Справа № 308/4700/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 травня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Фазикош Г.В.,

з участю секретаря Чучки Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21 січня 2019 року (у складі судді Данка В.Й.) за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Омега Банк» і публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», про визнання недійсним кредитного договору, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у травні 2017 р.

Просив визнати недійсним із моменту укладення кредитний договір №0601/0808/71-077 від 13.08.2008 р., підписаний між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Альфа-банк») і ОСОБА_1 .

На обґрунтування позовних вимог указав, що 13.08.2008 р. між ВАТ «Сведбанк» (надалі-Банк) і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 0601/0808/71-077, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 65 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,5 річних на строк по 11.08.2038 р. включно. 15 червня 2012 р. між ПАТ «Дельта Банк» і ПАТ «Альфа-банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» погодився продати (відступити) права вимоги та передати їх ПАТ «Альфа-банк».

При укладенні кредитного договору позичальник не був ознайомлений із усіма умовами кредитування, що пропонуються Банком, в обсязі та порядку, який передбачений Законом України «Про захист прав споживачів». Позивач був ознайомлений лише з тією інформацією, яка була фактично викладена безпосередньо у змісті самого договору, який був розроблений відповідачем.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 21 січня 2019 р. у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

-при підписанні оспорюваного договору, відповідач не надав позивачу інформацію про наслідки укладення такої угоди, в тому числі щодо ціни цієї угоди;

-позивач був повідомлений лише про ту інформацію, яка була зазначена в договорі. Інформація, обов`язкова до повідомлення, не була доведена позичальнику, що призвело до введення його в оману;

-Банк не повідомив позичальника про вартість кредиту з урахуванням: відсоткової ставки по кредиту, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту;

-кредитний договір суперечить законодавству України щодо використання іноземної валюти;

-оспорюваний кредитний договір призвів до дисбалансу прав і обов`язав сторін, і такий містить несправедливі та дискримінаційні умови.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, із таких мотивів.

Суд виходив із недоведеності обставин для визнання недійсним кредитного договору.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком через додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції установлено, що 13.08.2008 р. між позивачем і ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк») укладено кредитний договір №0601/0808/71-077, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати позичальнику (позивачу) грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 65 000 доларів США на строк зі 13.08.2008 р. по 11.08.2038 р. включно на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати зобов`язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором (п. 1.1. кредитного договору) (а.с.7-15).

Згідно з п.1.3. кредитного договору, позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних за весь строк фактичного користування кредитом. Сторони за взаємною згодою, досягнутою при укладанні договору, встановили, що розмір визначеної у цьому пункті відсоткової ставки може змінюватись без укладення додаткового правочину до цього договору, у випадку і в порядку, встановленому п.6.1.2. цього договору.

Кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків по договору купівлі - продажу між позичальником і ОСОБА_2 із метою придбання квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (п. 1.4. кредитного договору).

Згідно з п.1.5. кредитного договору, до складу сукупної (загальної) вартості кредиту для позичальника (його витрат) у зв`язку з отриманням кредиту на умовах цього договору включаються суми, необхідні для погашення кредиту, суми передбачених цим договором процентів, комісій, можливих неустойок, а також вартість витрат, пов`язаних з укладанням іпотечного договору, передбаченого п.2.1. договору, у тому числі будь-яких змін та доповнень до нього, та вартість страхування предмету іпотеки за іпотечним договором відповідно до п.5.1.8 договору. Витрати, пов`язані з укладанням/зміною іпотечного договору, договору страхування предмету іпотеки сплачуються позивачем самостійно безпосередньо особам, що надають відповідні нотаріальні послуги/послуги страхування.

За перевірку документів згідно з цього договору позичальник сплачує Банку в день фактичної видачі кредиту комісію у розмірі 1% від розміру кредиту без ПДВ шляхом сплати суми комісії на рахунок № НОМЕР_1 через касу банку або безготівковим шляхом в національній валюті по офіційному курсу НБУ на день такої сплати (п.3.11 кредитного договору).

