КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6581/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 року м. Київ

Справа № 752/7440/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Даценко М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 грудня 2018 року, постановлене у складі судді Плахотнюк К.Г.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва», треті особи: ОСОБА_3 , Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення порядку користування квартирою, що є частковою власністю,

встановив:

У квітні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва», треті особи: ОСОБА_3 , Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просила:

- встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши відповідачу ОСОБА_2 у користування житлову кімнату площею 17,5 кв.м., що максимально відповідає його частці в праві власності на квартиру, у користування позивача виділити житлову кімнату, площею 12,1 кв. м. та лоджію, площею 1,2 кв.м., оскільки лоджія примикає тільки до цієї кімнати, у користування їх сина ОСОБА_4 виділити житлову кімнату площею 10,5 кв.м.; у загальному користуванні залишити місця загального користування - кухню, санвузол, коридор.

- зобов`язати відповідача КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» ЖЕД -106 розподілити особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг, що надаються в квартиру відповідно до встановленого порядку користування квартирою.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалась на те, що вона та відповідач ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі. Відповідно до договору купівлі-продажу від 27.03.2013 року нею та відповідачем було придбано в рівних частках квартиру АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі також проживає та зареєстрований їх спільний син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Квартира має загальну площу - 66,5 кв.м., житлову площу 40,1 кв. м., складається з трьох житлових кімнат площею 17,5 кв.м., 10,5 кв.м. та 12,1 кв.м., кожна з кімнат є ізольованою. Вона та відповідач не можуть досягти згоди у користуванні квартирою, ОСОБА_2 чинить перешкоди у користуванні квартирою шляхом усних погроз вселити до квартири своїх родичів, не здійснює оплату за користування комунальними послугами.

При визначені запропонованого нею варіанту користування квартирою, що перебуває у її спільній частковій власності з відповідачем ОСОБА_2 , просила врахувати, що відповідач у меншій частці, а вона в більшій частці відступає від рівності часток саме в інтересах їх спільного сина, який досяг чотирнадцяти років, має рівні права на користування спірним житловим приміщенням та потребує ізольованої кімнати, а такий розподіл не порушить прав та законних інтересів відповідача.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10 грудня 2018 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

Вказує, що оскільки у даному випадку спірні правовідносини не стосуються реального поділу майна, а встановлення порядку спільного користування ним, то критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Тобто, оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Наведені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України в постанові від 17.02.2016 № 6-1500цс15.

Відповідач ОСОБА_2 перешкоджає позивачу та третій особі - ОСОБА_3 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом погроз вселити до квартири своїх родичів та не здійснює оплату за користування комунальними послугами, у зв`язку з цим позивач змушена була звернутися до суду з позовом про встановлення порядку користування квартирою. Однак, судом не враховані норми права, на які вказував позивач, що дають можливість захистити своє право на користування квартирою в судовому порядку.

Крім того, судом не враховані права та інтереси спільної дитини позивача та відповідача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає у вищезазначеній квартирі. Оскільки ОСОБА_3 вже 16 років, спільне проживання в кімнаті з позивачем є неможливим, за цих підстав позивачем висувалася позовна вимога про надання сину в користування одну із житлових кімнат у квартирі, добровільно відступивши від порядку користування ідеальної 1/2 частини квартири, що належить позивачу.

Звертає увагу на те, що кімнати у вказаній квартирі ізольовані, тому є можливість виділити позивачу, відповідачу ОСОБА_2 та третій особі - ОСОБА_3 по окремій кімнаті не порушуючи їхні права, однак судом не взята дана обставина до уваги.

Крім того, відповідачем ОСОБА_2 не сплачується плата за надання комунальних послуг у вказаній квартирі, внаслідок чого утворилася заборгованість, наявність одного особового рахунку є перешкодою у належній сплаті за комунальні послуги за користування квартирою. Зазначає, що в разі непорозуміння між співвласниками квартири стосовно плати за комунальні платежі можливий поділ відповідної плати між співвласниками.

У відзиві на апеляційну скаргу директор Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» Латанюк Н. заперечує проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, вважає їх безпідставними та такими, що не відповідають нормам чинного законодавства та дійсним обставинам справи, а прийняте судом першої інстанції рішення законним.

Посилається на те, що діючим законодавством обов`язок по оплаті комунальних платежів, відповідно до частки співвласника в квартирі, покладений на кожного з співвласників. КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» не є виконавцем послуг з централізованого постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізованого опалення. Виконавцями зазначених послуг є - ПАТ «Київводоканал», ПАТ «Київенерго», ПАТ «Київгаз». Між КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» та Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» укладено договір від 05.04.2017 № 85 «Про надання послуг». Таким чином після вирішення питання щодо користування спільним майном між співвласниками для вирішення питання розподілу особового рахунку позивачу потрібно звернутися до Комунального концерну «Центр комунального сервісу» та укласти окремий договір про надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкової території.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Посилається на те, що він з позивачем ОСОБА_1 не є співвласниками вище вказаної квартири, кожен з них придбав по 1/2 частини квартири відповідно договору купівлі-продажу від 27 березня 2013 року. Позивач має право власності на частину квартири АДРЕСА_2 , де і була зареєстрована до 05 жовтня 2016 року, і в якій на даний час вона проживає разом з їхнім сином ОСОБА_6 . В спірній квартирі позивач з сином проживає періодично і ніяких перешкод в користуванні квартирою він не чинить. Твердження позивача про те, що він не здійснює оплату за користування комунальними послугами не відповідає дійсності, оскільки він постійно сплачував всі рахунки повністю, що підтверджується квитанціями про сплату комунальних послуг. Останній рік він сплачує рахунки у відповідності до вимог ст. 360 ЦК України, відповідно до своєї частки у спільній частковій власності.

Зазначає, що він не заперечує проти розподілу рахунків, оскільки ОСОБА_1 є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 і мала сплачувати половину рахунків. Вказує, що посилання позивача про те, що він має намір продати свою частину квартири за ціною нижче ринкової не відповідає дійсності, оскільки неодноразово пропонував позивачу продати їй свою частину квартири, або придбати в неї її частину квартири по існуючим ринковим цінам.

Звертає увагу на те, що він з позивачкою у користуванні своєю власністю мають рівні права, тому, враховуючи поверховий план квартири, неможливо визначити порядок користування спірним житловим приміщенням за заявленими вимогами. Оскільки позивач вважає, що спільне користування вище вказаною квартирою є неможливим і створює йому нестерпні умови для проживання, єдиним виходом є продаж спірної квартири і придбання кожному з власників окремого житла.

Також, посилання скаржника на ст. 405 ЦК України вважає безпідставним, оскільки він з позивачем розлучені, разом не проживають і не ведуть спільного господарства, що в контексті ст. 405 ЦК України вимога спільного проживання має обов`язковий характер.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_7 підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_8 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.

Представник КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» - Романенко С.В. заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, про причини своєї неявки суд не повідомили, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи, що житлова кімната, площею 17,5 кв.м., яку позивач просить суд виділити у користування відповідача ОСОБА_2 , не відповідає частці останнього, а також заперечення відповідача ОСОБА_2 щодо запропонованого позивачем порядку користування квартирою, відповідно у суду відсутні підстави для задоволення позову у частині, що стосується встановлення порядку квартирою АДРЕСА_1 .

Щодо заявлених позовних вимог до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» ЖЕД 106 про зобов`язання розподілити особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг, що надаються в спірну квартиру, то вони також не підлягають задоволенню з огляду на заперечення відповідача, що це підприємство не є постачальником усіх комунальних послуг, які отримують власники спірної квартири, а тому не може розподіляти особові рахунки між власниками щодо всіх послуг.

Крім того, при вирішенні спору ОСОБА_1 до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» ЖЕД 106 суд приймає до уваги, що ці вимоги є взаємопов`язаними з вимогами до відповідача ОСОБА_2 про встановлення порядку користування житловим приміщенням. Заявляючи вимоги до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» ЖЕД 106, позивач просить зобов`язати останнє розподілити особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг, що надаються в квартиру відповідно до встановленого порядку користування квартирою. З огляду на висновки суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення порядку користування спірною квартирою, відповідно відсутні підстави для задоволення позову і в частині зобов`язання КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» ЖЕД 106 розподілити особові рахунки.

З висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 27.03.2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири з продавцями ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , відповідно до якого продавці зобов`язалися передати у власність покупців ( ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ) в рівних частках квартиру під номером АДРЕСА_1 , а покупці зобов`язалися прийняти цю квартиру в рівних частках ( ОСОБА_2 - 1/2 частку, ОСОБА_1 - 1/2 частку) та сплатити за неї ціну відповідно до умов, що визначені в цьому ж договорі. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Боднар Н.В., зареєстровано в реєстрі за № 805. (а.с.15-16).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 17).

Відповідно до довідки по формі №3, виданої 25.01.2017 року КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» ЖЕД 106, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано місце проживання: власника особового рахунку - ОСОБА_2 , дружини ОСОБА_1 , сина ОСОБА_3 (а.с.21).

Відповідно до положення ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 355 ЦПК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦПК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Виходячи зі змісту положень ст. 358 ЦК України, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість.

Як роз`яснено в п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користуванням приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Разом з тим, заявляючи позовні вимоги, позивач ОСОБА_1 просить виділити у користування відповідача (власнику 1/2 частини квартири) кімнату площею 17,5 кв. м., у користування позивача ( власника 1/2 частини квартири) кімнату площею 12,1 кв.м., у користування їх з відповідачем спільного сина ( який не є співвласником квартири), кімнату площею 10,5 кв.

Встановивши, що спірна квартира належить позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для встановлення порядку користування квартирою, заявленого у позовній заяві, оскільки запропонований спосіб користування призведе до порушення рівності часток сторін у спільній частковій власності, що суперечить вимогам ч.3 ст.358 ЦК України та порушить право відповідача.

Доводи апеляційної скарги про те, що у даному випадку спірні правовідносини не стосуються реального поділу майна, а встановлення порядку спільного користування ним, то критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим, колегія суддів у даному випадку вважає необґрунтованими, оскільки позивачем заявлені позовні вимоги про встановлення порядку користування майном в тому числі з особою, що не є власником цього майна.

Як вбачається з копії наявного у матеріалах справи технічного паспорту, житлова площа квартири становить 40,1 кв.м. та складається із трьох ізольованих кімнат, площею 17,5 кв.м., 10,5 кв.м., 12,1 кв.м.

Таким чином, на ідеальну частку у праві власності на квартиру кожної із сторін ( 1/2) припадає: 40,1 кв.м. : 2 = 20,05 кв.м. житлової площі

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд може виділити в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Однак вимоги позивача про встановлення такого порядку користування, при якому у користування третьої особи (спільного сина сторін), який не є співвласником спірної квартири, буде виділена кімната, площею 10,5 кв.м., правильно визнані судом першої інстанції необґрунтованими, оскільки закон передбачає встановлення порядку користування спільною частковою власністю саме між співвласниками, а не іншими особами, які з передбачених законом підстав мають право користування тим житлом, що визначене власником.

Відповідно до ст. 176 СК України батьки зобов`язані передати в користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Таким чином, наявність у третьої особи права користування спірною квартирою є похідним від прав співвласників квартири, якими є сторони у справі, тоді як правом встановлення порядку користування спільною частковою власністю наділені лише співвласники майна.

Отже, доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими та безпідставними, оскільки визначення порядку користування квартирою, яка перебуває у спільній частковій власності, можливе лише між її співвласниками, яким неповнолітній ОСОБА_3 не є.

Посилання в апеляційній скарзі на правову позицію Верховного Суду України № 6-1500цс15 від 17.02.2016 року колегія суддів вважає безпідставним, оскільки відповідно до обставин справи, в якій висловлена дана правова позиція, визначення порядку користування 3-х кімнатною квартирою, житловою площею 43,8 кв.м, відбувалось між трьома співвласниками, в користування одного із співвласників була виділена окрема кімната, при цьому її розмір перевищив ідеальну частку на 1,45 кв.м, а двом іншим співвласникам були виділені у користування дві інші кімнати, площею 32,85 кв.м, що менше від ідеальної частки відповідно на 1,45 кв.м.

Отже, посилання скаржника на правову позицію Верховного Суду України в постанові від 17.02.2016 № 6-1500цс15 не стосуються заявлених позовних вимог у даній справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач чинить перешкоди у користуванні спірною квартирою, шляхом усних погроз вселити до квартири своїх родичів, не здійснює оплату за користування комунальними послугами, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки належним та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин позивач не надала, і позовних вимог з цього приводу ( усунення перешкод у користуванні квартирою) позивач не заявляла.

Оскільки підстави для задоволення позову у частині встановлення порядку квартирою АДРЕСА_1 відсутні, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» про зобов`язання розподілити особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до статті 19, частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між споживачами та виконавцями у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Розподіл особового рахунку можливий лише за умови укладення з кожним із споживачів окремих договорів про надання послуг.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову і в частині зобов`язання здійснити розподіл особових рахунків, оскільки у визначений позивачем спосіб неможливо встановити порядок користування квартирою. При цьому позивач не позбавлена можливості після вирішення питання щодо користування спільним майном між співвласниками звернутися до підприємств, які надають комунальні послуги, для укладення відповідних договорів на погоджених сторонами умовах і тільки в разі відмови в укладенні договору вона може звернутися до суду з відповідним позовом про вирішення спору та про захист порушених прав.

Доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам позовної заяви і були предметом дослідження й ретельної оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано відхилив, про що свідчить зміст оскаржуваного судового рішення.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 20 червня 2019 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.