Номер провадження 22-ц/804/966/19
Головуючий 1 інстанції Музика О.М.
Доповідач Биліна Т.І.
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

20 березня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Мироненко І.П., Мальцевої Є.Є.

за участю секретаря Тулянкіної М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

21 вересня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради (надалі Департамент СЗН ММР) про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що протиправними діями відповідача йому як пенсіонеру у зв'язку з ІІ групою інвалідності, та членам його родини, як внутрішньо переміщеним особам, заподіяно моральну шкоду, внаслідок припинення законодавчо передбаченої виплати щомісячної адресної допомоги на покриття витрат на проживання з 22 березня 2017 року до 22 травня 2018 року. Протиправні дії відповідача викликали його сильне хвилювання, що потягло за собою погіршення стану здоров'я та додатковий клопіт по здобуттю грошових коштів на покриття витрат на лікування та проживання, йому довелося звертатися до знайомих з метою запозичення коштів. Увесь цей час він відчував приниження, що його родина громадяни України, які внаслідок подій на сході України, вимушені залишити своє постійне місце проживання, та нібито захищені Законом України, вимушені більше року позичати кошти для виживання. Спричинені моральні страждання позивач оцінює у 50 000 грн., сплата яких хоча б частково допоможе їх компенсувати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 січня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з Департаменту СЗН ММР на користь ОСОБА_2 3 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

З вказаним рішенням суду не погодився відповідач Департамент СЗН ММР та подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що обов'язковою підставою для деліктної відповідальності за завдання моральної шкоди є встановлення причинного зв'язку між шкодою і протиправною поведінкою особи. В порушення вказаного позивачем не доведено, наявність моральної шкоди та її негативних наслідків, а розмір її відшкодування не обґрунтовано в оскаржуваному рішенні.

У судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 просили апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, підтвердженням чого є повідомлення про вручення поштового відправлення та телефонограма, зареєстрована в журналі телефонограм апеляційного суду.

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з довідкою Управління праці та соціального захисту населення Маріупольської міської ради від 22 жовтня 2014 року № ОСОБА_2 взятий на облік як особа, яка переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції.

Листом від 16 серпня 2017 року № 3-1160/2-3 Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради повідомило ОСОБА_2, що на підставі рішення начальника управління дія вказаної довідки скасована 22 березня 2017 року.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 березня 2018 року адміністративний позов ОСОБА_2 до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради задоволено частково. Визнано протиправними дії Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради, правонаступником якого є Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради, щодо скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 22 жовтня 2014 року за №, виданої на ім'я ОСОБА_2 Скасовано розпорядження начальника Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради від 22 березня 2017 року про скасування вказаної довідки. Зобов'язано Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради поновити її дію з 22 березня 2017 року. Скасовано рішення начальника відділу призначення соціальних допомоги та компенсацій Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради у Лівобережному районі від 26 січня 2018 року про відмову ОСОБА_2 у призначенні щомісячної адресної допомоги для покриття витрат на проживання, у тому числі на оплату житлово-комунальних послуг з дня звернення з 19 січня 2018 року. Зобов'язано Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_2, як уповноваженому представнику сім'ї, заборгованість з щомісячної адресної допомоги для покриття витрат на проживання, у тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, що виникли у період з дня його звернення, а саме з 19 січня 2018 року.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 березня 2018 року залишені без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Листом Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради від 06 вересня 2018 року № 04-1413-вих. 3614, ОСОБА_2 було повідомлено про відновлення довідки ВПО № від 22 жовтня 2014 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з обставинами встановленими судом першої інстанції, вважає їх повними, а висновки відповідними, оскільки незаконність рішення відповідача доведена, а вина в цьому випадку презумюється, тому ОСОБА_2 має право на відшкодування моральної шкоди.

Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Частинами першою та другою статті 22 ЦК України передбачено право особи на відшкодування збитків у результаті порушення її цивільного права. Збитками є, у тому числі, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).

При цьому, незаконність рішення, дій чи бездіяльність завдавача шкоди повинна бути доведена, а вина в цьому випадку презумюється. Суб'єктом відшкодування завданої шкоди є Держава та орган місцевого самоврядування. Тобто шкода відшкодовується за рахунок державного бюджету, бюджетів органів місцевого самоврядування.

Відповідно до підпункту 2) пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, врегульований Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок) (пункт 1 Порядку).

У пункті 3 Порядку визначено, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

При цьому боржники в контексті пункту 2 Порядку - це визначені в рішенні про стягнення коштів розпорядники (бюджетні установи) та одержувачі бюджетних коштів, а також підприємства, установи та організації, рахунки яких відкриті в органах Казначейства.

Завдана позивачу моральна шкода має бути відшкодована винною особою - боржником в контексті пункту 2 вказаного вище Порядку (Департаментом соціального захисту населення Маріупольської міської ради ), а на Державне казначейство України покладається функція з виконання рішення суду щодо стягнення коштів з боржника.

Висновки суду першої інстанції в повній мірі узгоджуються з висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 12.12.2018 року у справі №310/5390/16-ц.

З огляду на вказане доводи апеляційної скарги є непереконливими, оскільки протиправність дій відповідача підтверджена Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2018 року, а розмір відшкодування моральної шкоди визначений з урахуванням вимог розумності та справедливості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено згідно вимог чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

У відповідності до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Повний текст постанови виготовлено 24 березня 2019 року.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді І.П. Мироненко

Є.Є. Мальцева