Крім того, сторони погодили, що будь-яке порушення позичальником умов цього договору повинно розглядатись як істотне порушення договору, яке надає право банку в порядку, передбаченому договором та/або діючим законодавством України, змінювати строки виконання зобов`язань позичальника за цим договором та/або, незалежно від встановлених договором строків виконання зобов`язань, вимагати від позичальника повернення кредиту та інших передбачених договором платежів та/або прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки (п.9.3 кредитного договору). Зі змісту п.2.1 кредитного договору вбачається, що забезпеченням виконання зобов`язань позичальника по погашенню заборгованості за кредитом, сплаті відсотків за користування кредитом, оплаті комісії, пені за несвоєчасну сплату відсотків і несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, відшкодування збитків у зв`язку з порушенням умов даного договору та інших витрат банку, пов`язаних з одержанням виконання, виступає іпотека об`єкта нерухомості, що придбавається позичальником за договором купівлі-продажу.

Позивачем до матеріалів справи іпотечного договору не додано.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з положеннями ч.ч.1-3 ст. 639 ЦК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з вимогами ст.ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Пунктом 3.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. №168 (надалі - Правила), встановлено, що банки зобов`язані в кредитному договорі зазначити, зокрема, вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов`язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб`єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв`язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках.

Як видно з матеріалів справи, між позивачем і Банком було укладено кредитний договір, що не оспорюється сторонами.

По своїй суті доводи апеляційної скарги зводяться до умов недійсності правочину, зокрема:

-позивач був повідомлений лише про ту інформацію, яка вказана в договорі, а інформація, яка є обов`язковою для повідомлення, не була доведена позичальнику, що призвело до введення його в оману;

-Банком не було доведено належними та допустимими доказами, що позичальник була ознайомлена з умовами кредитування;

-Банк не повідомив позичальника про орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту.

Однак, усі ці доводи суперечать фактичним обставинам справи та письмовим доказам.

Під час підписання кредитного договору, в якому відображено сукупну (загальну) вартість кредиту, розмір відсотків за користування кредитними коштами, мета надання кредитних коштів та інші обов`язкові умови для кредитного договору, у позичальника не виникало жодних заперечень і зауважень щодо підписаного кредитного договору.

Належить відмітити, що основною підставою для визнання недійсним кредитного договору в порядку, передбаченому Законом України «Про захист прав споживачів», є необізнаність позичальника про умови кредитування, зокрема про орієнтовний розрахунок сукупної вартості кредиту та умов кредитного договору саме перед підписанням такого договору, однак у спірних правовідносинах такого встановлено не було. Натомість, підтверджено належними та допустимим доказами про обізнаність позичальника про всі істотні умови кредитного договору, у зв`язку з чим вимоги позивача про визнання кредитного договору недійсним не мають ніякого фактичного та правового підґрунтя.

Довід апеляційної скарги про те, що інформація, яка є обов`язковою для повідомлення, не була доведена позичальнику, що призвело до введення його в оману та істотного дисбалансу сторін на шкоду споживача, не заслуговує на увагу, оскільки по своїй суті є декларативним і бездоказовим.

Отже, як видно з матеріалів справи, укладений кредитний договір повністю відповідає вимогам ч.ч.1,2 ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач була ознайомлена із орієнтовною сукупною вартістю кредиту з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту. Підпис позивача під цими документами свідчить про те, що позичальник як споживач фінансових послуг був належним чином проінформований про всі детальні умови кредитного договору та його сукупну вартість із указівкою усіх обов`язкових умов, а відтак Банком під час укладення із позивачем кредитного договору були дотримані всі норми Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 376 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування оскарженого рішення суду першої інстанції як бездоказові, обґрунтовані припущеннями, суперечні обставинам справи, письмовим доказам і нормам матеріального права, що підлягають застосування до спірних правовідносин.

Керуючисьст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 2. Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21 січня 2019 року залишити без змін. 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 4.Повне судове рішення складено 10 червня 2019 р.

Судді: