Справа № 138/93/17
Провадження № 22-ц/801/1108/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Лисенко Т. Ю.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2019 рокуСправа № 138/93/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М., секретар Кирилюк Л.М., розглянувши апеляційну скаргу Могилів-Подільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області в особі заступника начальника відділу ОСОБА_1 на ухвалу Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 04 квітня 2019 року, постановлену суддею Лисенко Т.Ю. (повний текст ухвали складено 08 квітня 2019 року), в справі за скаргою ОСОБА_2 про визнання неправомірними та зобов`язання скасувати постанови заступника начальника відділу Могилів-Подільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Білоус Галини Анатоліївни від 01.06.2018 в межах виконавчого провадження №54233899 про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання,

встановив:

У березні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаною скаргою, у якій просив визнати неправомірними постанови державного виконавця від 01.06.2018 в межах виконавчого провадження №54233899 про встановлення тимчасового обмеження боржника: у праві виїзду за межі України; у праві керування транспортними засобами; у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії; у праві полювання. Крім того, просив зобов`язати заступника начальника Могилів-Подільського МР ВДВС ГТУЮ Білоус Г.А. скасувати вищезазначені постанови від 01.06.2018 в межах виконавчого провадження № 54233899.

У скарзі зазначено, що на виконанні в Могилів-Подільському міськрайонному відділі ДВС ГТУЮ у Вінницькій області (далі - відділ ДВС) перебуває виконавче провадження №54233899, відкрите на підставі виконавчого листа №138/93/17, виданого 16.06.2017 Могилів-Подільським міськрайонним судом у цивільній справі №138/93/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьохрічного віку, а саме по 23.05.2019.

12.03.2019 під час ознайомлення представника ОСОБА_2 з матеріалами виконавчого провадження йому стало відомо, що 01.06.2018 заступник начальника відділу ДВС Білоус Г.А. в межах даного виконавчого провадження винесла постанови про: 1) встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України; 2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами; 3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії; 4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання. Вказані постанови направлені відповідним органам до виконання.

ОСОБА_2 вважає, що такі постанови є незаконними та підлягають скасуванню, так як в матеріалах виконавчого провадження відсутні докази про вручення йому оскаржуваних постанов, що виключає можливість направлення цих постанов у відповідні установи для виконання. Зазначає, що 12.06.2018 при зверненні до ДВС із заявою про приєднання квитанцій про сплату аліментів, заступник начальника відділу ДВС Білоус Г.А. копії оскаржуваних постанов йому не вручила та про їх винесення не повідомила. Дані постанови не є вмотивованими та не містять обґрунтувань співмірності застосованих до нього тимчасових обмежень та досягнення мети щодо виконання ним рішення суду про стягнення аліментів.

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 04 квітня 2019 року скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Визнано неправомірними вищезазначені постанови в межах виконавчого провадження № 54233899 та зобов`язано заступника начальника Могилів-Подільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_1 . скасувати вказані постанови.

Не погодившись із вказаною ухвалою, Могилів-Подільський міськрайонний відділ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області в особі заступника начальника відділу ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та закрити провадження у справі, в задоволенні скарги ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом невірно надано оцінку діям державного виконавця та проведено трактування чинного законодавства, зокрема, використано судову практику Європейського суду з прав людини щодо дотримання принципів пропорційності, а вимоги чинного законодавства не взято до уваги; судом проігноровано заперечення відділу ДВС на скаргу ОСОБА_2 в частині пропущеного строку для оскарження винесених державним виконавцем постанов.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Від ОСОБА_3 відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 16.03.2017 з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання дружини до досягнення дитиною трьохрічного віку з 16.01.2017 по 23.05.2019. Рішення набрало законної сили 05.05.2017.

Розглядаючи скаргу ОСОБА_2 , суд першої інстанції встановив що ОСОБА_2 аліменти в повному обсязі не сплачував, внаслідок чого станом на 01.05.2018 заборгованість становила 21065,35 грн.

З цих же підстав, в зв`язку з наявною заборгованістю зі сплати аліментів за період з 01.07.2017 по 01.06.2018 в сумі 21066,35 грн., керуючись ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», заступник начальника відділу Могилів-Подільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, ОСОБА_1 винесла чотири вищезгадані постанови, якими боржнику у виконавчому провадженні встановленні певні обмеження.

На момент винесення оскаржуваних постанов існувала заборгованість, сукупний розмір якої перевищував суму відповідних платежів за чотири місяці - 21065,35 грн, і такий розмір заборгованості надає право державному виконавцю винести такого роду постанови, які за своїм характером є засобами примусового характеру з метою впливу на боржника у виконавчому провадженні для виконання ним судового рішення.

Отже, твердження скаржника про те, що оскаржувані постанови немотивовані є надуманими.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про порушення прав скаржника, так як останньому не направлялись копії оскаржуваних постанов та відсутні докази вручення йому копій цих постанов.

Хоча за наявними матеріалами виконавчого провадження вбачається, що ОСОБА_2 фактично не отримував копій оскаржуваних постанов, однак, такий висновок суду є передчасним, так як судом не враховано особливості виконавчого провадження та його завдання, і не взято до уваги, що всі рішення державного виконавця, зокрема, постанова про відкриття виконавчого провадження, виклики боржника до державного виконавця та оскаржувані постанови направлялись ОСОБА_2 за адресою, вказаною у виконавчому листі.

Наявність інших адрес проживання чи мешкання ОСОБА_2 не встановлено.

Цю ж адресу підтвердив ОСОБА_2 , звертаючись до державного виконавця із заявою про приєднання квитанцій про сплату аліментів.

