Справа № 558/60/19
номер провадження 2/558/47/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2019 року смт. Демидівка

Демидівський районний суд Рівненської області, в складі судді одноособово Феха Т.С., при секретарі судових засідань Свереп`юк А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою до відповідача Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

У позовній заяві позивач ОСОБА_1 просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, що вчинений 1 грудня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. і зареєстрований в реєстрі за № 23328 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за Генеральною угодою № б/н від 6 грудня 2014 року в розмірі 88105,34 гривень за період з 6 грудня 2014 року по 23 жовтня 2017 року, тобто за 1052 дні, а також 1800,00 гривень витрат за вчинення виконавчого напису.

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 посилається на те, що виконавчий напис вважає незаконним та відповідно таким, що не підлягає виконанню, оскільки Перелік документів за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року за № 1172. З моменту прийняття цієї постанови і до 10 грудня 2014 року була чинною редакція Переліку, згідно якої стягнення кредитної заборгованості на підставі виконавчих написів було можливе тільки за нотаріально посвідченими угодами, що передбачали сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також звернення стягнення на заставлене майно.

10 грудня 2014 року набула чинності постанова Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», якою Перелік був доповнений новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних правовідносин», яким створено можливість вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями.

Проте, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 визнано незаконним та не чинним розділ «Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних правовідносин», а відтак Перелік повернувся до попередньої редакції, яка не передбачала можливості вчинення виконавчого напису нотаріуса на нотаріально не посвідченому кредитному договорі. Отже, оскаржуваний виконавчий напис вчинений на не передбаченому Переліком борговому документі кредитному договорі, який нотаріально не посвідчений, а тому не підлягає виконанню.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, подав до суду заяву в якій просив справу розглянути без його участі та зазначав про те, що позовні вимоги підтримує.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав до суду відзив на позовну заяву в якому просив справу розглянути без його участі та зазначав про те, що відповідач позовні вимоги позивача не визнає, вважає їх безпідставними. Крім того, представник відповідача зазначав про те, що на його думку, виконавчий напис вчинений з дотриманням вимог чинного законодавства; нотаріус не встановлює права та обов`язки сторін, безспірність вимог, а лише перевіряє наявність необхідних документів для вчинення виконавчого напису (а.с. 39, 40).

Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву в якій просив справу розглянути без його участі (а.с. 26).

В силу вимог ч. 3 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

З урахуванням зазначених правових норм, суд вважає за можливе розгляд справи провести без участі сторін та їх представників, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази по справі та оцінивши їх, як кожен окремо, так і в їх сукупності за внутрішнім переконанням, приходить до наступного висновку.

Суд вирішив справу в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами по справі.

Ухвалою суду від 15 лютого 2019 року провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 було відкрите.

Ухвалою суду від 27 березня 2019 року клопотання позивача були задоволені та судом витребувано документи, що стали підставою для видачі виконавчого напису та копії матеріалів виконавчого провадження щодо виконання виконавчого напису.

27 березня 2019 року відповідачем до суду надано відзив на позовну заяву в якому відповідач зазначає про те, що позовні вимоги позивача не визнає, оскільки вважає, що виконавчий напис вчинений у порядку визначеному чинним законодавства.

27 березня 2019 року судом проведено підготовче засідання у даній справі.

В ході судового розгляду справи встановлено, що 6 грудня 2014 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт № б/н.

1 грудня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №23328, про стягнення з ОСОБА_1 користь Публічного акціонерного товариства "ПриватБанк", заборгованості за Генеральною угодою № б/н від 6 грудня 2014 року за період з 6 грудня 2014 року по 23 жовтня 2017 року, тобто за 1052 дні в розмірі 88105,34 гривень, що складається з: 29179,75 гривень заборгованості за тілом кредиту, 8535,07 гривень заборгованості за відсотками, 34671,85 гривень заборгованості за пенею та комісією, 15718,67 гривень штрафу згідно п. 2.2. Генеральної угоди № б/н, а також 1800,00 гривень за вчинення виконавчого напису (а.с. 17, 65).

На підставі вищевказаного виконавчого напису, 19 лютого 2018 року державним виконавцем Демидівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Колоєздом І.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №55831847 (а.с. 63).

