Справа № 185/3375/18
Провадження № 2/185/367/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2019 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Бондаренко В.М.,

за участю секретаря: Данильченко Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Павлограді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частину квартири,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частину квартири, у подальшому уточнивши свої позовні вимоги, в якій просила суд визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову позивач посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , з яким вона проживала без реєстрації шлюбу. Після смерті ОСОБА_3 лишилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 , яка належала померлому на праві власності. Однак, по суті указана квартира є їхнім з померлим спільним сумісним майном, оскільки придбана за спільні кошти в умовах ведення спільного господарства. З померлим ОСОБА_3 вони почали проживати разом з вересня 1998 року. На той час вони жили за адресою: АДРЕСА_2 . Дане житло винаймали. Після чотирьох років спільного життя, спільного ведення господарства та заощадження коштів, 22.10.2002 року вони придбали квартиру АДРЕСА_1 , де і продовжили проживати до дня смерті ОСОБА_3 . Після смерті чоловіка і по сьогоднішній день вона продовжує жити у вказаній квартирі. Тому, є всі підстави для визнання спірної квартири їхньою спільною сумісною власністю.

У судове засідання позивач не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає у повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає за можливе задовольнити позов з наступних підстав.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається і судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22 жовтня 2002 року, посвідченого нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Семеняка А.А., ОСОБА_3 належить квартира АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , що підтверджується копією актового запису про смерть № 98 від 18 січня 2018 року, внесеного до Державного реєстру актів цивільного стану громадян Павлоградським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

Згідно повідомлення Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області від 13.07.2018 року за № 2348/02-14 встановлено, що після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 було заведено спадкову справу 327/2018 від 04 травня 2018 року на підставі претензії кредитора ПАТ "Альфа-Банк". Також, до нотаріальної контори надійшла заява 02 червня 2018 року про прийняття спадщини за законом від матері померлого - ОСОБА_2 .

Пред ОСОБА_4 являючи позов, ОСОБА_1 посилалась на те, що з вересня 1998 року по 17 січня 2018 року проживала з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільний побут, мали єдиний бюджет, проте не реєстрували шлюб.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

КпШС України не містив положень щодо проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу з визнанням майна, набутого ними за час спільного проживання їх спільною сумісною власністю.

Відносини у таких випадках регулювалися тільки нормами Глави 11 ЦК УРСР 1963 року про спільну власність, а з набранням чинності Законом України «Про власність» від 07 лютого 1991 року № 697-ХІІ також нормами ч. 1 ст. 17 цього Закону.

Лише з 1 січня 2004 року, з набранням чинності нового СК України, нормою ст. 74 СК України було передбачено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 СК України.

У п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року за № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), де у п. 12 зазначено, що спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року за № 20 „Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", згідно з якими спільною сумісною власністю є: майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім"ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім"ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачене інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (ст.17, ст. 18, п.2 ст. 17 Закону „Про власність"). Правила статей 22,28,29 КпШС в цих випадках не застосовуються.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про власність», який був чинним з 15 квітня 1991 року по 27 квітня 2007 року, майно придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Тобто, для того, щоб майно набуло статус спільного сумісного, в розумінні ст.17 Закону України «Про власність», це майно повинно набуте за наявності таких двох ознак: факт існування сім`ї та факт спільної праці членів сім`ї, на підставі письмової угоди, від результатів якої було придбане це майно.

За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов`язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, якщо укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України.

Як встановлено у судовому засідання та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 з померлим ОСОБА_3 почали проживати разом з вересня 1998 року за адресою: АДРЕСА_2 . Після чотирьох років спільного життя, спільного ведення господарства та заощадження коштів, 22.10.2002 року була придбана квартира АДРЕСА_1 , де позивач та ОСОБА_3 продовжили проживати до дня смерті ОСОБА_3 . Після смерті ОСОБА_3 позивач продовжує проживати у вказаній квартирі.

Наведені обставини підтверджуються актом про проживання від 16.04.2018 року, складеного ОСББ "Садовніченко, 4", відповідно до якого ОСОБА_1 та померлий ОСОБА_3 проживали у квартирі АДРЕСА_1 з жовтня 2002 року по день смерті останнього, мали спільне господарство; довідками про працю на ДП «НВО» «ПХЗ» від 26.03.2018 року № 40 та від 05.04.2018 року № 46, згідно з якими ОСОБА_1 з 1990 року, а ОСОБА_3 з 1995 року працювали на зазначеному підприємстві по серпень 2003 року; довідками про заробіток ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період з 1998 року по серпень 2003 року, які свідчать про наявність заробітку як у позивача, так і у ОСОБА_3 ; розпискою, складеною між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , про позику грошових коштів для купівлі квартири спільно з ОСОБА_3 ; договором поруки від 24.10.2002 року (купівля квартири, що є предметом позову, здійснювалась шляхом оформлення кредиту), згідно з яким боржником за кредитним договором є ОСОБА_3 , а поручителем ОСОБА_1 (позивач).

Сукупність зазначених вище доказів свідчить про проживання ОСОБА_1 однією сім`єю з ОСОБА_3 без укладання шлюбу з вересня 1998 року і до смерті останнього, тобто по ІНФОРМАЦІЯ_2 , веденням ними у вказаний період часу спільного господарства, у тому числі на момент купівлі квартири АДРЕСА_1 , що вказує на спільну працю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 як сім`ї, їх спільні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, у тому числі спірної квартири, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету.

Таким чином, позивачем доведено, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності та придбана внаслідок спільної праці ОСОБА_1 та ОСОБА_3 під час спільного проживання однією сім`єю, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги доведені матеріалами справи, обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі.

На підставі викладеного вище, керуючись ст. ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263 - 265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частину квартири - задовольнити у повному обсязі.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення, а учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п.п. 15.5 п. 15 ч. 1 розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 .

Суддя В.М. Бондаренко