Справа № 461/6882/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/811/700/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Савуляка Р.В.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю представника апелянта ОСОБА_5 , представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 квітня 2017 року в складі судді Зубачик Н.Б. у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення аліментів, визнання майна спільною власністю, поділ спільного майна, зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про припинення права власності на спільне майно, визнання права власності, позовом третьої особи ОСОБА_8 до ОСОБА_7 , ОСОБА_6 про визнання права власності на квартиру,-

встановила:

У жовтні 2016 року позивач ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення аліментів, визнання майна спільною власністю, поділ спільного майна.

Вимоги обґрунтовувала тим, що між нею та відповідачем 19.07.1991 року укладений шлюб. Від шлюбу подружжя має повнолітню дитину - дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає в Канаді та навчається в University Housyen TX, повністю перебуває на утриманні позивачки. Під час перебування у шлюбі сторонами придбано нерухоме майно, зокрема: квартира АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_2 , а також інші приміщення, що не є предметом спору.

Зменшивши позовні вимоги (т. 2, а.с. 12) ОСОБА_6 просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі - 13000,00 грн. щомісячно до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення дочкою 23-річного віку, визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю сторін, провести поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за ОСОБА_6 права власності на:

- 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 ;

- 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_2 .

09.12.2016 року відповідач ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6 про припинення права власності на спільне майно.

Зустрічний позов ОСОБА_7 обґрунтував тим, що спільним майном сторін є лише 1/2 ідеальна частка квартири АДРЕСА_1 . Відтак, ОСОБА_6 може претендувати на 1/4 частку даного майна. Крім цього, інша 1/2 частина квартири була набута у дар ОСОБА_7 Відтак, на час розгляду справи він фактично є власником 3/4 частин квартири. Зазначає, що 1/4 частка приміщення не може бути виділена в натурі, спільне володіння і користування є неможливим, припинення права власності ОСОБА_6 на квартиру не завдасть інтересам останньої значної шкоди. Просив суд припинити право власності ОСОБА_6 на 1/4 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 та визнати право власності на цю частку за ОСОБА_7

23.02.2017 року до суду з позовом звернулася третя особа - ОСОБА_8 , який заявив самостійні вимоги на предмет спору до ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .

Свої вимоги обгрунтовував тим, що предметом первісного позову є поділ майна подружжя, зокрема квартири АДРЕСА_2 . Разом з тим, такий поділ майна порушив би права ОСОБА_8 з огляду на те, що 01.07.1997 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 була укладена угода про спільну діяльність, предметом якої буда спільна мета - набуття у власність квартири АДРЕСА_2 . Відповідно до угоди вартість квартири становила 8000,00 грн., які мав внести ОСОБА_8 , а вартість реконструкції також 8000,00 грн., які повинен був нести ОСОБА_7 . В день укладення угоди ОСОБА_8 ОСОБА_7 були передані грошові кошти у сумі 8000,00 грн. і вже 09.07.1997 року квартира була придбана шляхом укладання договору купівлі-продажу. У зв`язку з тим, що ОСОБА_7 не виконав умов договору у повній мірі, ОСОБА_8 також вніс 7000,00 грн. для реконструкції квартири. Відтак ОСОБА_8 , вважаючи себе власником квартири АДРЕСА_2 , просив суд визнати за ним право власності на квартиру.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 05 квітня 2017 року узадоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення аліментів, визнання спільною власністю, поділ спільного майна - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про припинення права власності на спільне майно, визнання права власності - задоволено частково.

Припинено право власності ОСОБА_6 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на 1/4 ідеальну частину квартири АДРЕСА_1 з виплатою ОСОБА_6 вартості вказаної частки у розмірі 470000,00 грн., що внесена ОСОБА_7 на депозит Територіального управління Державної судової адміністрації у Львівській області відповідно до платіжного доручення № 205196 від 22.02.2017 року.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_8 до ОСОБА_7 , ОСОБА_6 про визнання права власності на квартиру - задоволено.

Визнано за ОСОБА_8 право власності на квартиру АДРЕСА_3 будинку АДРЕСА_4 , загальною площею 55,9 кв.м, яка відповідно до рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 19.09.1997 року №574 використовується як нежитлова.

Стягнуто з ОСОБА_7 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_8 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 4000,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_8 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 4000,00 грн.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 квітня 2017 року оскаржувалось в апеляційному порядку за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_9 .

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 16.07.2018 року апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_9 - задоволено частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 квітня 2017 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_8 до ОСОБА_7 , ОСОБА_6 про визнання права власності на квартиру - скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_8 до ОСОБА_7 , ОСОБА_6 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_3 « АДРЕСА_4 - відмовлено.

В решті рішення суду залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_8 в користь ОСОБА_6 4400 грн. 00 коп. (чотири тисячі чотириста грн. 00 коп.) судового збору за подачу апеляційної скарги.

15.02.2019 року рішення суду оскаржила ОСОБА_5 , як представник ОСОБА_4 , яка є спільною дочкою сторін, однак не знала про судові справи батьків.

В апеляційній скарзі заначає, що дізнавшись про результати розгляду позову її матері про стягнення аліментів, а також враховуючи негідну поведінку свого батька, ухилення його від виховання та утримання ОСОБА_4 , остання категорично не погоджується із рішенням суду першої інстанції про відмову у стягненні аліментів.

Так, покликаючись на норми Сімейного Кодексу України, за якими аліменти одержані на дитину, є власністю дитини зазначає, що продовжуючи навчання після досягнення повноліття та до 23 років, ОСОБА_4 мала та має право на присудження аліментів на її утримання від свого батька.

Таким чином, оскаржуване рішення вплинуло безпосередньо на права ОСОБА_4

Зазначає, що факт її навчання у навчальних закладах США після досягнення повноліття підтверджується копіями дипломів відповідних навчальних закладів та довідками університетів про період навчання.

23-річного віку ОСОБА_4 досягла 25.08.2017 року, тому на думку апелянта, остання має право на аліменти у звязку з продовженням навчання за період після досягнення повноліття з 25.08.2012 року по 25.08.2017 року, тобто протягом 5 років.

Як свідчать виписки по рахунку за навчання ОСОБА_4 нараховано та сплачено 64873 дол. США, у цей же час вона орендувала квартиру у Нью-Йорку, що підтверджується копіями відповідних чеків на суму 32909 дол. США.

Відтак, за підтвердженими даними на утримання ОСОБА_4 витрачено 97 782 дол. США, за виключенням витрат на їжу, одяг, підручники та інші послуги, оскільки такі докази не збереглись.

Всі зазначені витрати несла матір ОСОБА_6 , яка працює тренером тенісу у Канаді, при цьому батько ОСОБА_7 , не зважаючи на свої обіцянки, не цікавився її життям.

Не погоджується, що відповідач ОСОБА_7 не міг сплачувати щомісячно 13000 грн., оскільки останній намагався занизити свої офіційні доходи. Поряд з цим, при розгляді справи відповідач вніс на депозит суду 469700 грн. як компенсацію ОСОБА_6 за припинення її права власності на частину квартири. При цьому, зазначена сума є лише частиною квартири у якій проживає відповідач із новою сім`єю. Вважає, що при зарплаті у 4,5 грн. на місяць важко зібрати суму 469700 грн., однак зазначена обставина залишена поза увагою суду.

Звертає увагу суду, що за ОСОБА_7 зареєстрований автомобіль Мерседес Бенц Е 220, ринкова вартість якого 140000 грн., у відповідача наявне інше нерухоме майно, а також на продаж ТзОВ «ЗІКО» нежитлових приміщень без згоди загальних зборів та участі ОСОБА_6 . При цьому, такі приміщення продані матері відповідача ОСОБА_10 , яка подарувала в подальшому ці приміщення сину ОСОБА_7 .

Вважає, що відповідач має достатньо доходів, щоб виплачувати аліменти, вимоги про які заявлялись в сумі 13000 грн. щомісячно починаючи з предявлення позову, тому з врахуванням того, що 23 роки їй виповнилося 25.08.2017 року, аліменти підлягають стягненню за 10 місяців, що стоновить 130000 грн.

При цьому, мати ОСОБА_4 витратила на її навчання в гривневому еквіваленті майже 3 мільйони гривень.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 квітня 2017 року в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення аліментів та прийняти в цій частині нове рішення, яким відповідні вимоги задовольнити.

19.04.2019 року на адресу суду надійшов відзив ОСОБА_7 на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_5 на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника відповідача ОСОБА_3 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Зважаючи на те, що ОСОБА_4 , яка є дочкою позивача ОСОБА_6 та відповідача ОСОБА_7 , оскаржує рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 квітня 2017 року виключно в частині відмови у стягненні аліментів, колегія суддів за правила ст. 367 ЦПК України, рішення в іншій частині не перевіряє.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення аліментів місцевий суд виходив з того, що згідно із ч. 1 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу, однак позивач ОСОБА_6 не надала суду належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_4 продовжує навчатися в університеті University Housyen TX, не надано доказів вартості вказаного навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

Крім цього, перебуваючи на посаді генерального директора ТзОВ «ЗІКО» ОСОБА_7 отримує заробітну плату від 4581,81 грн. до 4830,00 грн., тому позовна вимога про стягнення з ОСОБА_7 аліментів у розмірі 13000,00 грн. є необґрунтованою.

Судом першої інстанції встановлено, що 19.07.1991 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 укладено шлюб, який зареєстрований відділом запису актів громадянського стану виконкому Львівської міської Ради народних депутатів, актовий запис № 1601 (т.1, а.с. 9).

У шлюбі в сторін ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась донька ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 05.10.1994 року.

Звернувшись в жовтні 2016 року до суду з вимогою про стягнення аліментів, ОСОБА_6 покликалась на те, що її донька ОСОБА_4 проживає в Канаді та навчається в університеті University Housyen TX, а з 2016 по 2018 роки в New York USA NYU university, який знаходиться у Нью Йорку. З врахуванням заяви про зменшення позовних вимог просила стягнути з ОСОБА_7 аліменти на утримання дочки у сумі 13000 грн. щомісячно з часу подання позову до досягнення ОСОБА_4 23-х річного віку.

Відповідно до ч. 1 ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Частиною 3 зазначеної вище статті передбачено, що право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

В абз. 2 п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Таким чином, правовідносини обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання, передбачають обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). У визначенні розміру аліментів слід враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

У випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила статті 185 СК України не застосовуються, а зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 24 лютого 2016 року по справі №6-1296цс15.

Стаття 200 СК України передбачає, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із ч. 2 ст. 200 СК України, при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до ч. 1 ст. 81, ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В цьому контексті колегія суддів погоджується з тим, що витрати по утриманню у зв`язку з навчанням повнолітньої доньки несла її мати ОСОБА_6 , однак як беззаперечно встановлено, відповідач ОСОБА_7 у 2016 році надавав ОСОБА_4 добровільну допомогу в розмірі 15 600 дол. США.

Обгрунтовуючи суму коштів затрачених на навчання ОСОБА_4 в університеті New York USA NYU university, адвокат останньої покликається на те, що за період з 09.07.2016 року по 07.11.2016 року цей розмір становить 23145 дол. США, а з 01.07.2017 року по 10.01.2018 року - 26670 дол. США.

Таким чином, відповідні періоди оплати навчання лише частково потрапляють у період, за який позивач просила стягнути аліменти на утримання у зв`язку з продовженням навчання - 24.10.2016 року (час звернення з позовом) - 25.08.2017 року (досягнення дитиною 23 років).

Це ж стосується і оренди житла за відповідний період та свідчить про те, що сума у 32909 дол. США виходячи з предмету спору є значно меншою.

Зазначене одночасно свідчить про необґрунтованість витрат на вищу освіту ОСОБА_4 в цілому у розмірі 97782 дол. США, як вимог та суми, які на переконання апелянта, понесла ОСОБА_6 у спірний період.

Враховуючи наведене та вирішуючи спір, належним чином дослідивши та надавши оцінку поданим сторонами доказам, колегія суддів виходячи з положень статей 198, 199, 200 СК України, доходить висновку про те, що повнолітня ОСОБА_4 у зв`язку з навчанням потребувала матеріальної допомоги, натомість її батько ОСОБА_7 таку допомогу в добровільному порядку частково надавав, тому виходячи з доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів не підлягають до задоволення.

Не можуть залишитись поза увагою і доводи відзиву ОСОБА_7 на апеляційну скаргу, які зводяться до відсутності у ОСОБА_6 права на звернення до суду з відповідним позовом, оскільки таке право має той з батьків, з ким проживає дочка, при цьому доводячи факт оренди житла ОСОБА_4 у Нью Йорку та свого працевлаштування в Канаді на посаді тренера з тенісу, ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання доньки до досягнення двадцяти трьох років.

В свою чергу, слідуючи принципу диспозитивності цивільного судочинства апелянт ОСОБА_4 не позбавлена права самостійно звернутися до суду з відповідними вимогами, обґрунтувавши їх належними та допустимими доказами, з покликанням на відповідні обставини.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 квітня 2017 року, з врахуванням постанови Апеляційного суду Львівської області від 16.07.2018 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 19 червня 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

Р.В. Савуляк