Апеляційне провадження № 22-ц/824/6839/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 червня2019року м. Київ

Унікальний номер справи 761/14871/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В.,суддів: Вербової І.М.,Поліщук Н.В. за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою його представником ОСОБА_3 ,

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, ухваленого 28 лютого 2019 року в приміщенні суду під головуванням судді Осаулова А.А.,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Шевченківської РДА в м. Києві, про позбавлення батьківський прав.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що відповідач є його батьком. З моменту розлучення з його матір`ю по день звернення до суду з позовом ОСОБА_2 проживає в квартирі, яка подарована в 2004 році його матері, зі своєю новою дружиною та їх новонародженим сином.

Деякий час після розлучення з матір`ю відповідач цікавився його життям, але вже майже 10 років не проявляє інтересу до нього. Існує рішення Шевченківського районного суду про стягнення аліментів, але відповідач аліменти не платив, а коли утворилась заборгованість в сумі 47 708,90 грн. змусив його матір відмовитись від отримання аліментів, а саме від суми вказаної заборгованості. В той час матір`ю вирішуються самостійно всі питання щодо його виховання, розвитку, стану здоров`я, харчування,але батько, з свого боку ніяким чином не піклується про нього, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться його успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток, підготовку до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, не спілкується з ним, не створює умов для отримання ним освіти.

З посиланням на зазначене, позивач просив позбавити ОСОБА_2 відносно нього батьківських прав.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу і, вказуючи на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, зокрема, що суд не надав обставинам та поданим доказам належної правової оцінки, які він подав в достатньому обсязі. В той час як відповідачем доводи про те, що він належним чином виконує свої батьківські обов`язки,не спростував але суд на це увагу не звернув, як і не звернув увагу на покази свідків та докази, відповідно до яких встановлено, що останні 5 років вихованням, утриманням та навчанням сина займається лише матір.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги з підстав, викладених в ній підтримала. Просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Інші учасники справи про розгляд справи повідомлені належно, проте в судове засідання не з`явилися.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати до самостійного життя та праці.

Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою держаного контролю, що встановлена законом.

Згідно ч.1-3 ст.157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що суду не було надано доказів неналежної поведінки або свідомого нехтування батьківськими обов`язками відповідача відносно сина ОСОБА_1 . Виходячи з особливостей правовідносин, які склалися між сторонами справи, факт погіршення взаємовідносин сина та батька суд вважав не є достатньою підставою для позбавлення останнього батьківських прав. Разом з тим, суд першої інстанції зазначив, що висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав не є беззаперечним доказом ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків, оскільки досліджені судом докази вказують на зворотне.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільного сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ас. 7).

02.09.2003 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було розірвано (ас. 8).

Сторонами не заперечувалось в суді першої інстанції, що ОСОБА_1 проживає разом з матір`ю ОСОБА_4

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

30.11.2013 ОСОБА_2 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб (ас. 9), а ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_7 (ас. 10).

23.11.2004 ОСОБА_2 подарував квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 (матері позивача) на підставі договору дарування квартири, який ОСОБА_2 намагався визнати недійним у судовому порядку, що знайшло своє підтвердження в ході розгляду справи та вбачається із рішень Шевченківського районного суду м. Києва від 19.03.2015, 02.06.2016 та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 25.10.2016 (ас. 14-17).

Згідно довідки від 06.10.2017 №102, виданої директором школи №169 Шевченківського району м. Києва ОСОБА_9 , ОСОБА_1 , 2001 р.н., який мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , навчався в школі І-ІІІ ступенів № 169 з 01.09.2008 по 01.09.2017. Вихованням ОСОБА_1 займалася матір ОСОБА_4 : відвідувала батьківські збори, була присутньою на шкільних святах, переймалася суспільним життям школи та класу. З класним керівником постійно спілкується матір ОСОБА_1 (ас. 47).

У відповідності до висновку Органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 18.10.2017 №109/05/40-9746, комісія з питань захисту прав дитини при Шевченківській районній в місті Києві державній адміністрації вважає за доцільне позбавити громадянина ОСОБА_2 , батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ас.ас. 55-56).

