Провадження №2/242/224/19
Справа №242/2871/18
РІШЕННЯ

Іменем України

24 червня 2019 року Селидівський міський суд Донецької області у складі: головуючого судді Капітонова В.І., секретар судового засідання Нарижна О.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Селидівського міського суду Донецької області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Селидівської міської ради, про визначення місця проживання дитини,

за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_3 , відповідача ОСОБА_2 , представника Служби у справах дітей Селидівської міської ради Сузіної Л.О., малолітньої дитини ОСОБА_4 , психолога ОСОБА_5 ,

встановив:

Позивач звернулась до суду із позовом про визначення місця проживання малолітньої дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 Подружжя має двох дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Шлюб між сторонами розірвано рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 28.01.2015 року. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 15.02.2016 року визначено місце проживання дітей разом із батьком ОСОБА_2 . Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 18.12.2017 року ОСОБА_1 встановлено ступінь участі у вихованні малолітніх дітей у вигляді днів зустрічей та оздоровлення влітку. На даний час малолітній ОСОБА_4 проживає разом із матір`ю та виявив бажання постійно проживати разом із матір`ю. З урахуванням уточнених вимог просить суд визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за місцем проживання матері.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей Селидівської міської ради Сузіна Л.О. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки позивач не має постійного місця проживання.

Допитаний у судовому засіданні малолітній ОСОБА_4 , 2008 року народження, за участю психолога ОСОБА_5 , пояснив, що він зараз проживає разом із мамою ОСОБА_1 , йому дуже комфортно разом із нею, вона його годує, гуляє разом із ним та допомагає робити уроки. З батьком він гуляв не так часто, як з мамою. Коли він проживав у батько його ображав ОСОБА_7 , це інша дитина в родині батька. Зазначив, що бажає проживати разом із мамою та бачитись із батьком.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 23.08.2018 року відкрито провадження у справі, розгляд справи здійснюється в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 01.10.2018 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

13.11.2018 року у судовому засіданні без виходу до нарадчої кімнати судом постановлено ухвалу, якою зобов`язано Службу у справах дітей надати висновок про умови проживання позивача.

Заслухавши пояснення учасників справ, пояснення представника третьої особи, з`ясувавши думку малолітнього ОСОБА_4 , 2008 року народження, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Сторони перебували з 10.11.2007 року у зареєстрованому шлюбі, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Селидівського міського управління юстиції Донецької області.

Подружжя є батьками неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 14.03.2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Селидівського міського управління юстиції Донецької області, та копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 09.03.2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Селидівського міського управління юстиції у Донецькій області.

Факт того, що рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 28.01.2015 року шлюб між сторонами розірвано, учасники справи не оспорюють, а тому дана обставина в силу ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 15.02.2016 року, яке набрало законно сили, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей та звільнення від сплати аліментів задоволено. Визначено місце проживання неповнолітніх ОСОБА_4 , 2008 року народження, та ОСОБА_6 , 2012 року народження, разом із батьком ОСОБА_2 , 1985 року народження.

Рішенням виконавчого комітету Селидівської міської ради від 18.12.2017 року за №207 ОСОБА_1 встановлено ступінь участі у вихованні малолітніх дітей у вигляді днів зустрічей та оздоровлення влітку за попередньою домовленістю з батьком дітей.

Згідно з актом, складеним 31.05.2018 року головою правління ОСББ ОСОБА_8 .М ОСОБА_9 , у присутності свідків, ОСОБА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , без реєстрації протягом двох років. З 20 квітня 2018 року разом із ОСОБА_1 без реєстрації проживає її малолітній син ОСОБА_10 , 2008 року народження.

За змістом положень частин 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до статті 3, статті 18 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 02 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Стаття 141 СК України визначає, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.

Відповідно до частини 2 статті141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.

Частиною 2 статті 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно із частиною 4 статті 150 СК України, батьки зобов`язані поважати дитину.

Відповідно до статті 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Частиною 2 статті 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2).

Відповідно до частини 1, 2, 3 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Частинами 1,2 стаття 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Так, рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 15.02.2016 року, яке набрало законно сили, визначено місце проживання неповнолітніх ОСОБА_4 , 2008 року народження, та ОСОБА_6 , 2012 року народження, разом із батьком ОСОБА_2 , 1985 року народження.

Але, у зв`язку з тим, що малолітній ОСОБА_4 , 2008 року народження, виявив бажання проживати разом із матір`ю, а рішенням суду визначено місце проживання цієї малолітньої дитини з батьком, не позбавляє позивача звернутись до суду із даним позовом.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 , 1988 року народженця, є матір`ю малолітніх ОСОБА_10 , 2008 року народження, та ОСОБА_6 , 2012 року народження. Позивач проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , працює в ПП «Кадрсервіс-2» де отримує заробітну плату, позитивно характеризується за місцем роботи.

Судом встановлено, що дитина має особисту прихильність як до матері та і до батька, але має з матір`ю більш тісний емоційний зв`язок та виявив бажання проживати разом із нею.

Суд приймає згоду дитини на проживання з матір`ю абсолютною, оскільки така згода відповідає інтересам самої дитини.

Суд не бере до уваги твердження представника третьої особи Служби у справах дітей Селидівської міської ради з приводу того, що позов не підлягає задоволенню, оскільки позивач не має постійного місця проживання. Також суд не бере до уваги висновок виконавчого комітету Селидівської міської ради від 20.09.2018 року №02-23/5-908, згідно з яким орган опіки та піклування міської ради вважає недоцільним визначення місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у матері ОСОБА_1 , виходячи з наступного.

Стаття 161 СК України не містить застереження щодо неможливості визначити місце проживання дитини з одним із батьків через відсутність у них постійного місця проживання, та дана обставина не може стати на заваді інтересам дитини, яка бажає проживати з матір`ю.

Обставин, які свідчили б про те, що мати дитини зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, або своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини, судом не встановлено.

Крім того, відповідно до цивільно-процесуального законодавства жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У висновку виконавчого комітету Селидівської міської ради від 20.09.2018 року №02-23/5-908 зазначено, що ОСОБА_1 не приділяє належної уваги стану здоров`я ОСОБА_4 , 2008 року народження, часто змінює місце тимчасового проживання, за місцем проживання ОСОБА_1 належні умови для проживання, виховання та розвитку малолітньої дитини, час від часу не створено.

Разом з тим, суд вважає, що висновок є недостатньо обґрунтованим, оскільки не відвідування матір`ю з червня 2018 року педіатра не може свідчити про те, що вона не приділяє належної уваги стану здоров`я дитини. Крім того, суд критично оцінює зазначене у висновку щодо відсутності належних умов для проживання, виховання та розвитку малолітньої дитини, оскільки дані обставини не підтверджено належними та допустимими доказами.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що висновок виконавчого комітету Селидівської міської ради від 20.09.2018 року №02-23/5-908 не може мати переваги над іншими доказами, та даний висновок органу опіки суперечить інтересам дитини.

Проаналізувавши представлені сторонами в силу вимог ст.ст. 76,77 ЦПК України докази та оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи інтереси малолітнього ОСОБА_4 , 2008 року народження, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 12,13,81,259,258,263-265 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей Селидівської міської ради, про визначення місця проживання дитини задовольнити.

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду через Селидівський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а після її функціонування, безпосередньо до Донецького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 27.06.2019 року.

Суддя В.І.Капітонов