Постанова

Іменем України

27 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 761/29831/16-ц

провадження № 61-35997св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_3,

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «ТПК-Профіль-ГП»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Апеляційного суду міста Києва від 15 травня 2018 року у складі суддів: Махлай Л. Д., Кравець В. А., Музичко С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування позовних вимог зазначало, що 28 серпня 2015 року, у забезпечення виконання зобов'язань Товариства з обмеженою відповідальністю «ТПК-Профіль-ГП» (далі - ТОВ «ТПК-Профіль-ГП») за кредитним договором від 28 серпня 2015 року, між банком та відповідачем було укладено договір поруки від 28 серпня 2015 року, за умовами якого ОСОБА_3 зобов'язався відповідати перед кредитором за виконання зобов'язань позичальника.

ТОВ «ТПК-Профіль-ГП» належним чином не виконувало зобов'язання за кредитним договором, унаслідок чого станом на 28 грудня 2015 року утворилася заборгованість в розмірі 375 037,90 грн, з яких: 150 024,67 грн - заборгованість за тілом кредиту, 5 209,60 грн - заборгованість по відсоткам та 219 803,63 грн пені.

З огляду на викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» вважало, що у нього виникло право вимоги до поручителя про виконання зобов'язань боржника, у зв'язку з чим просило стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 375 037,90 грн.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», у якому з урахуванням уточнень, просив визнати укладений 28 серпня 2015 року між ним та банком договір поруки припиненим, з підстав передбачених частиною четвертою статті 559 ЦК України, посилаючись на те, що банком пропущено шестимісячний строк пред'явлення вимог до поручителя.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2018 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано поруку за договором поруки, укладеним 28 серпня 2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 припиненою з 28 червня 2016 року.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що банк звернувся з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором до поручителя з пропуском шестимісячного строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 15 травня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2018 року скасовано. Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором в розмірі 375 037,90 грн, з яких: 150 024,67 грн - заборгованість за тілом кредиту, 5 209,60 грн - заборгованість по відсоткам та 219 803,63 грн пені. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована обґрунтованістю вимог банку щодо наявності кредитної заборгованості за кредитним договором, яка підлягає стягненню з поручителя, оскільки строк дії поруки, визначений сторонами у договорі поруки у 15 років, на час звернення банку до суду з даним позовом не сплив.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У червні 2018 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що у позивача відсутнє право на стягнення боргу з поручителя, як солідарного боржника, у зв'язку з фактичним припиненням поруки, оскільки з часу утворення заборгованості за кредитним договором - 28 грудня 2015 року, банк не звернувся до поручителя протягом наступних шести місяців, що в силу вимог частини четвертої статті 559 ЦК України свідчить про припинення поруки. Крім того, судом апеляційної інстанції не враховано, що у наданому позивачем розрахунку кредитної заборгованості банком в односторонньому порядку необґрунтовано здійснено нарахування завищеного розміру пені за порушення строків розрахунків, якого фактично не було та при його здійсненні не враховано списані з рахунку боржника грошові кошти на погашення кредитної заборгованості в розмірі 60 тис. грн.

Ухвалою Верховного Суду від 23 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та надано строк для надання відзиву.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У вересні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало відзив на касаційну скаргу, у якому зазначило про безпідставність доводів та висновків скарги ОСОБА_3, та обґрунтованість оскаржуваної постанови апеляційного суду, яку ухвалено із додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 06 лютого 2019 року справу № 761/29831/16-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору поруки припиненим призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК Українивизначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про її часткове задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постанова суду апеляційної інстанції зазначеним вимогам в повному обсязі не відповідає.

Фактичні обставини справи встановлені судами

Суди встановили, що 28 серпня 2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ТПК-Профіль-ГП» був укладений кредитний договір, згідно з яким останньому надано кредит в розмірі 433 033,84 грн, у тому числі 411 428,42 грн на реструктуризацію заборгованості за договором про надання банківських послуг № 30703438 (кредит на гарантований платіж), 34 грн для оплати реєстрації предметів застави та 21 571,42 грн на плату судових витрат, зі сплатою 28 % річних. Цього ж дня сторони уклали договір про внесення змін № 1 до договору про надання банківських послуг № 30703438, щодо порядку зарахування коштів на погашення заборгованості.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 28 серпня 2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки, згідно з яким відповідач зобов'язався відповідати за повне та своєчасне виконання ТОВ «ТПК-Профіль-ГП» його боргових зобов'язань перед кредитором за кредитним договором від 28 серпня 2015 року у повному обсязі.

Пунктом 4.1 договору поруки передбачено, що сторони домовилися про те, що порука припиняється через 15 років після укладення цього договору. Враховуючи, що датою укладення договору поруки є 28 серпня 2015 року, строк припинення поруки встановлено 28 серпня 2030 року.

У зв'язку з неналежним виконанням ТОВ «ТПК-Профіль-ГП» зобов'язань щодо своєчасного й повного погашення кредиту виникла заборгованість, розмір якої станом на 28 грудня 2015 року, згідно наданого ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунку складає 375 037,90 грн, з яких: 150 024,67 грн - заборгованість за тілом кредиту, 5 209,60 грн - заборгованість по відсоткам та 219 803,63 грн пені.

Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За приписами частини першої статті 526 ЦК Українизобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК Українипорушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

ЦК України передбачає спеціальні засоби, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов'язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов'язання.

Таке забезпечувальне зобов'язання має акцесорний, додатковий до основного зобов'язання характер і не може існувати саме по собі.

Одним із видів акцесорного зобов'язання є порука.

Відповідно до частин першої та третьої статті 553 ЦК Україниза договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручителем може бути одна або кілька осіб.

Згідно з частиною першою статті 554 ЦК Україниу разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Підстави припинення поруки наведені у статті 559 ЦК України.

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК Українипорука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК Українисловосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

З огляду на викладені законодавчі приписи порука є строковим зобов'язанням, і незалежно від того, встановлений її строк договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора.

Таким чином, положення частини четвертої статті 559 ЦК України містять три самостійні підстави припинення поруки, зокрема порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки.

Також поряд із порукою, за своєю правовою природою акцесорним характером володіє і неустойка, яка, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов'язання.

Відповідно до частини першої статті 550 ЦК Україниправо на неустойку виникає незалежно від наявності в кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Згідно із частиною першою, другою статті 549 ЦКнеустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до частини третьої статті 551 ЦК Українирозмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При зменшенні розміру неустойки суд не обмежений тільки розміром основної заборгованості, оскільки законодавчої заборони такого зменшення не встановлено. Таким чином, за наявності обставин, встановлених частиною третьою статті 551 ЦК України, суд за власним переконанням може зменшити розмір неустойки в розумних межах.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Таким чином, встановивши, що у пункті 4.1 договору поруки сторони визначили строк дії поруки у 15 років, який на момент звернення банку до суду із даним позовом не настав, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для припинення поруки за частиною четвертою статті 559 ЦК України.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції, визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, не звернув уваги на те, що пеня майже у два рази перевищує розмір основної заборгованості, а також не врахував, що в матеріалах справи відсутні докази того, що порушення боржником умов договору призвело до негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язань, у зв'язку з чим не зменшив розмір пені на підставі частини третьої статті 551 ЦК України.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржуване судове рішення підлягає зміні шляхом зменшення пені з 219 803,63 грн до 50 тис. грн.

У зв'язку з тим, що розмір пені зменшено, підлягає зменшенню і загальний розмір заборгованості з 375 037,90 грн до 213 757,35 грн, з яких: 150 024,67 грн - заборгованість за тілом кредиту; 5 209,60 грн - заборгованість по процентах; 50 тис. грн - пеня та судовий збір - 8 523,08 грн (3 078,51 грн - судовий збір за подання позову до суду першої інстанції пропорційно задоволених позовних вимог; 5 444,57 грн - за подання апеляційної скарги).

Відповідно до ст. 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду міста Києва від 15 травня 2018 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором змінити та резолютивну частину викласти в такій редакції: «Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», , юридична адреса: 49094 м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50 заборгованість за кредитним договором у сумі 213 757,35 грн, з яких: 150024,67 грн - заборгованість за тілом кредиту; 5 209,60 грн - заборгованість по процентах; 50 тис. грн - пеня та судовий збір - 8 523,08 грн».

У іншій частині постанову Апеляційного суду міста Києва від 15 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний
О. В. Ступак