Постанова

Іменем України

21 березня 2019 року

місто Київ

справа № 210/5802/16-ц

провадження № 61-25713св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «СІТІСЕРВІС-КР»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 травня 2017 року у складі судді Ступака С. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Зубакової В. П., Барильської А. П., Бондар Я. М.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

Товариство з обмеженою відповідальністю «СІТІСЕРВІС-КР»

(далі - ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР») у грудні 2016 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги у розмірі 2 823, 37 грн, інфляційних втрат у розмірі 310, 70 грн, 3% річних у розмірі 67, 54 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що з 01 січня 2015 року ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР» є управителем будинків, споруд та прибудинкових територій у Металургійному районі м. Кривого Рогу та за період з 01 січня 2015 року до 01 грудня 2016 року надав ОСОБА_4, у приватній власності якої перебуває квартира за адресою: АДРЕСА_1, житлово-комунальні послуги на суму 2 823, 37 грн.

23 травня 2016 року Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за заявою ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР» видано судовий наказ про стягнення заборгованості з ОСОБА_4, який 30 червня 2016 року скасовано, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач позов не визнав, просив суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що між позивачем та відповідачем не укладено договору про надання житлово-комунальних послуг, а тому заборгованість не могла утворитись перед позивачем, оскільки такі послуги відповідач не замовляв.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 травня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2017 року, позов ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР» заборгованість у сумі 2 823, 37 грн, інфляційні витрати у сумі 310, 70 грн, 3 % річних у сумі 67, 54 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Відповідачем чи його представником суду не надано будь-яких доказів, які б підтверджували факт звернення до відповідних органів місцевого самоврядування з приводу ненадання або неналежного надання відповідних житлово-комунальних послуг з обслуговування прибудинкової території відповідного будинку.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, додатково зазначив, що не впливають на правильність висновків суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про невстановлення особи власника квартири, оскільки обов'язок зі сплати комунальних послуг покладається на споживача, тобто на особу, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу й яким може бути як власник житла, так і його наймач.

Доводи апеляційної скарги про невірно обраний позивачем спосіб захисту та наявність підстав для здійснення захисту порушеного права шляхом визнання договору укладеним відхилені апеляційним судом, оскільки відповідно до статті 11 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року) суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, а вимоги про визнання договору укладеним жодною із сторін під час розгляду справи заявлені не були.

Необґрунтованими, на переконання апеляційного суду, є й доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для відкриття провадження у справі, оскільки судом під час вирішення зазначеного питання перевірено відповідність позовної заяви вимогам статей 119, 120 ЦПК України 2004 року й будь-яких підстав для залишення її без руху чи повернення не встановлено. Посилання ж представника відповідача на нез'ясування судом під час відкриття провадження у справі дієздатності та правоздатності позивача не відповідають чинним положенням ЦПК України, оскільки судом перевіряються повноваження представника, які відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України 2004 року посвідчуються відповідними документами, зокрема, довіреністю юридичної особи або документами, що посвідчують службове становище і повноваження керівника. Як при поданні позову, так і під час участі в суді представниками позивача на підтвердження їх повноважень суду першої інстанції надано довіреності, які містяться в матеріалах справи.

Апеляційний суд зробив висновок, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції, відповідно до вимог статей 212-215 ЦПК України 2004 року, встановив права і обов'язки сторін, які беруть участь у справі, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку і ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій засобами поштового зв'язку у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просила скасувати рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2017 року.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що під час відкриття провадження у справі суд першої інстанції не дотримався вимог статей 119, 120 ЦПК України 2004 року, зокрема позовна заява не містить відомостей про представника позивача. Також заявник зазначає, що в матеріалах справи відсутні документи, які підтверджують працевлаштування ОСОБА_6 як представника позивача, а також докази на підтвердження правоздатності та дієздатності позивача. Судами першої та апеляційної інстанцій належним чином не з'ясовано, за якою адресою ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР» надавало послуги заявнику, зокрема за адресою: АДРЕСА_2, чи за адресою: АДРЕСА_1. Також не встановлено на підставі належних та допустимих доказів, що ОСОБА_4 замовляла у позивача житлово-комунальні послуги, що між сторонами укладено договір, а також що від позивача надходила пропозиція укласти такий договір. Також заявник зазначає, що розгляд питання про виправлення описки у оскаржуваному рішенні суду першої інстанції здійснено без належного виклику учасників справи.

На переконання ОСОБА_4, суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували правила статей 12, 13, 19, 20, 21, 26, 29, 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», правила статей 205, 208, 322, 648 ЦК України, пункту 17 частини першої статті 1 Закону України

«Про захист прав споживачів», норми статей 156, 162 ЖК Української РСР.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР» просить відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_4, оскаржувані судові рішення залишити без змін. Позивач зазначає, що відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути єдиною підставою для звільнення споживача від сплати послуг у повному обсязі. Житлово-комунальні послуги надані позивачем своєчасно, безперебійно та належної якості. Доводи про порушення судом першої інстанції норм процесуального права перевірені апеляційним судом та не знайшли свого підтвердження.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року, а отже касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1.

Управителем будинків та прибудинкової території в Металургійному районі м. Кривого Рогу з 01 січня 2015 року є ТОВ «СІТІСЕРВІС - КР», яке на підставі договору від 27 грудня 2013 року, укладеного з Управлінням благоустрою та житлової політики Виконавчого комітету Криворізької міської ради, надає житлово-комунальні послуги з утримання будинків та прибудинкової території мешканцям зазначеного району, в тому числі й відповідачу за адресою місця її проживання.

У зв'язку з несплатою в повному обсязі вартості житлово-комунальних послуг відповідачем ОСОБА_4 утворилася заборгованість за період з 01 січня 2015 року до 01 грудня 2016 року в сумі 2 823, 37 грн.

Згідно з картками фактичної собівартості утримання будинку за адресою: АДРЕСА_1, наданими ТОВ «СІТІСЕРВІС - КР» за період з 01 січня 2015 року до 31 грудня 2016 року, позивачем за адресою: АДРЕСА_1, проводилися роботи з обслуговування та утримання будинку, їх вартість та обсяг підтверджені розрахунками.

Докази на підтвердження факту звернення відповідача, як споживача послуг, в установленому законом порядку до ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР» або ж до Управління благоустрою та житлової політики Виконавчого комітету Криворізької міської ради з приводу ненадання або неналежного надання послуг з утримання будинку або прибудинкової території відсутні.

Інформацією про стан особового рахунку № НОМЕР_1, відкритого на ім'я ОСОБА_4, підтверджено факт несплати наданих позивачем послуг за період з 01 січня 2015 року до 01 грудня 2016 року за тарифами, встановленими рішенням Виконавчого комітету Криворізької міської ради від 14 грудня 2011 року № 419 «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для населення Дзержинського району м. Кривого Рогу», що призвело до утворення заборгованості за зазначений період у розмірі 2 823, 37 грн.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги», статтею 1 якого врегульовано, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Комунальні послуги є результатом господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Виконавець - це суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.

Утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

Відповідно до статті 13 цього Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);

4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Оцінюючи доводи заявника про відсутність укладеного договору про надання послуг з позивачем, Верховний Суд на підставі аналізу змісту частини третьої статті 6, частини першої статті 630 ЦК України, статей 19-21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» зробив висновок, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення як акт цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не вправі відступити від їх положень і врегульовувати свої відносини на власний розсуд.

Таким чином, укладення договору про надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам частини третьої статті 6, статей 627, 630 ЦК України та статей 19, 20 Закону України

«Про житлово-комунальні послуги».

Такий правовий висновок зробив Верховний Суд України в постанові від 10 жовтня 2012 року у справі №6-110цс12.

Хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками відносин у сфері надання житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву споживачу безпосередньо кореспондує визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов'язку оплачувати надані йому послуги.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Статтею 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено поділ житлово-комунальних послуг залежно від порядку затвердження цін/тарифів. Затвердження цін та тарифів на житлово-комунальні послуги віднесено до повноважень органу місцевого самоврядування; за статтею 32 цього Закону плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору, а розмір плати розраховується, виходячи з розміру встановлених цін (тарифів) та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Як встановив суд апеляційної інстанції, у період з 01 січня 2015 року до 31 грудня 2016 року позивач надавав послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за адресою: АДРЕСА_1за тарифами, встановленими Виконавчим комітетом Криворізької міської ради; цей розрахунок перевірено судом.

Зважаючи на наведене, судами першої та апеляційної інстанцій правильно застосовано норми матеріального права до спірних правовідносин за встановлених фактичних обставин справи на підставі досліджених у справі доказів.

Наведені доводи про порушення судом першої інстанції норм процесуального права відхилені Верховним Судом з огляду на таке.

Відповідно до правил частини другої статті 412 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Незазначення позивачем у позовній заяві відомостей про представника позивача та, з урахуванням наведеного, відкриття провадження у справі не призвело до ухвалення у справі незаконного рішення. Такі доводи заявника носять характер формальних міркувань.

Доводи про те, що судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено правоздатність та дієздатність позивача відхилені Верховним Судом. Такі вимоги процесуальним законом не передбачені. Повноваження представника позивача судами першої та апеляційної інстанцій перевірені та встановлені, у матеріалах справи наявні довіреності на представництво інтересів позивача у судах першої та апеляційної інстанцій.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, а тому до уваги не беруться з огляду на межі повноважень суду касаційної інстанції, встановлені статтею 400 ЦПК України. Розмір стягнутої заборгованості, а також нарахування інфляційних втрат та 3% річних заявником не оскаржувалися, а тому судом касаційної інстанції правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права в цій частині не досліджувалася.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані рішення без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик