Постанова

Іменем України

12 червня 2019 року

м. Київ

справа № 345/3873/15-ц

провадження № 61-24032св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 січня 2017 року та публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06 грудня 2016 року у складі судді Юрчака Л. Б. та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 січня 2017 року у складі колегії суддів: Ясеновенко Л. В., Горейко М. Д., Проскурніцького П. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором від 11 травня 2006 року № DNH4KP62480030, укладеного між сторонами на суму 2 308,80 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, утворилась заборгованість, яка станом на 19 червня 2015 року становить 48 848,75 грн.

Позивач уточнив позов та просив стягнути з відповідача 5 056,27 грн заборгованості за відсотками за вказаним договором, що утворилась за період з 29 вересня 2012 року до 29 вересня 2015 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач пропустив строк позовної давності.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 січня 2017 року рішення суду першої інстанції змінено.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 1 102,40 грн. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 з часу отримання кредиту не провела жодної оплати на його погашення, а рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2016 року у справі про стягнення заборгованості за цим же договором кредиту за попередній період встановлено, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), пунктом 6.6 яких установлено позовну давність тривалістю п`ять років, не містять підпису відповідача, а отже, немає підстав вважати, що саме з цими Умовами була ознайомлена ОСОБА_1 . Змінюючи розмір витрат на правову допомогу, суд апеляційної інстанції виходив з того, що витрати за надання правової допомоги підлягають стягненню частково в сумі 1 102,40 грн, тобто за дві години роботи, оскільки справа про стягнення заборгованості за договором кредиту не є складною, більшість документів від імені відповідача підготовлені та підписані її представником за дорученням Баком А. С.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, змінити рішення суду апеляційної інстанції в частині стягнення витрат на правову допомогу та стягнути 3 000,00 грн.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що кредит не повернено, а тому банк має право на стягнення щомісячних платежів у межах строку позовної давності. Суд апеляційної інстанції безпідставно стягнув витрати на правову допомогу, оскільки відповідач не надала належних документів на підтвердження складу і розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що вимога про стягнення витрат на правову допомогу у сумі 3 000,00 грн є документально підтвердженою та обґрунтованою.

У травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу, у яких ОСОБА_1 просить касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення, а судові рішення в частині відмови у задоволенні позову - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 11 травня 2006 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № DNH4KP62480030 на суму 2 308,80 грн, зі сплатою 2,09 % на місяць на суму залишку заборгованості, щомісячного платежу у розмірі 123,72 грн, з кінцевим терміном повернення 12 травня 2008 року.

Зазначений договір був укладений шляхом підписання позичальником заяви позичальника, яка разом із запропонованими ПАТ КБ «ПриватБанк» Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), складає кредитний договір. Датою укладення договору є дата підписання позичальником заяви позичальника, тобто 11 травня 2006 року.

Зі змісту заяви позичальника вбачається, що кредит був наданий на придбання товарів народного споживання, зокрема двох мобільних телефонів, і позичальник доручає банку перерахувати кредитні кошти на розрахунковий рахунок приватного підприємця ОСОБА_2

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2013 року задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення 31 001,19 грн заборгованості, що утворилась станом на 29 січня 2013 року за договором кредиту від 11 травня 2006 року № DNH4KP62480030.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2016 року вказане заочне рішення скасовано.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2016 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту відмовлено за відсутністю доказів отримання ОСОБА_1 будь-яких коштів за кредитним договором.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2016 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову у зв`язку з пропуском позовної давності (а. с. 76)

Зазначеним рішенням встановлено, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), пунктом 6.6 яких установлено позовну давність тривалістю п`ять років, не містять підпису відповідача, а отже, немає підстав вважати, що саме з цими Умовами була ознайомлена ОСОБА_1

Крім того, цим же рішенням суду встановлено, що в заяві позичальника від 11 травня 2006 року найменування позивача вказано як ЗАТ КБ «ПриватБанк», а в Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), долучених до позовної заяви, зазначено ПАТ КБ «ПриватБанк», що суперечить одне одному, оскільки зміни до статуту банку щодо реорганізації з ЗАТ в ПАТ відбулись 17 липня 2009 року.

Зі змісту уточненої позовної заяви вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути з ОСОБА_1 5 056,27 грн заборгованості за відсотками, нарахованими за період з 29 вересня 2012 року до 29 вересня 2015 року.

Встановлено, що ОСОБА_1 з часу отримання кредиту не провела жодної оплати на його погашення.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно зі статтею 526, частиною першою статті 530, статтею 610 та частиною першою статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, абзац другий частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А отже, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Отже, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Суди попередніх інстанцій встановили факт пропуску позивачем позовної давності, зокрема, щодо вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом, а оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося, то спливла і позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом.

Зазначене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права, викладеними у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та спростовує доводи касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що кредит не повернено, а тому банк має право на стягнення щомісячних платежів у межах строку позовної давності.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 79 ЦПК України 2004 року до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема витрати на правову допомогу.

При визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерій реальності витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерій розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна та інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.

Відповідно до частин першої, другої статті 84 ЦПК України 2004 року витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», чинного на час виникнення спірних правовідносин, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Отже, витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь в судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних з наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови в задоволенні вимог про їх відшкодування.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Суд апеляційної інстанції встановив, що 20 жовтня 2015 року ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_3 договір про надання правової допомоги та того ж дня сплатила визначену договором вартість послуг в сумі 3 000,00 грн, що підтверджено оригіналом договору, оригіналом квитанції до прибуткового касового ордера № 11 та розрахунком витрат (а. с. 81, 82, 84, 86).

Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що витрати за надання правової допомоги підлягають стягненню з ПАТ КБ «ПриватБанк» частково в сумі 1 102,40 грн, тобто за дві години роботи, оскільки справа про стягнення заборгованості за договором кредиту не є складною, більшість документів від імені відповідача підготовлені та підписані її представником за дорученням Баком А. С. (а. с. 40, 47, 48, 51, 58, 69, 71, 73, 75, 80).

Доводи ОСОБА_1 про те, що саме після проведення представником ОСОБА_3 розрахунків та надання правової допомоги у оскарженні попереднього рішення про стягнення з неї на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за цим же договором кредиту відповідач подав уточнену позовну заяву про зменшення розміру позовних вимог до 5 056,27 грн, а отже, 3 000,00 грн витрат на правову допомогу є обґрунтованими, не знайшли свого підтвердження та не спростовують висновку суду апеляційної інстанції про те, що надання правової допомоги у оскарженні рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська є витратами у іншій справі і не можуть бути віднесені до витрат на правову допомогу у цій справі.

При вирішенні справи суди правильно визначили характер правовідносин між сторонами, правильно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції у незміненій частині та рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06 грудня 2016 року у незміненій частині та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко
Судді: А. А. Калараш А. О. Лесько С. Ю. Мартєв Є. В. Петров