Головуючий у 1-й інстанції Гноєвой С.С.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2019 року місто Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Попової С.А.,

суддів Мироненко І.П., Принцевської В.П.,

за участю секретаря Герасимової Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 лютого 2019 року, ухваленого в складі судді Гноєвого С.С., повний текст рішення складено 04 березня 2019 року,

по цивільній справі

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про визнання заповіту недійсним, усунення від права на спадкування,

В С Т А Н О В И В:

В 2017 році ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом до ОСОБА_2 , посилаючись на наступні обставини. Позивач є рідним братом ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , після її смерті залишилося спадкове майно у вигляді квартири АДРЕСА_1 . Він є єдиним спадкоємцем за законом після смерті сестри, у встановлені законом строки звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Проте, у лютому 2017 року нотаріус його поінформував про наявність заповіту ОСОБА_3 , який вона склала 15.04.2009 року (реєстр. № 3-350) на ім`я ОСОБА_2 Зазначає, що 20.09.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, який за рішенням суду за позовом ОСОБА_3 за її життя було визнано недійсним, бо сестра не розуміла наслідків укладеного договору, розраховувала на довічне утримання з боку набувача ОСОБА_2 . В первісній редакції позовної заяви (а.с. 2-3) позивач просив визнати вказаний заповіт недійсним з підстав, передбачених ст. 203 ЦК України (дефект волевиявлення заповідача, яка не мала намір заповідати його відповідачеві), ст. 229 ЦК України (складання заповіту під впливом помилки).

В уточненій редакції позовних вимог (а.с. 37) позивач просив визнати недійсним заповіт від 15.04.2009р., як такий, що не відповідав волі заповідача, і був вчинений під впливом омани з боку ОСОБА_2 (ст. 230 ЦК України), який не давав заповідачу можливості реалізувати її право скасувати або змінити заповіт, а також просив усунути відповідача від права на спадкування за заповітом на підставі ч.ч. 2, 5 ст. 1224 ЦК України, бо ОСОБА_2 з 2010 року фактично усунувся як спадкоємець за заповітом від будь-якої допомоги хворому спадкодавцю та позивався до суду із позовом про виселення сестри з її квартири в 2013 році.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, усунення від права на спадкування відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 і його представника ОСОБА_5 , які підтримали доводи скарги, заперечення представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 , розглянувши справу відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України у відсутність повідомленого про дату і час розгляду справи відповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_3 є рідною сестрою позивача ОСОБА_1 (а.с. 111-112, 125).

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 23.09.2013р. у справі за позовом ОСОБА_3 визнано недійсним укладений нею із набувачем ОСОБА_2 договір купівлі-продажу від 20.09.2010р. квартири АДРЕСА_1 внаслідок помилки в природі правочину. Встановлено, що відчужувач сприймала зміст і суть договору, як договору довічного утримання (а.с. 6-8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла (а.с. 5). На момент смерті вона була зареєстрована одна за адресою: АДРЕСА_2 , що належала їй на праві власності (а.с. 114, 115, 123-124).

На підставі заяви ОСОБА_1 заведена спадкова справа після смерті його сестри ОСОБА_3 (а.с. 97, 107, 108).

За своє життя спадкодавець ОСОБА_3 , окрім вказаного оспореного договору купівлі-продажу від 20.09.2010р., оформила 2 заповіти:

- за заповітом від 31.07.2004р. ОСОБА_3 на випадок своєї смерті заповіла майно ОСОБА_1 і ОСОБА_7 в рівних частках кожному (а.с. 129);

- за заповітом від 15.04.2009р. ОСОБА_3 на випадок своєї смерті заповіла все належне їй майно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 130).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем та його представником не надано суду належних, допустимих достатніх та достовірних доказів, які б засвідчували, що на момент складення заповіту від 15.04.2009 року заповідач ОСОБА_3 перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, тобто її волевиявлення не було вільним та не відповідало її волі. Не доведено обставин, за яких спадкоємець має бути усунутий від спадкування.

З такими висновками суду не можна не погодитись з огляду на наступне.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 1236 ЦК України заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Згідно зі ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Заповіт є одностороннім правочином, а тому він повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Статтею ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 ст. 229 ЦК України встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

За положеннями в ч. 1 ст. 230 ЦК України, якими вмотивовано уточнену редакцію позовних вимог, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (ч. 1 ст. 230 ЦК України).

На підставі зібраних і оцінених в сукупності доказів суд установив, і колегія суддів з цим погоджується, що вільне волевиявлення заповідача ОСОБА_3 на оформлення заповіту на ім`я ОСОБА_2 на все належне майно, не спростовано належними і допустимими доказами; заповіт, як підтверджено матеріалами справи, підписаний заповідачем ОСОБА_3 власноручно; за формою відповідає вимогам закону і посвідчений уповноваженою особою - державним нотаріусом Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори Постновою О.М. (ст.ст. 1247, 1248 ЦК України), тому є дійсним в силу ч. 3 ст. 203 ЦК України. Підстав для його недійсності у відповідності зі ст. 215 ЦК України не встановлено.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що ОСОБА_3 не знала, що оформила заповіт. Поряд з цим, вказує на те, що оформила заповіт через оману з боку ОСОБА_2

Ці дві обставини є взаємовиключними, бо перша вказує не непоінформованість заповідача про вчинений нею правочин (заповіт), а друга стверджує протилежне - засвідчує оформлення заповіту, але ж вчинення цієї дії пов`язує із впливом обману з боку набувача.

Проте, цим доводам і зібраним доказам суд першої інстанції дав належну оцінку.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За положеннями ст. 76 ЦПК України дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, можуть доводитись певними засобами доказування.

В даній справі заперечуючи проти наявності волі заповідача на оформлення заповіту на користь відповідача, позивач не спростував виконання підпису саме ОСОБА_3 .

Доводи позивача про те, що ОСОБА_3 не знала про оформлення нею заповіту на ім`я відповідача спростовуються змістом цього правочину (а.с. 130). Так, у відповідності до вимог ст.ст. 1247-1248 ЦК України заповіт посвідчено державним нотаріусом, записано зі слів ОСОБА_3 , особу якої і дієздатність перевірено; з дотриманням вимог у абз. 2 ч. 2 ст. 1248 ЦК України заповіт до підписання прочитаний вголос заповідачем ОСОБА_3 і підписаний власноручно нею у присутності нотаріуса. Запис «прочитано вголос і підписано особисто ОСОБА_3 » вчинено державною мовою, якою виконано весь зміст заповіту. В тексті заповіту нотаріусом засвідчено роз`яснення заповідачеві її права на зміну, скасування заповіту; один з екземплярів надано заповідачеві.

Отже, воля ОСОБА_3 розпорядитись всім належним їй майном на випадок смерті на користь ОСОБА_2 втілена у засвідченому тексті заповіту і підтверджена підписом заповідача, справжність якого не спростована, рівно як і не спростовано належними і допустимими засобами доказування дефекту волі заповідача на відчуження свого майна відповідачеві. Таким чином заповідачем реалізовано її право на призначення спадкоємця, унормоване ст. 1235 ЦК України, незалежно від наявності у них сімейних, родинних відносин.

При цьому суд акцентував увагу на тому, що позивачем не доведено, що заповідач ОСОБА_3 перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Враховуючи наведені вимоги процесуального закону щодо доказування, суд вірно стверджував про те, що доказів будь-якого примусу, обману заповідача ОСОБА_3 з боку ОСОБА_2 , а також і обставин, за яких відповідач, за твердженням позивача, не давав заповідачу можливості реалізувати її право скасувати або змінити заповіт, не встановлено.

