Справа № 307/1206/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 червня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Готри Т. Ю.,

суддів Джуги С. Д., Куштана Б. П.,

з участю секретаря судових засідань Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український страховий стандарт» про стягнення суми страхового відшкодування, пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український страховий стандарт» на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 14 листопада 2018 року, повне рішення складено 21.11.2018, ухвалене суддею Гримут В. І.,

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український страховий стандарт» (далі - ПрАТ «СК «Український страховий стандарт», страхова компанія) про стягнення суми страхового відшкодування, пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07.01.2016 мала місце дорожньо-транспортна пригода за участі ОСОБА_2 , який здійснив наїзд на її сина ОСОБА_3 унаслідок чого останній від отриманих тяжких тілесних ушкоджень помер. Вироком Тячівського районного суду від 12.10.2016 ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення. На момент ДТП відповідальність ОСОБА_2 була застрахована за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності № АЕ/ 6955329 від 26.12.2015 у ПрАТ «СК Український страховий стандарт».

Вказана дорожньо-транспортна пригода була визнана відповідачем страховим випадком і 03.11.2016 їй було здійснено часткову виплату страхового відшкодування у розмірі 16 536 грн. Проте страховою компанією їй було відмовлено у виплаті всієї обумовленої суми, передбаченої полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у розмірі 100 000 грн на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, із підстав зазначення у вироку суду про добровільне відшкодування їй обвинуваченим ОСОБА_2 завданої шкоди, що стверджується виданою нею розпискою від 10.01.2016.

Посилалася, що відповідач безпідставно виплатив їй лише моральну шкоду в розмірі 16 536 грн, оскільки жодних коштів від ОСОБА_2 вона не отримувала і про це відсутні будь-які підтверджуючі документи, а тому засуджений не виконав обов`язки страховика. Ураховуючи 1 000 грн франшизи і сплачені відповідачем 16 536 грн часткової виплати, страхова компанія заборгувала їй 82 464 грн страхового відшкодування.

Також вказувала і на те, що відповідач прострочив виплату страхового відшкодування від 02.11.2016 на час її звернення з позовом до суду 25.04.2018, а тому вона має право на отримання пені з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ із урахуванням спеціального строку позовної давності в один рік, що становить - 22 938.56 грн, та відповідно до вимог ст.625 ЦК України за період з 25.04.2017 по 25.04.2018 має право на відшкодування 3% річних на суму заборгованості, що становить 2 474 грн і 10 903.02 грн інфляційних втрат.

За наведених обствин просила стягнути на свою користь із ПАТ «СК «Український страховий стандарт» 119 049,58 грн, а саме: 82 464 грн страхового відшкодування, 22 938,56 грн пені, 10 903,02 грн інфляційних втрат та 2 474 грн у вигляді трьох відсотків річних на суму заборгованості.

Рішенням Тячівського районного суду від 14 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Стягнуто з ПАТ «СК Український страховий стандарт» на її користь суму страхового відшкодування 82 464 грн, пеню у розмірі 22 938,56 грн, інфляційні втрати в розмірі 2 474 грн. та 7 000 грн судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ «СК «Український страховий стандарт» просило зміни рішення суду та стягнути з апелянта на користь позивачки ОСОБА_1 864 грн доплати до страхового відшкодування, а в решті позовних вимог - відмовити.

Скарга мотивована тим, що вироком суду, який набрав законної сили і має преюдиційне значення, установлено, що ОСОБА_2 відшкодував позивачці ОСОБА_1 заподіяну шкоду повністю, а тому повторне стягнення її зі страхової компанії є неприпустимим. ПАТ «СК Український страховий стандарт» виплатило позивачці моральну шкоду 16 536 грн, однак помилково не доплатило їй 864 грн цієї шкоди при розрахунку, а тому апелянт просив суд стягнути цю суму на користь ОСОБА_1 Також посилався, що позивачкою не доведено витрати на поховання, спорудження надгробного пам`ятника її сину.

З огляду на це страхова компанія зазначала, що за недоведеністю позовних вимог для відшкодування матеріальної шкоди, не підлягають задоволенню і похідні вимоги ОСОБА_1 про стягнення пені, інфляційних втрат, трьох відсотків річних.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилається на законність та обґрунтованість рішення місцевого суду та безпідставність апеляційної скарги.

У судовому засіданні представник апелянта ПАТ «СК «Український страховий стандарт» Демент`єв Є.О. апеляційну скаргу підтримав.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Варга Д.Д. у судовому засіданні 11.02.2019 апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Приписами частин 1 і 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом установлено, що згідно з вироком Тячівського районного суду від 12.10.2016, який набрав законної сили, 07.01.2016 близько 12.50 год навпроти будинку № 55 по вул.Леніна у с.Грушово, ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «ВАЗ 21703 Пріора», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись із с.Нижня Апша у напрямку м.Тячів, порушивши пункти 1.5., 1.10., 12.3., 14.2. «а», 14.3. Правил дорожнього руху, утратив контроль за рухом транспортного засобу та виїхав на ліве узбіччя, де здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , який від отриманих тяжких тілесних ушкоджень помер.

Цим вироком суду ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 застрахована у відповідача ПрАТ «СК «Український страховий стандарт» полісом № АЕ/ 6955323 від 26.12.2015, зокрема на одного потерпілого у розмірі 100 000 грн за шкоду, заподіяну життю/здоров`ю. Розмір франшизи 1 000 грн.

13.10.2016 ОСОБА_1 звернулася до ПрАТ «СК «Український страховий стандарт» про здійснення страхового відшкодування по страховому випадку (смерть сина ОСОБА_3 ), який настав унаслідок ДТП 07.01.2016 (а.с. 22).

Відповідно до листа ПрАТ «СК «Український страховий стандарт» від 08.02.2017 за цим страховим випадком і на підставі страхового акту № 6546 від 02.11.2016, страховиком прийнято рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 16 536 грн, які і були виплачені позивачці (а.с. 23). Водночас при розрахунку страхового відшкодування помилково було не доплачено ОСОБА_1 864 грн, яку страхова компанія не заперечує виплатити. Ця сума 864 грн не є позовною вимогою і предметом спору, яку відповідач готовий виплатити позивачу в поза судовому порядку.

Задовольняючи повністю позов, суд першої інстанції виходив із того, що зазначеним вище вироком суду не установлено відшкодування ОСОБА_2 потерпілій ОСОБА_1 шкоди, а наявна в матеріалах справи розписка останньої не свідчить про відшкодування їй шкоди, а тому страховиком неправомірно відмовлено у виплаті страхового відшкодування.

Проте з таким висновком місцевого суду, апеляційний суд погодитись не може з огляду на таке.

Згідно з частиною 6 статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчиненні вони цією особою.

Як убачається з вироку Тячівського районного суду від 12.10.2016, який набрав законної сили, ОСОБА_2 і ОСОБА_1 своїми поясненнями підтвердили, що обвинувачений ОСОБА_2 повністю відшкодував потерпілій заподіяну шкоду. Водночас відповідно до письмової розписки від 10.01.2016, виданою ОСОБА_1 , вона не має і не буде мати жодних претензій до ОСОБА_2 з приводу ДТП в якій загинув її син (а.с. 82). Ця обставина була врахована судом на час призначення міри покарання ОСОБА_2

Приписами частин першої та другої статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення статті 509 та з урахуванням правил статей 11, 22, 23, 599, 1166-1168 ЦК України факт завдання фізичній особі шкоди каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

Відповідно до статей 1167, 1168 та 1200 ЦК України якщо деліктне зобов`язання виникло із факту смерті фізичної особи, кредиторами можуть бути чоловік (дружина), батьки (усиновлювачі), діти (усиновлені), особи, що проживали однією сім`ю з особою, яка померла. Зазначені особи як кредитори мають право вимагати від боржника відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи. Крім того, суб`єкти, визначені в пунктах 1-5 частини першої статті 1200 ЦК України, мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, в розмірі, обчислюваному виходячи з середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Водночас правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Згідно зі статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Відповідно до статті 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (вчинення дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Правилами статті 1194 ЦК України встановлено, що в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик.

До того ж зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, установлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на наведене вище, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні.

Отож, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий управі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди.

Розмір страхового відшкодування страховик узгоджує з особою, яка має право на отримання відшкодування, проте страховик самостійно приймає рішення про здійснення чи відмову в здійсненні страхового відшкодування (статті 36, 37 Закону № 1961-IV

У справі, що переглядається, позивачка ОСОБА_1 скористалася своїм правом вибору відшкодування шкоди із ОСОБА_2 , який повністю відшкодував їй завдану шкоду, що стверджується зазначеним вироком суду, який набрав законної сили та її розпискою, оскільки у противному разі дії ОСОБА_1 свідчили б про введення суду в оману під час розгляду кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_2 , де обставина відшкодування останнім потерпілій шкоди уплинула на міру призначеного йому покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України.

Зважаючи на те, що засуджений ОСОБА_2 повністю відшкодував ОСОБА_1 шкоду, тому страхова компанія обґрунтовано відмовила позивачці про повторне відшкодування їй матеріальної шкоди.

Вимогами частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України установлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.

ОСОБА_1 не довела належними, допустимими і достовірними доказами про понесенні нею витрати на поховання і спорудження надгробного пам`ятника її померлому сину внаслідок ДТП.

Ураховуючи те, що не підлягає задоволенню основна позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення суми страхового відшкодування, тому не підлягають і задоволенню решта похідних від неї вимог про стягнення пені, інфляційних втрат, трьох відсотків річних та судових витрат.

Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог, а приписами частини 6 статті 367 ЦПК України установлено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З огляду на це апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги про стягнення з відповідача на користь позивачки не доплачених 864 грн на відшкодування моральної шкоди, оскільки це не є позовною вимогою і предметом спору, а тому апеляційна скарга ПАТ «СК «Український страховий стандарт» підлягає частковому задоволенню.

Отже, колегія суддів визнає, що позовні вимоги є недоведеними, а тому рішення місцевого суду підлягає скасуванню з одночасним ухваленням по справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позову повністю.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український страховий стандарт» задовольнити частково.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 14 листопада 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український страховий стандарт» про стягнення суми страхового відшкодування, пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 1 липня 2019 року.

Суддя-доповідач Т. Ю. Готра

Судді С. Д. Джуга

Б. П. Куштан