальні життєві зв'язки та можливість реалізувати свої звички та бажання, колегією суддів не приймаються, оскільки Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційних скаргах, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги відповідачів Приватного акціонерного товариства "Криворізький центральний рудоремонтний завод" та Приватного акціонерного товариства "Криворізький завод гірничого обладнання"- залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 14 січня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 21 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: