Дата документу 13.06.2019 Справа № 318/3663/14-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер 318/3663/14-ц Головуючий у 1 інстанції Гнатюк О.М.
Номер провадження 22-ц/807/236/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Запорізький облавтодор» Відкрите акціонерне товариство Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 04 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Запорізький облавтодор» Відкрите акціонерне товариство Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», треті особи без самостійних вимог: директор Дочірнього підприємства «Запорізький облавтодор» Відкрите акціонерне товариство Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» ОСОБА_13, ОСОБА_2 про визнання протиправними і скасування наказів про скасування наказу про поновлення на роботі та визнання трудового договору укладеним, зобов`язання видати письмовий наказ про прийняття на роботу, стягнення не виплаченої заробітної плати, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який неодноразово уточнював, до Дочірнього підприємства «Запорізький облавтодор» Відкрите акціонерне товариство Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (далі ДП «Запорізький обавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України»), треті особи без самостійних вимог: директор ДП «Запорізький облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» Писанко Є.А., ОСОБА_2 про визнання протиправними і скасування наказів про скасування наказу про поновлення на роботі та визнання трудового договору укладеним, зобов`язання видати письмовий наказ про прийняття на роботу, стягнення не виплаченої заробітної плати, відшкодування моральної шкоди.

В позові позивач зазначав, що рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 02.12.2014 року скасовано рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 21.03.2014 року та ухвалено нове рішення, яким позивачу відмовлено в позивних вимогах про поновлення на роботі та скасування наказу про звільнення.

02.12.2014 року о 15-й годині після винесення рішення Апеляційним судом він зателефонував директору підприємства-відповідача з метою дізнатися чи працювати йому на посаді чи його звільненено відповідно до рішення апеляційного суду. Директор під час цієї телефонної розмови запропонував йому, щоб він продовжував працювати та виконувати свої посадові обов`язки, не зважаючи на рішення суду. Позивач погодився на відновлення трудового договору та продовжив добросовісно виконувати свої обов`язки. У відповідача у відділі кадрів знаходилася в цей час трудова книжка ОСОБА_1 , що є вимогою для укладання трудового договору.

Таким чином, 02.12.2014 року після його звільнення за наслідкам рішення апеляційного суду був укладений новий трудовий договір між ним та відповідачем в особі директора ДП «Запорізький облавтодор» ОСОБА_3 , як це передбачено п. 6.1 Положення філії «Кам`янсько-Дніпровський райавтодор» ДП «Запорізький облавтодор».

11 грудня 2014 року він факсом на роботі отримав копію наказу відповідача № 68-ВК від 02.12.2014 року про скасування наказу від 03 квітня 2014 року № 3-ВК про поновлення його на роботі. Наказ № 68-ВК від 02.12.2014 року видав і підписав не директор ДП «Запорізький облавтодор» ОСОБА_3 , а інша посадова особа - ОСОБА_2 , про що свідчить особистий підпис ОСОБА_2 в наказі. Відповідач відсторонив позивача від роботи як звільненого.

На підставі викладеного позивач просив визнати протиправним та скасувати наказ відповідача № 04-ВК від 13.02.15 року про скасування наказу № 68-ВК від 02.12.14 року; визнати протиправним та скасувати наказ № 68-ВК від 02.12.14 року про скасування наказу від 03 квітня 2014 року №3-ВК про поновлення ОСОБА_1 на роботі; визнати трудовий договір між ним та відповідачем укладеним з моменту досягнення згоди на породження трудових відносин з 02.12.2014 року та зобов`язати відповідача видати письмовий наказ про прийняття його на роботу на посаді т.в.о. начальника філії з 02.12.2014 року; стягнути на свою користь з відповідача невиплачену заробітну плату в сумі 15000,00 грн. і за час вимушеного прогулу по день розгляду справи в суді по суті; в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнути з відповідача 10000,00 грн.

Рішенням Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 04 жовтня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано наказ ДП «Запорізький облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» № 04-ВК від 13.02.2015 року про скасування наказу № 68-ВК від 02.12.2014 року про скасування наказу № 3-ВК від 03.04.2014 року про поновлення на роботі ОСОБА_1 .

Скасовано наказ ДП «Запорізький облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» 68-ВК від 02.12.2014 року про скасування наказу № 3-ВК від 03.04.2014 року про поновлення на роботі ОСОБА_1

Визнано трудовий договір між ОСОБА_1 та ДП «Запорізький облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» укладеним з 02.12.2014 року.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді тимчасово виконуючого обов`язки начальника філії «Кам`янсько-Дніпровський райавтодор» ДП «Запорізький облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» з 02 грудня 2014 року.

Стягнуто з ДП «Запорізький облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.12.2014 року по 12.12.2015 року у сумі 42366 грн. 72 коп.

Стягнуто з ДП «Запорізький облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 2000 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ДП «Запорізький облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» на користь держави судовий збір у сумі 640 грн. 00 коп.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ДП «Запорізький облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просить рішення суду скасувати.

Апеляційна скарга обругнтована тим, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, так як своїм рішенням скасував два накази, проте позивач у своїй позовній заяві просив суд сукасувати лише наказ №68-ВК від 02.12.2014 року про скасування наказу від 03.04.2014 року №3-ВК про поновлення ОСОБА_4 на роботі. Крім того, позивач у судовому засіданні пояснив, що між ним та директором ДП «Укравтодор» відбулася телефона розмова, у якій останній сказав, щоб ОСОБА_1 виходив на роботу та виконував свої функціональні обов`язки. Даний факт не підтверджується ніякими доказами. ОСОБА_1 у позові взагалі не зазначив у чому саме полягає моральна шкода та якими діями відповідача вона спричинена, нормативного обгрунтування позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди не навів, жодних доказів з цього приводу суду не надав.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності заявлених вимог у відповідній частині.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно наказу № 68-вк від 02.12.2014 року скасовано наказ ДП "Запорізький облавтодор" ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» 68-ВК від 02.12.2014 р. про скасування наказу № 3-ВК від 03.04.2014 року про поновлення на роботі ОСОБА_1 .

Визнаючий вказаний наказ незаконним та скасовуючи його суд першої інстанції виходив з того, що згідно ч. 1 п.3 ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути укладений на час виконання певної роботи, а в ч.4 ст.24 КЗпП України (в редакції, яка існувала до 28.12.2014 р.) передбачалося, що трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

В таким чином, колегія суддів погоджується з висновком судуд першої інстанції про те, що між позивачем та відповідачем був укладений трудовий договір.

02 грудня 2014 р. ОСОБА_1 перебував на робочому місці - виконував обов`язки начальника філії «Кам`янсько-Дніпровський райавтодор».

Згідно п. 6.1 Положення філії «Кам`янсько-Дніпровський райавтодор» ОСОБА_1 здійснював управління філією.

02 грудня 2014 р. працівник філії - провідний інженер з охорони праці ОСОБА_5 звернувся до т.в.о. начальника філії «Кам`янсько-Дніпровський райавтодор» ОСОБА_1 із заявою про переведення його на посаду майстра від 02.12.2014 р.

ОСОБА_1 , здійснюючи поточне керівництво філією, організовуючи її виробничо-господарську, соціально-побутову та іншу діяльність (п. 2.1 Посадової інструкції), розглянув заяву працівника філії.

Згідно п.2.4 Посадової інструкції начальник філії направляє діяльність персоналу на досягнення високих економічних та фінансових результатів, сприяє розвитку творчої ініціативи і трудової активності працівників. Виконуючи наказ директора щодо зменшення витрат на зарплату шляхом звільнення, переведення працівників, враховуючи ініціативу працівника, т.в.о. начальника філії ОСОБА_1 прийняв рішення перевести провідного інженера з охорони праці ОСОБА_5 на посаду майстра.

Пунктом 3.4 Посадової інструкції т.в.о. начальника філії визначено, що ОСОБА_1 . має право: «В межах своєї компетенції видавати накази та інші акти, давати вказівки, обов`язкові для виконання працівниками філії».

З цих підстав, 02 грудня 2014 р. ОСОБА_1 дав вказівку інспектору з кадрів філії ОСОБА_7 підготувати наказ про переведення провідного інженера з охорони праці ОСОБА_5 на посаду майстра філії.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного та обгурнтвоаного висновку, про те, що заява провідного інженера ОП ОСОБА_5 на ім`я т.в.о. начальника філії ОСОБА_1 . свідчить про те, що 02.12.2014 р. ОСОБА_1 виконував свої посадові обов`язки начальника філії «Кам`янсько-Дніпровський райавтодор» ДП «Запорізький облавтодор», працівник філії ОСОБА_5 звертався з заявою на ім`я саме ОСОБА_1 .

На заяві зазначена віза за підписом ОСОБА_1 на ім`я інспектора відділу кадрів філії «Кам`янсько-Дніпровський райавтодор» ОСОБА_8 .

Відповідно до візи ОСОБА_1 . інспектор відділу кадрів філії ОСОБА_8 виконала розпорядження т.в.о. начальника філії ОСОБА_1 та підготувала наказ про переведення ОСОБА_5 на посаду майстра.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що працівники філії 02.12.2014 року зверталися до ОСОБА_1 та виконували його накази та розпорядження як начальника філії «Кам`янсько-Дніпровський райавтодор».

Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_1 здійснював свої функціональні обов`язки відповідно до умов трудового договору.

03 грудня 2014 року ОСОБА_1 після укладання з директором ДП «Завпорізький облавтодор» ОСОБА_3 трудової угоди приступив до виконання своїх посадових обов`язків, а саме відповідно до п. 6.1 Положення філії «Управління Філією здійснює начальник, який призначається на посаду директором Підприємства».

Крім того, колегією суддів встановлено, що здійснення ОСОБА_1 своїх функціональних обов`язків підтверджується затвердженою т.в.о. начальника філії ОСОБА_1 відомості нарахування заробітної плати працівникам філії «Кам`янсько-Дніпровський райавтодор» ДП «Запорізький облавтодор» за листопад 2014 року. Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_1 03.12.2014 року не був звільнений з роботи, а продовжував виконувати обов`язки начальника філії «Кам`янсько-Дніпровський райавтодор» ДП «Запорізький облавтодор».

Станом на 03.12.2014 р. відповідач - ДП «Запорізький облавтодор» - наказу про звільнення ОСОБА_1 не видавав, а продовжив з ним трудовий контракт.

Крім того, 03.12.2014 р. ОСОБА_1 відповідно до Положення філії, Посадової інструкції виконував обов`язки начальника філії. Накази ОСОБА_1 як керівника філії виконували всі працівники філії, що передбачено п. 6.4 Положення філії, що підтверджується наказом № 23 від 03.12.2014 р. «Про закріплення автомобіля», виданого ОСОБА_1 , яким визначено місце перебування службового автомобіля ВАЗ 21-213 № НОМЕР_1.

Встановлено, що наказ № 65-К від 08.12.2014р. начальника філії «Кам`янсько-Дніпровський райавтодор» ДП «Запорізький облавтодор» про звільнення з роботи ОСОБА_10 за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України видав і підписав ОСОБА_1 .

Таким чином, встановлено, що 08.12.2014 ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем, був посадовою особою дочірнього підприємства «Запорізький облавтодор».

Здійснюючи управління філією (п. 6.1 Положення про філію, п. 2.1 Посадової інструкції), для виконання п.2, 3 Розпорядження першого заступника директора ДП «ЗОАД» Коцура А.Г.вх 422 від 09.12.2014 р. т.в.о. начальника філії ОСОБА_1 для забезпечення оперативного реагування, прискорення виробничо-господарської діяльності та обміну інформацією відповідно п.3.8 Посадової інструкції, ч.3 п.6.2 Положення філії 09.12.2014 р. видав розпорядження №10. Цим розпорядженням ОСОБА_1 відповідно до ч.4 п.6.2 Положення філії, п.2 Розпорядження першого заступника директора ДП «ЗОАД» ОСОБА_2 вх 422 від 09.12.2014 розподілив обов`язки між працівниками філії - призначив відповідального за прийом та передачу кореспонденції; відповідно, п.3 Розпорядження першого заступника директора ДП «ЗОАД» ОСОБА_2 вх 422 від 09.12.2014, п. 2.10 Посадової інструкції начальника вжив заходів по вдосконаленню організації праці - встановив розпорядок перевірки електронної вхідної кореспонденції. Накази і розпорядження начальника філії обов`язкові для виконання всіма працівниками (п.6.4 Положення філії). Працівник філії ОСОБА_8 під особистий підпис ознайомлена з розпорядженням для його виконання.

09 грудня 2014 р. ОСОБА_1 відповідно до п.2.1 Посадової інструкції начальника філії, п.6.1, 6.2 Положення філії організував роботу філії. Згідно п. 6.1 Посадової інструкції начальника ОСОБА_1 здійснював контроль за роботою працівників апарату філії. 09.12.2014 р. ОСОБА_11 В письмово довів до провідного інженера ВТВ ОСОБА_12 час та дату здачі річного звіту, надав бланки звіту. «Графік здачі річного звіту 1-ДГ за 2014 год» вх. № 424 від 09.12.2014 р. з візою т.в.о. начальника філії «Кам`янсько-Дніпровський райавтодор» ДП «Запорізький облавтодор» ОСОБА_1 підтверджує той факт, що ОСОБА_1 09.12.2014 р. був посадовою особою ДП «Запорізький облавтодор».

Крім того, судом встановлено, що 09.12.2014 р. ОСОБА_1 надав директору ДП «Запорізький облавтодор» ОСОБА_3 письмові пояснення за власним підписом в яких детально розписав, як виконував роботи у період з 02.12.2014 р. по 09.12.2014 р., яким чином вирішується забезпечення філії механізаторами.

Суд першої інстанції вірно встановив, що табель обліку використання робочого часу за грудень 2014 року філії «Кам`янсько-Дніпровський райавтодор» ДП «Запорізький облавтодор» засвідчує, що після рішення Апеляційного суду Запорізької області 02.12.2014 року, після наказу відповідача № 68-ВК від 02.12.2014 року, підписаного не директором ОСОБА_3 , а ОСОБА_2 , ОСОБА_1 працював та виконував обов`язки начальника філії до 11.12.2014 р.

Зазначені висновки суду відповідачем спростовані не були.

Колегія суддів також погоджується з виснвоокм суду першої інстанції про незаконність наказу ДП "Запорізький облавтодор" ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» № 04-ВК від 13.02.2015 року, яким скасовано наказ № 68-ВК від 02.12.2014 року про скасування наказу № 3-ВК від 03.04.2014 року про поновлення на роботі ОСОБА_1 .

Згідно Кодексу законів про працю України, сторонами індивідуального трудового спору можуть бути лише працівник і роботодавець.

Умовами виникнення трудових правовідносин є трудова право-дієздатність учасників цих відносин; наявність правової норми; наявність юридичного факту, з яким чинне законодавство пов`язує виникнення правових наслідків.

Трудові правовідносини за загальним правилом виникають із двосторонніх юридичних актів, які становлять, з одного боку, волевиявлення громадянина, який бажає одержати роботу саме у цього роботодавця, а з іншого - рішення роботодавця щодо прийняття цього громадянина на роботу. Таким двостороннім актом є угода про прийняття на роботу робітника або службовця (трудовий договір чи контракт).

Юридичними фактами, що виступають як підстави виникнення трудових правовідносин разом з укладенням трудового договору, можуть бути: видання адміністративного акта про призначення на посаду; результати виборів чи конкурсу на заміщення посад; адміністративний акт розподілу на роботу після закінчення навчальних закладів.

Із звільненням з займаної посади ОСОБА_1 припинилися трудові правовідносини між працівником та роботодавцем ДП "Запорізький облавтодор" ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України». ОСОБА_1 перестав бути суб`єктом трудових правовідносин за участю відповідача, як і відпали юридичні факти, що виступають в якості підстави виникнення трудових правовідносин.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгурнтвоаного висновку про те, що відповідач не мав жодних правових підстав, які б ґрунтувалися на відповідних нормах трудового права, щодо скасування наказу відносно особи, яка не перебувала з ним у трудових відносинах, не виконувала будь-якої роботи згідно кваліфікації, на яку не розповсюджувалися правила внутрішнього трудового розпорядку, і не була підпорядкована та підконтрольна роботодавцеві на той час.

Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до роз`яснень п. 32 Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» щодо визначення середнього заробітку за час вимушеного прогулу враховуються положення «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з подальшими змінами), про те, що обчислення середньої заробітної плати для оплати вимушеного прогулу проводиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно роз`яснень абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року суд обчислює суму, що підлягає стягненню без урахування податків та обов`язкових платежів, оскільки справляння податків і сплата обов`язкових платежів є відповідним обов`язком робітника і роботодавця.

З наявних в матеріалах справи доказів та згідно до вимог чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов обгурнтвоаного висновку про те, що середній заробіток ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу складає 42 366 грн. 72 коп. - (179 грн. 52 коп. х 236 робочих днів).

Положеннями ст. 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, так як своїм рішенням скасував два накази, проте позивач у своїй позовній заяві просив суд сукасувати лише наказ №68-ВК від 02.12.2014 року про скасування наказу від 03.04.2014 року №3-ВК про поновлення ОСОБА_4 на роботі, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. з уточеної позовної заяви позивача, яка міститься на а.с. 159 першого тому вбачається, що ОСОБА_1 просив скасувати саме два накази.

Доводи апеляційної скарги рпо не доведення позивачем завдання йому моральної шкоди також не заслуговують на увагу, оскільки позивач був незаконно звільнений з роботи, що не могло негативно не вплинути на його психологічний та майновий стан, враховуючи характер порушення, його тривалість (протягом більш як 6 місяців після звільнення) та зусиль і затрат яких позивач доклав на їх відновлення, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково, а розмір компенсації завданої моральної шкоди незаконним звільненням суд обгрунтвоано визнав у розмірі 2000 грн.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Запорізький облавтодор» Відкрите акціонерне товариство Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» залишити без задоволення.

Рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 04 жовтня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20 червня 2019 року.

Головуючий

Судді: