Справа № 161/1122/19
Провадження № 2/161/1178/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2019 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Черняка В.В.

за участю секретаря судового засідання Новаковської В.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Білоуса В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 14 вересня 1995 року сторони уклали шлюб, який зареєстровано у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис № 1133. Від даного шлюбу мають дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначає, що спільне життя з відповідачкою не склалося через відсутність взаєморозуміння, на теперішній час сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, шлюбні відносини між ними припинені. Вважає, що подальше спільне життя, збереження шлюбу та примирення є неможливе і суперечить їх інтересам. За час шлюбу сторонами спільно набуте майно на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Луцької державної нотаріальної контори № 1 Шкльодою Я.А. за р.н. НОМЕР_1 , яке в результаті проведених реконструкцій та добудов відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09.12.2012 року складається з: житлового будинку А-2, загальною площею 94, 9 кв.м., житловою площею 62 кв.м.; літньої кухні Б-1; прибудови б; погреба з шийкою б1; вбиральні В; огорожі 1. Вказане спільно нажите майно - Ѕ частина житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за відповідачем. Посилається на те, що мирним шляхом вирішити спір не вбачається можливим у зв`язку з недосягненням згоди з приводу поділу майна. Вважає, що зазначене майно є спільною сумісною власністю та підлягає поділу між сторонами в рівних частках. Просить суд розірвати шлюб та припинити право спільної сумісної власності шляхом визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права власності по ј частці за кожним в Ѕ частині житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: житлового будинку А-2, загальною площею 94, 9 кв.м., житловою площею 62 кв.м.; літньої кухні Б-1; прибудови б; погреба з шийкою б1; вбиральні В; огорожі 1.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив. В обґрунтування своїх заперечень посилаються на те, що усі поліпшення та реконструкція будинку були здійснені за особисті кошти відповідачки, яка тривалий час перебуває на заробітках за кордоном.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 14 вересня 1995 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис № 1133 (а.с. 6).

Від даного шлюбу мають дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 7, 8).

За змістом положень ч. 3ст. 109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.

Як з`ясовано судом, сімейне життя подружжя не склалось у зв`язку з несумісністю характерів та відсутністю взаєморозуміння, на теперішній час сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, шлюбні відносини між ними припинені. Сім`я існує лише формально, подальше збереження сім`ї є не доцільним.

Враховуючи викладене, а також те, що відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами носить формальний характер, сторони мають різні інтереси та погляди, шлюбні відносини існують лише формально, сімейно-шлюбні стосунки сторін розпались і поновлені бути не можуть, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу.

Згідно договору купівлі продажу від 04.09.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцької державної нотаріальної контори № 1 Шкльодою Я.А. за р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_3 придбала Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , житловою площею 43, 2 кв.м. Біля будинку розташовані: літня кухня Б-1, вбиральня В, огорожа (а.с.9).

17.12.2002 року вказаний об`єкт нерухомого майна зареєстровано ВО БТІ в реєстровій книзі № 35 за реєстраційним № 5454 та видано реєстраційне посвідчення серії НОМЕР_2 № НОМЕР_3 (а.с.10).

В результаті проведених реконструкцій та добудов до придбаного будинку на підставі рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 21.11.2012 року № 783-1 за ОСОБА_3 зареєстровано наступне нерухоме майно: житловий будинок А-2, загальною площею 94, 9 кв.м., житловою площею 62, 8 кв.м.; літня кухня Б-1; прибудова б; погріб з шийкою б1; вбиральня В; огорожа 1, та видано свідоцтво про право власності, зареєстроване в Єдиному реєстрі прав власності на нерухоме майно 18.12.2012 за реєстр. № 38498938 (а.с.11-12).

Позивач, в обґрунтування підстав позову посилається на те, що зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між сторонами в рівних частках.

Згідно зі статтею 22 КпШС України, у редакції, чинній на момент укладення договору купівлі продажу від 04.09.2001 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Аналогічні положення містить стаття 60 СК України, чинна на момент реєстрації права власності (18.12.2012 року) відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 22КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб.

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з урахуванням того, що частина житлового будинку, яка є предметом спору, набута подружжям під час перебування у шлюбі, а тому є їхнім спільним майном та підлягає поділу між ними в рівних частинах, оскільки презумпція спільності права власності подружжя на майно не спростована відповідачкою, нею не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірне майно є її особистою приватною власністю, а також доказів, які б слугували підставою для відступлення від засад рівності часток подружжя.

Що стосується доводів відповідача про те, що кошти на поліпшення та реконструкцію будинку були нею зароблені, не має значення для вирішення даної справи з огляду на те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, а доказів, що це особисті приватні кошти, суду не надано.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 2 294, 14 грн., на відшкодуванні якого останній не наполягає.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 10, 12, 77, 78, 263, 265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити повністю.

Шлюб між ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Луцьку Волинської області, та ОСОБА_6 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Луцьку Волинської області, зареєстрований 14 вересня 1995 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис № 1133 розірвати.

Припинити право спільної сумісної власності шляхом визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права власності по ј частці за кожним в Ѕ частині житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: житлового будинку А-2, загальною площею 94, 9 кв.м., житловою площею 62 кв.м.; літньої кухні Б-1; прибудови б; погреба з шийкою б1; вбиральні В; огорожі 1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18.06.2019 року.

Суддя Черняк В.В.