У вказаному висновку комісія з питань захисту прав дитини при Шевченківській районній в місті Києві державній адміністрації встановила, що з грудня 2013 року ОСОБА_2 перестав спілкуватися з сином, не провідує сина та не виявляє бажання до спілкування з ним, не вітає його з днем народження та іншими святами, не приймає участь у вихованні, не цікавиться долею та успіхами дитини, не турбується про фізичний та духовний розвиток, навчання та підготовку до самостійного життя, має заборгованість по сплаті аліментів. Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання неповнолітнього ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , створені належні умови для проживання, повноцінного та всебічного розвитку дитини. Мати ОСОБА_4 займається утриманням, вихованням та навчанням сина, піклується про його стан здоров`я та дозвілля.

Згідно висновку №139 від 24.10.2017 психологічного обстеження неповнолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складеного Міським центром дитини, враховуючи вік ОСОБА_1 , його свідому позицію у відносинах з батьком, високий рівень емоційної прихильності до матері, стабільний психоемоційний стан хлопця, а також те, що гр. ОСОБА_2 тривалий час не брав участь у житті сина, на думку психолога, позбавлення його батьківських прав, в даній ситуації, не матиме травматичного впливу на психічний розвиток ОСОБА_1 (ас.ас. 58-59).

Станом на 30.09.2017 ОСОБА_2 мав заборгованість зі сплати аліментів, яка

становила 72824,20 грн. (ас. 48).

Станом на 31.01.2019 заборгованість у ОСОБА_2 зі сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_1 відсутня.

Допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції в якості свідка позивач ОСОБА_1 пояснив суду, що останній раз на його дні народженні батько був у 2014 році. До 2014 року батько йому телефонував, він спілкувався з ним, проте після 2014 року спілкування по телефону не відбуваються. Спроб батька зв`язатись і зустрітись з ним не було.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні надала пояснення, що ОСОБА_2 не спілкується з сином вже 6 років. Аналогічні пояснення надала і свідок ОСОБА_14 .

Судом встановлено також, що відповідач до 2014 року вживав заходи задля спілкування з сином та його матеріального утримання, станом на 31.01.2019 у нього відсутня заборгованість зі сплати аліментів, а також підтверджено факт дарування квартири відповідачем для забезпечення житлом позивача і його матері.

Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до п. 16 вказаної вище Постанови ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У цьому випадку особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, повинна довести, що батьки (один із батьків) ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. У свою чергу батьки (один із батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов`язки.

Відповідно до ст. 39 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави - учасниці вживають всіх необхідних заходів для сприяння фізичному та психологічному відновленню та соціальній інтеграції дитини, яка є жертвою будь-яких видів нехтування, експлуатації чи зловживань, катувань чи будь-яких жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження, покарання чи збройних конфліктів. Таке відновлення і реінтеграція мають здійснюватися в умовах, що забезпечують здоров`я, самоповагу і гідність дитини.

Відповідно до вищенаведених роз`яснень та норм закону тільки винна поведінка батьків, може бути підставою для позбавлення їх батьківських прав.

Відповідно до положень принципу № 6, принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання, ця відповідальність покладена перш за все на батьків.

Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Заперечуючи проти позову та проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 посилався на те, що позивачем не надано доказів того, що він умисно ухилявся від своїх батьківських обов`язків щодо виховання сина.

На спростування зазначених доводів ОСОБА_2 зазначав, що він намагався відвідувати свою сина, телефонував йому, але між ними стався конфлікт.

В матеріалах справи відсутні докази, які б негативно характеризували відповідача, як особистість та члена суспільства,або свідчили про належне здійснення ним батьківських обов`язків стосовно сина .

Не надано таких доказів і до суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 7.12.2006 (заява № 31111) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57,58).

Не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по утриманню дитини і факт стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дітей на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дітям належного утримання. Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав. Крім того, судом апеляційної інстанції також прийнято до уваги, що у ОСОБА_2 станом на 31.01.2019 заборгованість по аліментам відсутня.

З огляду на зазначене, висновки суду першої інстанції,що позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків, а також що доказів того, що виховання дитини з боку відповідача не відповідає чи суперечить інтересам останнього, позивачем не надано, грунтуються на встановлених обставинах та вимогах закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог постановлено без з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, апеляційний суд вважає безпідставними, так як суд повно та об`єктивно встановив дійсні обставини справи в межах заявлених позовних вимог, дослідив надані сторонами докази та дав їм вірну правову оцінку.

Обґрунтовуючи правильність висновків суду першої інстанції, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

Так, в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958 Суд наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведене та встановивши відповідно до ст. 375 ЦПК України, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права,суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 лютого 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою його представником ОСОБА_3 - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

В разі, якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 7 червня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді: