ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3106/19 Справа № 173/1551/18 Суддя у 1-й інстанції - Петрюк Т.М. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Лаченкової О.В., Свистунової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2018 року

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2018 року позивач - ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 10.07.2013 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 30.04.2018 року утворилася заборгованість у сумі 31 118,33 грн, яка складається з наступного: 500,00 грн - заборгованість за кредитом, 24 666,03 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 3 994,28 грн, - заборгованість за пенею, 500 грн, - штраф фіксована частина, 1 458,02 грн, - штраф процентна складова.

На підставі вищезазначеного, просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 10.07.2013 року у розмірі 31 118,33 грн.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19.11.2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "ПРИВАТБАНК" заборгованість за кредитним договором № б/н від 10.07.2013 року в загальній сумі 29 160, 31 грн, яка складається з наступного: 500,00 грн.- заборгованість за кредитом, 24 666, 03 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 3 994, 28 грн - заборгованість за пенею та комісією.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду від 19.11.2018 року скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не прийняв до уваги те, що позивачем був пропущений строк позовної давності, оскільки перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки.

Позивач правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористався.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку про неналежне виконання відповідачем взятих на себе кредитних зобов`язань та з урахуванням положень ст. 61 Конституції України, відмовив у стягненні штрафів.

Проте висновки суду першої інстанції не відповідають матеріалам справи.

Судом встановлено, що 10.07.2013 року ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, отримавши кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 500 грн (а.с. 7).

На підтвердження факту укладення з відповідачем кредитного договору та наявності заборгованості по погашенню, представник позивача надав суду копії Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 10.07.2013 року; витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»; витяг із Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року №СП-2010-256; копію паспорта ОСОБА_1 , за яким був оформлений кредитний договір.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.07.2013 року відповідачем складена Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, проте без зазначення наданої банківської послуги (а.с.6 на звороті).

При цьому, з дослідженої судом анкети-заяви не вбачається, за яким тарифом відповідач отримав кредитну картку та на яких умовах, що не дає суду можливості визначити умови кредитного договору та відповідно перевірити правильність розрахунку заборгованості, в анкеті-заяві розмір кредитного ліміту відповідача банком не визначений.

Також, позивачем не надано суду доказів відкриття на ім`я відповідача рахунку, виписки по даному рахунку, який і мав би підтвердити рух грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості, та з якого суд мав би встановити який саме розмір грошових коштів було отримано позичальником.

Крім того, позивачем суду не надано доказів того, що відповідна банківська картка передбачена умовами заяви-анкети, була видана відповідачу, як і не надано суду відомостей, що підтверджують зарахування кредитних коштів на картку (встановлення кредитного ліміту у розмірі т.п.), оскільки незважаючи на те, що анкета - заява підписана відповідачем, у ній не заповнені графи про те, яка банківська картка була оформлена, який кредитний ліміт встановлено, строк дії картки тощо. Графа «пам`ятку клієнта, яка містить Тарифи і основні умови обслуговування і кредитування отримав і ознайомився з її змістом під підпис» не відмічена позначкою відповідача.

Інформація щодо наявності заборгованості саме за кредитом (тілом кредиту) - його розміру, періоду заборгованості тощо - відсутня, так само як і в розрахунках заборгованості, наданих позивачем, який підписаний невідомою особою, без зазначення її прізвища, ім`я, по батькові, посади.

Згідно виписки по рахунку карти за період з 10.07.2013 року по 30.04.2018 року, вбачається, що відповідач не знімав кредитні кошти, та не користувався кредитними коштами, крім того розрахунок заборгованості наданий банком з 20.09.2014 року, а тому зазначений розрахунок заборгованості є лише калькуляцією, якою позивач обґрунтовує розмір своїх вимог та не є первинним документом, що підтверджує укладення договору на умовах, вказані банком у позовній заяві.

З урахуванням зазначеного, позивачем не надано доказів на підтвердження розміру наданого відповідачу кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів та штрафних санкцій відповідачу не є можливим, оскільки сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів отримання кредитних коштів відповідачем не є підтвердженням наявності заборгованості. Як вказувалося вище будь - яких доказів перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідача позивачем не надано.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, жодного погашення заборгованості відповідачем не здійснено, перебіг трирічного строку позовної давності щодо місячних платежів у даному випадку розпочався з 10.07.2013 року.

Позивач за захистом свого порушеного права в частині несплати відповідачем як місячних платежів, так і повернення кредиту в повному обсязі звернувся до суду 26.06.2018 року, тобто за межами строку позовної давності.

Відповідачем в судовому засіданні суду першої інстанції було заявлено вимогу про застосування позовної давності (а.с.51-53).

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільним законодавством передбачено два види позовної давності - загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, норми частини третьої ст. 267 ЦК України поширюються як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Однак, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач жодного платежу не здійснив, кредитні кошти не використовував, отже саме з дня укладення кредитного договору починався перебіг позовної давності, проте з позовом банк звернувся лише 26.06.2018 року.

В свою чергу, відповідач скористався правом, наданим йому чинним законодавством, та звернувся із запереченнями, які за своїм змістом є заявою про застосування строку позовної давності, просив відмовити у задоволенні позову, що відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові.

Враховуючи вищезазначене та на підставі п.п. 1, 2, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі положень ст.141 ЦПК України судовий збір у розмірі 2 643 грн за подання апеляційної скарги підлягає стягненню з позивача на користь відповідача.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2018 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 643 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: О.В.Лаченкова

О.В.Свистунова