Справа № 127/1733/18
Провадження № 22-ц/801/1293/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2019 рокуСправа № 127/1733/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Міхасішина І.В., Сопруна В.В.

Секретар: Огородник В.О.

За участю: представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Вавшка В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 квітня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 і ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку удаваним у частині покупця, визнання покупцем за договором,

Рішення ухвалив суддя Федчишен С.А.

Рішення ухвалено о 15.36 год. у м. Вінниці

Повний текст судового рішення складено 19 квітня 2019 року,

Встановив:

24 січня 2018 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку удаваним у частині покупця, визнання покупцем за договором, в якому просила визнати договір купівлі-продажу 41/100 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 від 1 лютого 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Максимюк Т.Ф. - удаваним з моменту його укладення в частині покупця ОСОБА_3 ; визнати її покупцем по даному договору; визнати 41/100 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель по АДРЕСА_1 її приватною власністю.

18 лютого 2019 року позивач ОСОБА_2 подала заяву про зміну предмета позову.

Заявлені позовні вимоги мотивувала тим, що у січні 2018 року її донька ОСОБА_3 - відповідач по справі, повідомила їй що 41/100 частка житлового будинку по АДРЕСА_1 , яка є її власністю і придбана за особисті кошти, колишній зять ОСОБА_1 - відповідач по справі, вирішив отримати у свою власність, подавши в суд відповідний позов.

Так вона в січні 2018 року дізналася, що її власність хочуть розділити між собою ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , а тому вона має намір захистити своє право власності.

22 серпня 1998 року вона придбала 59/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . Накопивши деяку суму коштів, вона вирішила купити весь будинок, тобто докупити 41/100 частину цього будинку.

1 лютого 2000 року вона придбала решту - 41/100 частину будинку по АДРЕСА_1 виключно для себе і для власних потреб.

Колишній чоловік доньки ОСОБА_1 в 1999 році повернувся зі служби в Армії, власного доходу у нього не було.

Доньці і її чоловікові бракувало коштів для подальшого спільного проживання після реєстрації шлюбу, тому вона вимушена була підтримувати матеріальне становище сім`ї своєї доньки, відповідно до чого вона дозволила молодій сім`ї проживати у зазначеній частині будинку, однак, твердо розуміючи, що саме вона є власником житлового будинку.

Придбання будь-якого майна донькою і її чоловіком на дату купівлі нерухомого майна, було неможливим, оскільки вони не могли забезпечити навіть поточних потреб у вигляді винаймання квартири.

Кошти по договору купівлі-продажу 41/100 частини будинку є її особистими коштами і коштами її чоловіка - ОСОБА_4 , який на момент придбання будинку знаходився на заробітках в Республіці Саха (Якутія), що підтверджується відповідними довідками, де отримував чималу зарплату, яку передавав їй.

Остаточне оформлення договору купівлі-продажу 41/100 частини будинку відбулося 1 лютого 2000 року. В цей день вона особисто передала кошти продавцям: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 особисто і яка діяла від імені та по дорученню ОСОБА_7

Договір оформлявся на її доньку ОСОБА_3 , а не на неї, оскільки вона фактично весь час працювала, а оформлення договору припало на період її перебування у відрядженні.

В подальшому донька повідомила їй , що якщо договір купівлі-продажу буде оформлений на неї, то вже у вільний час вона зможе внести зміни у документи, але це не має значення, оскільки кошти її, то власність і так буде вважатися її. Даний житловий будинок придбавався виключно за її особисті кошти та кошти її чоловіка, які він передавав їй.

У цей же день за аналогічних обставин укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,410 га по АДРЕСА_1 .

На підставі цього договору на ім`я ОСОБА_3 виданий Державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку кадастровий № НОМЕР_2 .

Вона завжди вважала себе дійсним, одноосібним власником майна, так як не маючи юридичної освіти, вважала, що оскільки кошти, які сплачені за майно є її особистими коштами, то майно автоматично стає її власністю, тим паче, що кошти за нерухомість були передані нею безпосередньо продавцям.

З урахуванням вимог статей 655 і 217 ЦК України при визнанні договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, оскільки майно придбано за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.

Тому просила визнати частково недійсним у частині покупця укладений 1 лютого 2000 року між ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу 41/100 частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель по АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Максимюк Т.Ф., зареєстрований в реєстрі за № 301, перевівши право покупця за цим договором на неї; визнати за нею право власності на 41/100 частину житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель по АДРЕСА_1 ; визнати частково недійсним у частині покупця, укладений 1 лютого 2000 року між ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу земельної ділянки під АДРЕСА_1 площею 0,0410 га, розташовану на території Вінницької АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Максимюк Т.Ф., зареєстрований в реєстрі за № 303, перевівши на неї право покупця за цим договором; визнати недійсним виданий ОСОБА_3 . Державний акт серії НОМЕР_3 на право власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_4 , що по АДРЕСА_1 ; визнати за нею право власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_4 , що розташована в АДРЕСА_1 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 квітня 2019 року позов задоволено.

Визнано частково недійсним у частині покупця договір купівлі-продажу 41/100 частини жимтлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 , укладений 1 лютого 2000 року між ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Максимюк Т.Ф., зареєстрований в реєстрі за № 301, перевівши право покупця за цим договором на ОСОБА_2

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 41/100 частину житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель по АДРЕСА_1 .

Визнано частково недійсним у частині покупця, договір купівлі-продажу земельної ділянки під номером 28 площею 0,0410 га, розташовану на території Вінницької міської АДРЕСА_1 , укладений 1 лютого 2000 року між ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Максимюк Т.Ф., зареєстрований в реєстрі за № 301, перевівши право покупця за цим договором на ОСОБА_2

Визнано недійсним виданий ОСОБА_3 Державний акт серії НОМЕР_3 на право власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_4 , що по АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_4 , яка розташована в АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 і ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 704,80 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору в рівних частинах.

Стягнуто з ОСОБА_3 і ОСОБА_1 на користь держави 8 900,20 грн. судового збору в рівних частинах.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду і ухвалити постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 і ОСОБА_1 про визнання недійсним договорів купівлі-продажу нерухомого майна, визнання недійсним Державного акта на право власності на землю та визнання права власності на нерухоме майно, відмовити і стягнути з позивача ОСОБА_2 на його користь судові витрати по оплаті судового збору та професійної правничої допомоги і на користь держави судовий збір не сплачений під час подання позову.

Зазначив, що рішення суду вважає необгрунтованим, незаконним та таким, що ухвалене судом з порушенням норм матеріального і процесуального права; висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, у тому числі: в частині дотримання позивачем строків звернення до суду за захистом порушених прав (позовна давність) та в частині способу захисту прав, а також порушені норми процесуального права при визначені розміру судового збору при подачі позову ОСОБА_2

Позивач ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити в силі.

Відповідач ОСОБА_3 не надіслала відзив на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленою (судову повістку отримала 12 червня 2019 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення) про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася.

Відповідач ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленою (судову повістку отримала 12 червня 2019 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення) про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася.

Подане до суду 19 червня 2019 року у письмовому вигляді клопотання адвоката Павлюка Сергія Миколайовича про відкладення розгляду справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , до задоволення не підлягає з огляду на наступне.

У клопотанні адвокат зазначив причину своєї неявки - термінове відрядження у м. Київ, проте, жодних підтверджуючих відомостей про таку причину до клопотання не надав.

Крім цього, адвокат Павлюк С.М. не надав доказів, підтверджуючих свої повноваження на представлення в суді апеляційної інстанції інтересів певної особи.

Так, матеріали справи містять ордер серії ВН № 064594, згідно якого адвокат Павлюк С.М. надає ОСОБА_2 . - позивачу по справі, правову допомогу у Вінницькому міському суді (том 1 а. с. 224).

Також в матеріалах справи є довіреність, посвідчена приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Білозарецькою О.Ю. 16 січня 2018 року, за якою ОСОБА_3 уповноважує ОСОБА_9 бути її представником в усіх судах та судових інстанціях (том 1 а. с. 57).

На підставі цієї довіреності представник ОСОБА_9 представляв інтереси відповідача ОСОБА_3 в суді першої інстанції, що підтверджується записами у протоколах судового засідання: від 22 лютого 2018 року (том 1 а. с. 59), від 12 березня 2018 року (том 1 а. с. 62), від 30 березня 2018 року (том 1 а. с. 120).

Всупереч вимогам статті 28 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", статті 9 Правил адвокатської етики, ОСОБА_9 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лавреновим І.А. 21 лютого 2018 року, на виконання договору доручення, уповноважений ОСОБА_2 - позивачем по справі, бути її представником в судах всіх інстанцій (том 1 а. с. 58), і починаючи з 5 березня 2019 року адвокат Павлюк С.М. (ордер серії ВН № 064594 від 5 березня 2019 року) представляє інтереси позивача по справі ОСОБА_2 , що підтверджується протоколами судового засідання: від 5 березня 2019 року (том 1 а. с. 247), від 26 березня 2019 року (том 2 а. с. 4), від 10 квітня 2019 року (том 2 а. с. 11).