Отже, державний виконавець, направляючи боржнику рекомендованими листами копії процесуальних документів на єдину відому адресу, виконав вимоги Закону України «Про виконавче провадження», і був позбавлений можливості в інший спосіб повідомити ОСОБА_2 про прийняті ним рішення та вручити йому копії постанов.

ОСОБА_2 , знаючи про суть ухваленого рішення, в свою чергу не виконав жодного обов`язку боржника, передбаченого ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження».

Якщо всі процесуальні дії державного виконавця в рамках виконавчого провадження були спрямовані на виконання судового рішення, то бездіяльність ОСОБА_2 до моменту винесення державним виконавцем оскаржуваних постанов, свідчать про його небажання в добровільному порядку виконувати рішення суду, а регулярне не отримання чи ігнорування отримання поштової кореспонденції від державного виконавця можна розцінити як дії боржника, які унеможливлюють виконання рішення суду, що заборонено Законом.

Основоположними засадами виконавчого провадження є верховенство права та обов`язковість виконання судових рішень, що відповідає вимогам ст.18 ЦПК України обов`язковість судових рішень та вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд.

Відповідно до рішення КСУ № 3-рп/2003 від 3 січня 2003 року правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості та забезпечує ефективне поновлення в правах, яке неможливе без виконання судового рішення в різних видах судочинства.

У даному випадку колегія суддів вважає, що в даній ситуації пріоритетними при вирішенні цього питання є порушення прав особи, на користь якої ухвалене судове рішення, яке не виконується боржником, та який знає про таке рішення.

Частиною 1 статті 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Фактично, ОСОБА_2 в своїй скарзі описує порушення державним виконавцем процесуальних дій, які мали місце після винесення оскаржуваних постанов, а саме те, що ці постанови не направлялись йому на адресу і він їх не отримував, те, що копії цих постанов йому не вручалось, і те, що державний виконавець не мав права направляти відповідним органам ці постанови до виконання. Така позиція скаржника лягла в основу судового рішення.

Разом з цим, в своїй скарзі Холодов О.О. не спростовує правові підстави для винесення державним виконавцем цих постанов, і підтверджує наявність заборгованості по сплаті аліментів.

На думку колегії суддів, незначні процесуальні порушення різного характеру про які зазначає скаржник, не пов`язані з порядком прийняття рішення державним виконавцем про застосування примусових заходів до боржника з метою виконання ним рішення суду.

Несплата аліментів за рішенням суду це, в першу чергу, порушення прав особи, на користь якої ухвалене рішення, і в даному випадку права боржника при наявності в нього обов`язку виконати рішення суду не порушуються.

Встановленні державним виконавцем обмеження мають тимчасовий характер, і як вказано в оскаржуваних постановах, такі обмеження встановленні до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Очевидним фактом є те, що рішення суду на час розгляду апеляційної скарги боржником самостійно не виконано.

При твердженнях ОСОБА_2 про часткову сплату ним аліментів в розмірі, який він спроможний платити, і про його неможливість сплачувати аліменти в розмірі встановленим державним виконавцем відповідно до рішення суду, звертає увагу факт неодноразових виїздів ОСОБА_2 в 2018 році за кордон, що відображено у відповіді Державної прикордонної служби України. Часті виїзди (більше 10 раз) свідчать про значні матеріальні затрати з його боку, при тому, що рішення суду ним не виконується, і про те, що будь-яких обмежень чи перепон при перетині кордону в ОСОБА_2 не було.

Твердження ОСОБА_2 про те, що тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи і може бути застосоване лише у випадку навмисного ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього відповідним судовим рішенням, є безпідставним.

Обмеження, встановлене державним виконавцем, ґрунтується на законі і переслідує законну мету такого обмеження (виконання судового рішення, яке в добровільному порядку не виконується), і такі законні обмеження є справедливими, і є пропорційними до мети, заради якої вони застосовані захист прав стягувача шляхом примусового виконання рішення суду, ухваленого на його користь.

Інші обмеження, встановленні державним виконавцем, теж направленні на спонукання боржника до виконання судового рішення, і вони будуть діяти до моменту повного виконання рішення суду.

Слід наголосити, що аліментні виплати за рішенням суду ОСОБА_2 повинен був здійснювати по 23.05.2019, однак, на момент розгляду скарги рішення суду не виконано в повному обсязі, і скаржник не обґрунтував невиконання ним такого обов`язку.

Посилання суду першої інстанції на роз`яснення Верховного Суду України від 01 лютого 2013 року, які викладені у судовій практиці, є безпідставними, так як Верховним Судом України аналізу було піддано судову практику, яка стосувалась, зокрема, правильності застосуванню вимог ст. 3771 ЦПК України, та законність обмеження в праві виїзду за кордон - як вид забезпечення позову.

У даному випадку, державний виконавець керувався ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», норми якої діють з 2016 року.

Враховуючи все вищезазначене, колегія суддів вважає, що всі обмеження, застосовані державним виконавцем до боржника, є правомірними і такі примусові заходи відповідають духові основного принципу судочинства верховенство права.

Що стосується вимог апеляційної скарги про закриття провадження у справі, то в цій частині апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до положень ст. 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність державного виконавця суд не може закрити провадження у справі.

Відповідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на викладене, апеляційна скарга Могилів-Подільського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Вінницькій області підлягає частковому задоволенню, а ухвала Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 04 квітня 2019 скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Могилів-Подільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області в особі заступника начальника відділу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 04 квітня 2019 року скасувати, постановити нову.

У задоволенні скарги ОСОБА_2 про визнання неправомірними та зобов`язання скасувати постанови заступника начальника відділу Могилів-Подільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Білоус Галини Анатоліївни від 01.06.2018 в межах виконавчого провадження №54233899 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 червня 2019 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

Т.М. Шемета