Справа № 452/3251/17 Головуючий у 1 інстанції: Казан І.С.
Провадження № 22-ц/811/1380/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2019 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 05 червня 2018 року, постановлене в складі головуючого - судді Казана І.С., у справі за позовом Комунального підприємства Самбірської міської ради «Житлово-експлуатаційний комбінат» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за утримання будинку і прибудинкової території, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Житлово-експлуатаційний комбінат» про захист честі та гідності, -

в с т а н о в и л а:

Комунальне підприємство Самбірської міської ради «Житлово-експлуатаційний комбінат» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за утримання будинку і прибудинкової території в сумі 3837,81 грн., інфляційних коштів - 839, 84грн., трьох відсотків річних - 156, 90 грн. У підтвердження заявлених позовних вимог посилається на те, що на обслуговуванні КП СМР «Житлово-експлуатаційний комбінат» знаходиться будинок АДРЕСА_3 . Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_3 є власниками квартири НОМЕР_3 у вищевказаному будинку, а тому зобов`язані своєчасно вносити плату за комунальні послуги та квартирну плату у встановлений термін. Між відповідачами та позивачем склались зобов`язальні правовідносини з приводу надання житлово-комунальних послуг, а саме: виконавець надавав послуги відповідачам, останні такими послугами користувалися для задоволення своїх потреб, та не відмовлялися від них, усвідомлюючи, що за послуги треба платити, але оплату не проводили, у зв`язку з чим виникла заборгованість на загальну суму 3837,81 гривень. Оскільки відповідачі відмовляються сплачувати заборгованість, тому позивач просив у судовому порядку стягнути пред`явлені суми заборгованості та сплачений судовий збір.

Відповідач ОСОБА_1 21.05.2018 року, та 04.06.2018 року звернувся до суду з однаковими позовними вимогами, а саме просив суд захистити його честь та гідність і стягнути із КП СМР «Житлово-експлуатаційний комбінат» 559 602 грн. 00 коп. моральної шкоди завданої через ненадання чи неякісне надання житлово-комунальних послуг. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що послуги, які надавалися комунальним підприємством неякісно, завдали йому моральну шкоду, а тому змушений звернутися до суду із таким зустрічним позовом.

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 05 червня 2018 року позов КП «Житлово-експлуатаційний комбінат» задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованість за утримання будинку та прибудинкової території на користь Комунального підприємства Самбірської міської ради «Житлово-експлуатаційний комбінат» (81400, м. Самбір вул. Заміська, 23а Львівської області; ; р/ НОМЕР_2 АТ «Ощадбанк», МФО-325796) в сумі 3 837, 81 грн. (три тисячі вісімсот тридцять сім грн. 81 коп.), інфляційні встати в сумі 839, 84 грн. (вісімсот тридцять дев`ять грн. 84 коп.), три відсотки річних 156, 90 грн. (сто п`ятдесят шість грн. 90 коп.), а всього 4 834, 55 грн. (чотири тисячі вісімсот тридцять чотири гривні 55коп.) грн. та 1600 (одну тисячу шістсот) грн. понесених судових витрат.

У зустрічному позові ОСОБА_1 до КП «Житлово-експлуатаційний комбінат» про захист честі та гідності, стягнення моральної шкоди відмовлено за безпідставністю.

Стягнуто із ОСОБА_1 у дохід держави 704, 80 грн. (сімсот чотири гривні 80 коп.) судових витрат.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 05 червня 2018 року оскаржив ОСОБА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не отримували судових повісток та були відсутні у судових засіданнях. Зазначає, що його письмові прохання та пропозиції не були взяті судом першої інстанції до уваги та залишені без жодної відповіді. Посилається на процесуальні порушення, допущені судом при розгляді справи, а саме на те, що його зустрічна позовна заява та відзив на позовну заяву не прийняті до розгляду, відсутня відповідь на відзив, закриття підготовчого провадження не оголошувалось, не задоволено його прохання про призначення експертизи, суд не з`ясував думки усіх сторін, проігнорував право відводу, позбавив його можливості дати додаткові пояснення, йому не видали на заяву копії протоколу та технічного запису судового засідання.

