Житомирський апеляційний суд
Справа №279/3095/18 Головуючий у 1-й інст. Коваленко В. П.
Категорія 28 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.,

з участю секретаря судового засідання Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №279/3095/18 за позовом Коростенської місцевої прокуратури Житомирської області в інтересах держави в особі Коростенської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення збитків за час фактичного користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів

за апеляційною скаргою Коростенської місцевої прокуратури Житомирської області в інтересах держави в особі Коростенської міської ради на ухвалу Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11 травня 2019 року, постановлену під головуванням судді Коваленко В.П. у м. Коростені

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року Коростенська місцева прокуратура Житомирської області в інтересах держави в особі Коростенської міської ради звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення збитків за час фактичного користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів.

Ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11 травня 2019 року провадження у справі закрито.

У поданій апеляційній скарзі Коростенська місцева прокуратура Житомирської області в інтересах держави в особі Коростенської міської ради, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить ухвалу суду скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що даний спір підвідомчий господарському суду. Вказує, що 14.08.2012 між Коростенською міською радою та ФОП ОСОБА_1 укладено договір оренди землі, згідно якого ФОП ОСОБА_1 передано в оренду в строкове платне користування земельну ділянку площею 0, 1426 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 для комерційного використання. Разом із тим, закриваючи провадження у справі суд першої інстанції не звернув увагу на те, що згідно даних витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 05.03.2019, підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_1 припинено з 14.07.2014, а тому справа має розглядатися в порядку цивільного судочинства в силу приписів ст. 27 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що спір між сторонами виник виключно із господарських правовідносин.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до положень частини другої цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 14.08.2012 між Коростенською міською радою та ФОП ОСОБА_1 укладено договір оренди землі, за умовами якого останній прийняв у платне користування земельну ділянку для комерційного використання (розміщення та обслуговування нежитлової будівлі) площею 0, 1426 га, яка знаходиться в АДРЕСА_1 строком на 3 роки. За умовами договору орендна плата вноситься орендарем у грошові формі в розмірі 6320, 40 грн в рік, 526, 70 грн в місяць (а.с. 27-28).

Звертаючись із цим позовом, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Коростенської міської ради збитки у розмірі 67588, 35 грн, які нанесені останній внаслідок недоодержання доходів за використання земельної ділянки площею 0, 1426 га по АДРЕСА_1 без правовстановлюючих документів за період з 11.09.2015 по 15.08.2017. Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що 14.08.2012 між Коростенською міською радою та ФОП ОСОБА_1 укладено договір оренди вказаної вище земельної ділянки для комерційного використання строком на 3 роки. Згідно акту про встановлення в натурі меж земельної ділянки, наданої в оренду ФОП ОСОБА_1 , відведена ділянка може бути використана тільки по прямому призначенню, тобто для комерційного використання.

Згідно витягу із Єдиного державного реєстру юридичних осіб , фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ФОП ОСОБА_1 припинив свою діяльність 14.07.2014 за власним рішенням.

Згідно даних інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу №7031 від 17.08.2006 належить на праві приватної власності нежитлова будівля, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач вказує, що земельна ділянка фактично використовується відповідачем для комерційного використання без оформлення правовстановлюючих документів та сплати місцевого податку.

Зазначає, що упущена вигода, що становить предмет спору - це орендна плата до бюджету Коростенської міської ради, якби відповідач виконав свій обов`язок по оформленню правовстановлюючих документів на право користування земельною ділянкою (а.с. 3, 27- 28).

Аналіз змісту та підстав поданого позову свідчить про те, що спір між сторонами виник щодо отриманих збитків у вигляді неотримання орендної плати за користування земельною ділянкою відповідачем за відсутності пролонгації договору та неоформлення правовстановлюючих документів на користування земельною ділянкою і продовження здійснення комерційної діяльності на земельній ділянці.

Разом із тим, в матеріалах справи відсутні відомості, що договір оренди земельної ділянки припинено, проте вбачається, що відповідачем на вказаній земельній ділянці здійснюється комерційна діяльність.

За положеннями статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до статті 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

До таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 13.02.2019 по справі №910/8729/18.

Окрім того матеріалами справи підтверджується, що згідно відомостей Витягу з єдиного державного реєстру ОСОБА_1 із 15.08.2007 є одним із засновників та керівником ПП «МЕТАЛОБУД-НІКОЕЛЕКТРО», що здійснює свою діяльність за адресою м. Коростень, вул. Шатрищанська, 75 (а.с.154-155).

Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про закриття провадження у справі та обґрунтовано визначив належність спору до господарської юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як ФОП не припинились.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 припинив свою господарську діяльність 14.07.2014, а тому спір підвідомчий суду загальної юрисдикції, виходячи із суб`єктного складу сторін, не заслуговують на увагу з огляду на вищенаведене.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи із наведеного колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена із дотриманням норм цивільного процесуального законодавства та підстав для її скасування немає.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Коростенської місцевої прокуратури Житомирської області в інтересах держави в особі Коростенської міської ради залишити без задоволення.

Ухвалу Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20.06.2019.

Головуючий Судді