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якої немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З урахуванням того, що адвокат Павлюк С.М. не надав своїх повноважень на представлення інтересів певної особи та з урахуванням того, що позивач і відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи і вони не заявляли клопотань про відкладення справи за наявності поважних причин, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін, які не з`явилися у судове засідання.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив із того, що саме позивач ОСОБА_2 , а не відповідач ОСОБА_3 виступала покупцем спірного майна, сплативши при цьому кошти в розмірі, які визнані продавцем як достатніми щодо вартості майна.

Проте, такий висновок суду першої інстанції не можна визнати вірним виходячи із наступного.

Судом по справі встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_1 22 грудня 1998 року зареєстрували шлюб.

24 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, яким просив визнати за ним право власності на 41/200 частину будинку по АДРЕСА_1 .

У зв`язку з цим ОСОБА_2 в січні 2018 року стало відомо про те, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 ділять майно, що є її власністю, тому звернулася в суд із даним позовом для захисту свого порушеного права.

Згідно договору купівлі-продажу частини жилого будинку від 22 серпня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського і районного нотаріального округу Посвятенко Д.Ю., зареєстрованого за № 1340, ОСОБА_10 , діючи від імені продавця ОСОБА_11 , продала, а покупець ОСОБА_2 купила 59/100 частин жилого будинку по АДРЕСА_1 (том 1 а. с. 10).

Вінницьким обласним об`єднаним бюро технічної інвентаризації 28 серпня 1998 року зареєстровано право власності на 59/100 частин будинку по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (том 1 а. с. 10).

Згідно договору купівлі-продажу від 1 лютого 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Максимюк Т.Ф. і зареєстрованого в реєстрі за № 301, продавці: ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 продали, а ОСОБА_3 купила 41/100 частину житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 (том 1 а. с. 9).

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 1 лютого 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Максимюк Т.Ф. і зареєстрованого в реєстрі за № 303, продавці ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 продали, а ОСОБА_3 купила земельну ділянку під номером НОМЕР_5 площею 0,0410 га, розташовану на території Вінницької міської ради по вул. Мічуріна, в межах згідно з планом, надану у приватну власність для будівництва і обслуговування житлового будинку (том 1 а. с. 230).

На підставі цього договору ОСОБА_3 20 листопада 2009 року виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 площею 0,0420 га по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_4 (том 1 а. с. 231).

Станом на 4 липня 2018 року виготовлений технічний паспорт на індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_1 , із якого вбачається, що власниками цього будинку є: ОСОБА_2 з часткою 59/100 та ОСОБА_3 з часткою 41/100 (том 1 а. с. 134-139).

Згідно висновку експерта № 437 за результатами проведення оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи від 16 листопада 2018 року, ринкова вартість 41/100 частки житлового будинку з прибудовами загальною площею 31,4 кв. м. господарських будівель і споруд домоволодіння АДРЕСА_1 станом на час проведення дослідження складає 659 777,00 грн.

Після проведеного візуально-інструментального обстеження встановлено, що збудовані будівлі, споруди та проведені ремонтно-будівельні роботи у 41/100 частці домоволодіння складаються з будівельних матеріалів, що пропонувалися до продажу в період з 1 лютого 2000 року по дату проведення дослідження та широко застосовувалися в цей час для виконання будівельних та ремонтно-будівельних робіт на замовлення фізичних та юридичних осіб, також після дослідження матеріалів інвентаризаційної справи № 16955 та, порівнюючи конструктивні елементи в оцінювальних актах від 13 травня 1998 року (арк. 86, 87), від 19 січня 2000 року (арк. 99, 100), від 27 липня 2011 року (арк. 108-112), від 4 липня 2018 року (арк. 128-138) вбачається можливим визнати, що вище зазначені будівельні та ремонтно-будівельні роботи, які описані у досліджуваній частині по другому питанню могли бути проведені у 41/100 частці домоволодіння АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_3 відповідно до договору купівлі-продажу від 1 лютого 2000 року в період від 1 лютого 2000 року по дату проведення дослідження (том 1 а. с.153-164, 165-192).

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у редакції чинній з 1 січня 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Тому до правовідносин, які виникли по даній цивільній справі і вони не продовжили своє існування після набрання Цивільним Кодексом з 1 січня 2004 року чинності, підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України у редакції від 18 липня 1963 року із послідуючими змінами до нього, тобто норми, що діяли на час укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу частини жилого будинку та земельної ділянки.

Відповідно до статті 224 ЦК України, в редакції 1963 року, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 227 ЦК України, в редакції 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

За правилами статті 153 ЦК України, 1963 року, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Згідно вимог ч. 1 статті 128 ЦК України, 1963 року, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Позивач ОСОБА_2 звернувшись 24 січня 2018 року в суд із позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , просила визнати договір купівлі-продажу 41/100 частини будинку удаваним з моменту його укладення в частині покупця ОСОБА_3 , визнати її покупцем по цьому договору та визнати 41/100 частку будинку її приватною власністю (том 1 а. с. 2-6).

18 лютого 2019 року позивач ОСОБА_2 подала в суд заяву про зміну предмета, в якій вказала, що у своїй позовній заяві вона просила визнати договір купівлі-продажу 41/100 частини будинку удаваним з моменту його укладення в частині покупця ОСОБА_3 , визнати її покупцем по цьому договору та визнати 41/100 частку будинку її приватною власністю.

Вважаючи такі вимоги не належним способом захисту свого порушеного права ОСОБА_2 у своїй заяві від 18 лютого 2019 року вказала, що правильним способом захисту права буде така вимога: про визнання частково недійсним у частині покупця договір купівлі-продажу 41/100 частини житлового будинку, перевівши право покупця за цим договором на неї - ОСОБА_2 та просила визнати за нею право власності на вказану частину житлового будинку (том 1 а. с.225-229).

Обґрунтуванням таких заявлених вимог позивач вказала те, що вона завжди вважала себе дійсним, одноособовим власником майна, так як не маючи юридичної освіти, вважала, що оскільки кошти, які сплачені за майно є її особистими коштами, то майно автоматично стає її власністю, тим паче, що кошти за нерухомість (виходячи із заявлених позовних вимог тут розуміється і 41/100 частина будинку і земельна ділянка площею 0,0410 га) були передані нею безпосередньо покупцям (можливо правильним є - продавцям?).

Відповідно до частини 2 статті 58 ЦК України, 1963 року, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення (стаття 59 ЦК України, 1963 року).

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у п. 2 постанови «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» № 3 від 28 квітня 1978 року (які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин) угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

При задоволенні позову суд в одному рішенні постановляє про визнання угоди недійсною і про застосування передбачених законом наслідків.

Відповідно до статті 228 ЦК України, 1963 року, продаж майна провадиться за цінами, що встановлюються за погодженням сторін, якщо інше не передбачено законодавчими актами.

Згідно вимог статті 114 ЦК України, 1963 року, при продажу частки в спільній власності сторонній особі решта учасників спільної часткової власності має право привілеєвої купівлі частки, що продається по ціні, за якою вона продається, і на інших рівних умовах, крім випадку продажу з прилюдних торгів (частина 1).

Продавець частки в спільній власності зобов`язаний повідомити в письмовій формі решту учасників спільної часткової власності про намір продати свою частку сторонній особі з зазначенням ціни та інших умов, на яких продає її. Якщо решта учасників спільної часткової власності відмовиться від здійснення права привілеєвої купівлі або не здійснить цього права щодо будинків протягом одного місяця, а щодо іншого майна протягом десяти днів з дня одержання повідомлення, продавець вправі продати свою частку будь-якій особі. Якщо кілька учасників спільної часткової власності виявили бажання придбати частку в спільній власності, право вибору покупця надається продавцю (частина 2).

При продажу частки з порушенням права привілеєвої купівлі інший учасник спільної власності протягом трьох місяців може звернутися до суду з позовом про перевід на нього прав і обов`язків покупця (частина 3).

Отже, цивільне законодавство України не містило і не містить правових підстав для визнання недійсною укладеної угоди з підстав неналежності чи належності грошових коштів, що є ціною за продане майно, стороні угоди - покупцю, а отже, неналежність покупцю таких грошових коштів не є підставою для переведення прав і обов`язків покупця.

В той же час позивач ОСОБА_2 , згідно вимог статей 12-13 та 76-81 ЦПК України, не довела належними й допустимими доказами тих фактів, що саме вона передавала продавцям будинку і земельної ділянки грошові кошти і що саме ці грошові кошти є її власними коштами, а надані нею довідки про заробітну плату ОСОБА_4 за 1987- 2001 роки (том 1 а. с. 11-26) не являються належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом того, що зароблені ОСОБА_4 кошти були витрачені на оплату придбаного ОСОБА_3 нерухомого майна.

При цьому такі міркування позивача спростовуються самими нотаріально посвідченими і підписаними сторонами угодами. Так, пункт 2 договору купівлі-продажу будинку свідчить про те, що продавці отримали повністю гроші в сумі 17 456 грн. до підписання цього договору від покупця, яким є саме ОСОБА_3 , а не ОСОБА_2 (том 1 а. с. 9). Пункт 2 договору купівлі-продажу земельної ділянки також свідчить про те, що продавці отримали повністю гроші в сумі 27 474 грн. до підписання цього договору саме від покупця, яким за договором є саме ОСОБА_3 , а не ОСОБА_2 (том 1 а. с. 230).

Крім того переведення права покупця могло бути вчинене за правилами привілеєвої купівлі, яка могла мати місце за певних обставин і лише у випадку купівлі частки в спільній частковій власності, що визначалося статтею 114 ЦК України, 1963 року.

І в цьому випадку інший учасник спільної часткової власності за наявності порушеного його права привілеєвої купівлі частки у спільній власності міг звернутися в суд за захистом свого порушеного права з позовом про перевід на нього прав покупця протягом трьох місяців.

Також невиконання вимог ст. 114 ЦК України, 1963 року, в разі продажу частки сторонній особі, не є підставою для визнання правочину недійсним, а лише є підставою для цієї сторонньої особи, яка є співвласником у спільній частковій власності, у межах встановленого законом строку вимагати в судовому порядку переведення на неї прав і обов`язків покупця за вчиненим правочином.

З урахуванням наведеного заявлені позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання частково недійсним у частині покупця договору купівлі-продажу 41/100 частини будинку та договору купівлі-продажу земельної ділянки з переведенням на неї прав покупця, до задоволення не підлягають, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на вимогах діючого на момент укладення таких угод цивільного законодавства.

Інших обґрунтувань заявлених таких позовних вимог позивач ОСОБА_2 у своїй позовній заяві та у заяві про зміну предмета не зазначала.

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України «Про власність» об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення.

Підстави виникнення права приватної власності визначалися статтею 12 Закону України «Про власність», згідно положень якої праця громадян є основою створення і примноження їх власності (частина 1).

Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом (частина 2).

З урахуванням вимог зазначеного матеріального закону та встановлених обставин справи, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання за позивачем права власності на 41/100 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , оскільки позивач не довела фактів, які б свідчили про наявності у неї визначених законом підстав за яких у неї виникло право власності, у тому числі і укладення нею угод, що стали б підставою для визнання за нею права власності на це нерухоме майно.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про власність» громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка) (частина 1).

Громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі: одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя; купівлі-продажу, дарування та обміну (частина 2).

За правилами статті 6 Земельного кодексу України, в редакції 1990 року (діяла на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки 1 лютого 2000 року) громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка).

Громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі: одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя; купівлі-продажу, дарування та обміну.

Згідно вимог частини 1 статті 30 ЗК України, 1990 року, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Оскільки судом встановлена відсутність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу жилого будинку та договору купівлі-продажу земельної ділянки, тобто, що ОСОБА_3 є законним власником жилого будинку і земельної ділянки, у зв`язку з чим відсутні визначені законом підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним виданого ОСОБА_3 Державного акта на право власності на земельну ділянку і визнання за позивачем права власності на цю земельну ділянку. Інших підстав позивач ОСОБА_2 не зазначила.

Таким чином позивач ОСОБА_2 у судовому засіданні не довела належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами порушення своїх прав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи (п. 3 ч. 1); порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (п. 4 ч. 1). Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягав застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1). До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснення ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 4 цієї статті передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Прийшовши до висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 і скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 , апеляційний суд має вирішити питання щодо розподілу судових витрат зі сплати судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, які поніс відповідач.

Тому до стягнення з позивача на його користь підлягає сума 14 407,50 грн. судового збору, сплаченого ним при поданні апеляційної скарги на рішення суду, та 5 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

А також підлягає до стягнення в дохід держави із позивача сума недоплаченого нею судового збору при поданні позовної заяви до суду першої інстанції за заявлені дві вимоги майнового характеру і три вимоги немайнового характеру, в розмірі 8 966,57 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 і ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку удаваним у частині покупця, визнання покупцем за договором, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору в сумі 14 407,50 грн. (чотирнадцять тисяч чотириста сім грн. 50 коп.) та по оплаті професійної правничої допомоги в сумі 5 000,00 грн. (п`ять тисяч грн. 00 коп.), разом 19 407,50 грн. (дев`ятнадцять тисяч чотириста сім грн. 50 коп.).

Стягнути із ОСОБА_2 на користь держави судовий збір не сплачений при подачі позову до суду першої інстанції в сумі 8 966,57 грн. (вісім тисяч дев`ятсот шістдесят шість грн. 57 коп.).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ.В. Матківська
СуддіІ.В. Міхасішин
В.В. Сопрун

Повний текст судового рішення складено 24 червня 2019 року