Також змістом заповіту спростовується оформлення заповіту внаслідок помилки, оскільки цей акт є односторонньою дією заповідача розпорядитись своїм майном на випадок смерті, наділивши вказаним в ньому майновим благом особу, на користь якої заповіт укладається диспозитивно без будь-яких умов і вимог з боку спадкоємця ОСОБА_2 Зі змісту оспорюваного заповіту не вбачається покладення заповідачем на спадкоємця будь-яких обов`язків немайнового характеру або тих, що спрямовані на досягнення корисної мети, обумовлених ст. 1240 ЦК України, або висування умов, регламентованих ст. 1242 ЦК України.

З`ясовано, що навіть поряд із судовими провадженнями з оспорювання відчужувачем ОСОБА_3 . угоди купівлі-продажу із набувачем ОСОБА_2 в 2012-2013 роках (а.с. 6-8), вирішення житлового спору між ними в 2013 році (а.с. 72), спадкодавець не ставила з квітня 2009 року впродовж свого життя питання про скасування свого заповіту на ім`я ОСОБА_2 , незважаючи на це роз`яснення нотаріусом, що констатовано в тексті оскаржуваного заповіту. Тож заповідач за своє життя не скасувала своє вільне волевиявлення.

Доказів того, що спадкодавець за своє життя мала намір змінити заповіт на користь іншої особи судовим розглядом не здобуто і таких даних не представлено в суді апеляційної інстанції.

Встановлена в іншому провадженні обставина укладення угоди купівлі-продажу квартири між відчужувачем ОСОБА_3 і набувачем ОСОБА_2 під впливом помилки (відчужувач вважав, що укладає договір довічного утримання) сама по собі не свідчить про заповідання свого майна у квітні 2009 році ОСОБА_2 всупереч волі заповідача ОСОБА_3 .

Також встановлення незаконності дій з виселення ОСОБА_3 з квартири не потягло вольової дії заповідача у вигляді скасування заповіту на користь відповідача.

Відтак, доводи апеляційної скарги позивача щодо протиправного привласнення відповідачем за договором купівлі-продажу від 20.09.2010р. нерухомого майна, належного його сестрі, не є тими підставами, з якими матеріальний закон пов`язує автоматичну нечинність укладення спадкодавцем ОСОБА_3 іншого правочину - заповіту від 15.04.2009р.

Колегія суддів погоджується із твердженням в рішенні суду, що встановлені по іншій справі (№ 0541/7066/2012) підстави для визнання недійсним договору-купівлі продажу, що укладався у вересні 2010 року, не стосуються і не впливали на укладення заповіту у квітні 2009р.

Позиваючись до суду, в уточненій редакції позовних вимог ОСОБА_1 просив усунути від спадкування ОСОБА_2 на підставі ч.ч. 2, 5 ст. 1224 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 1224 ЦК України, якою вмотивовано позов, не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині.

Як в ході розгляду справи судом першої інстанції, так і в апеляційному суді не здобуто доказів в підтвердження того, що відповідач умисно перешкоджав спадкодавцеві ОСОБА_3 скласти заповіт на іншу особу, внести зміни до існуючого заповіту від 15.04.2009р., або скасувати цей заповіт за своє життя.

За положеннями ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Оскільки ОСОБА_2 має статус спадкоємця за заповітом, то посилання на регулювання виниклих по справі відносин положеннями ч. 5 ст. 1224 ЦК України є юридично неспроможними.

Суд цілком слушно вказав на те, що заявлені позовні вимоги про визнання заповіту недійсним (тобто твердження про його недійсність з моменту укладення у квітні 2009 році) та усунення відповідача від права на спадкування за заповітом (тобто дії відповідача після оформлення у квітні 2009 році заповіту, як чинного акту волевиявлення заповідача) самі по собі є взаємовиключними.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_1 , відповідні їм правовідносини, поясненням та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст. 89, 263-264 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність фактажно-правових підстав для задоволення позову про визнання недійсним заповіту ОСОБА_3 від 15.04.2009р. і усунення спадкоємця ОСОБА_2 від спадкування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Порушень норм матеріального права, які могли призвести до неправильного вирішення справи, або тих, що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 24 червня 2019 року.

Головуючий С.А.Попова

Судді І.П.Мироненко

В.П.Принцевська