Відповідно до статті 18 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

За своєю суттю виконавчий напис є розпорядженням нотаріуса про примусове стягнення з боржника на користь кредитора грошових сум або передачі чи повернення майна кредитору, здійснене на документах, які підтверджують зобов`язання боржника, тобто в основі вчинення цієї нотаріальної дії знаходиться факт безспірності відповідальності боржника, тому вчинення виконавчого напису - це не вирішення спору між кредитором та боржником щодо суми боргу, а підтвердження безспірності зобов`язань боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 Закону України "Про нотаріат" нотаріус вчиняє виконавчий напис, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Аналогічна правова норма викладена у п. 3.1. Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 282/20595, де зазначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем.

Пункт 3.2. Глави 16 цього Порядку передбачає, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172.

Відповідно до п. 2 Переліку документів за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року за № 1172 для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Враховуючи позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові від 23 січня 2018 року справа № 310/9293/15, провадження № 61-154 Верховний Суд, зазначив, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак, характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З тексту оскаржуваного виконавчого напису вбачається, що нотаріус, при його вчиненні, керувався статтями 87-91 Закону України «Про нотаріат» та пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року за № 1172, в редакції від 10 грудня 2014 року. Пунктом 2 Перелік було доповнено Постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів».

Дійсно, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, а саме: п. 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості».

Отже, нотаріус в день вчинення виконавчого напису керувався пунктом Переліку, який був незаконним та не чинним.

Крім того, як встановлено із документів нотаріальної справи, на підставі яких було вчинено виконавчий напис, нотаріусу для вчинення виконавчого напису було надано відповідачем заяву, Генеральну угоду від 6 грудня 2014 року, розрахунок заборгованості, письмову вимогу до позичальника про усунення порушень за кредитним договором та підтвердження про надіслання такої вимоги позичальнику.

Разом з тим, із змісту виконавчого напису встановлено, що загальна сума стягнення за виконавчим написом складається з заборгованості за тілом кредиту, заборгованості за відсотками, заборгованості за пенею та комісією.

Проте, із змісту Генеральної угоди від 6 грудня 2014 року встановлено, що розмір пені та комісії визначається Умовами та правилами надання банківських послуг, які є частиною Генеральної угоди від 6 грудня 2014 року (додатком до такої угоди) та які не були надані нотаріусу для вчинення виконавчого напису.

Ненадання нотаріусу Умов та правил надання банківських послуг позбавляло можливості нотаріуса, на думку суду, пересвідчитись у правильності та обґрунтованості проведеного розрахунку, а отже, безспірності вимог стягувача.

Разом з тим, посилання представника відповідача у відзиві на безспірність вимог стягувача щодо яких вчинений виконавчий напис не узгоджується з положеннями ст. 549 ЦК України, яка визначає штраф і пеню одним видом цивільно-правової відповідальності, одночасне застосування яких за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Така ж правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року в справі №6-2003цс15 та у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року в справі № 6-1374цс17.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України "Про нотаріат"). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

З огляду на викладене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України "Про нотаріат" захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

При цьому законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника, стягувача та оцінки наданих ними доказів.

Отже, на думку суду, у даному випадку, нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, чим порушив норми Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

З урахуванням вказаних обставин справи та зазначених правових норм, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача та їх задоволення.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову, суд стягує з відповідача документально підтверджені витрати позивача щодо сплати судового збору в розмірі 768,40 гривень (а.с. 1).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 50, 88 Закону України «Про нотаріат», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, ст.ст. 10, 12, 81, 89, 258-259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, код - 14360570), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович ( АДРЕСА_2 ), про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, задовільнити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, що вчинений 1 грудня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. і зареєстрований в реєстрі за № 23328 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за Генеральною угодою № б/н від 6 грудня 2014 року в розмірі 88105,34 гривень за період з 6 грудня 2014 року по 23 жовтня 2017 року, та 1800,00 гривень витрат за вчинення виконавчого напису.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду через Демидівський районний суд Рівненської області шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.С. Феха.

Повний текст рішення складено 7 червня 2019 року.