Просить скасувати рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 05 червня 2018 року, об`єднати його зустрічну заяву в одне провадження та розглянути спір по суті.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався частково.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом установлено, що рішенням Самбірської міської ради № 144 від 30.04.2014 року житловий будинок АДРЕСА_3 переданий на баланс Комунального підприємства Самбірської міської ради «Житлово-експлуатаційний комбінат».

Відповідно до повідомлення Самбірського МБТІ № 01/5-89 від 19.04.2017 року, нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_3 зареєстрована за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Відповідачами не погашалася заборгованість за експлуатаційні витрати, учасниками яких вони є згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року, а також ряду інших нормативних актів, де вказано про те, що експлуатаційні витрати на утримання приватизованих квартир оплачуються на рівні квартирної плати, встановленої для державного житла, а порядок оплати комунальних послуг в Україні єдиний, незалежно від форм власності житла. Згідно Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинкових територій - приватизовані квартири утримуються за рахунок коштів їхніх власників.

Згідно наявних у матеріалах справи розрахунках заборгованості, відповідачі через несвоєчасну оплату послуг заборгували позивачу за утримання будинку та прибудинкової території 3837,81грн., вирахувано індекс інфляції в розмірі 839, 84 грн. та три відсотки річних в розмірі 156, 90 грн.

Судом також встановлено, що між відповідачами та позивачем договору про надання послуг в письмовій формі не укладалось. КП СМР «Житлово-експлуатаційний комбінат» надає а відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_3 отримують послуги з утримання будинку АДРЕСА_3 та прибудинкової території.

Згідно п. 2 ст. 10 Закону України №2482-12 «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках.

Згідно зі статтею 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг. Водночас відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року № 6-2951цс15.

У зв`язку з невиконанням відповідачами своїх зобов`язань з оплати житлово-комунальних послуг, виникла заборгованість, яка підлягає до стягненню з останніх на користь КП «Житлово-експлуатаційний комбінат», враховуючи те, що утримання будинку та прибудинкової території проводиться з метою збереження та належного безпечного функціонування житла, навіть незважаючи на відсутність укладеного між сторонами договору.

Відповідач ОСОБА_1 не спростував наявної заборгованості перед позивачем, не заперечував правильності здійсненого ним розрахунку заборгованості, не довів, що комунальні послуги не надаються або ж надаються у неповному обсязі.

Крім того, відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму заборгованості із урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин, правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого у національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів в наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, за відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг боржник несе відповідальність, передбачену частиною другою статті 625 ЦК України, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи наведене та у зв`язку з несвоєчасним проведенням оплати за послуги з утримання будинку та прибудинкової території, відповідачам нараховано інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми, які підлягають стягненню з останнього.

При цьому колегія суддів враховує, що відповідач не оспорює ні суму заборгованості, ні правильність нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на прострочену суму, ні підставність їх стягнення.

Задовольняючи позовні вимоги за первісним позовом, суд першої інстанції виходив з доведеності факту неналежного виконання обов`язків з боку споживачів комунальних послуг.

З правильністю та обґрунтованістю висновків суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, із дотриманням норм процесуального права, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, ухвалив рішення, яке відповідає закону.

Разом з тим поза увагою суду залишились положення ст. 541 ЦК України, згідно якої солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета.

Частиною 1 ст. 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Аналогічні норми закріплені у ст.64 ЖК УРСР, згідно якої відповідачі несуть солідарну відповідальність за невиконання зобов`язань по оплаті наданих заявником послуг.

Таким чином, позивач як кредитор має право вимагати виконання обов`язку оплати послуг утримання будинку, споруд та прибудинкових територій у повному обсязі як від одного з солідарних боржників, так і від усіх разом.

Враховуючи те, що позивач КП Самібрської міської ради «Житлово-експлуатаційний комбінат» звернулося в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за утримання будинку і прибудинкової території, то колегія суддів вважає, що є підстави для застосування положень ст. 541 ЦК України та стягнення заборгованості за утримання будинку і прибудинкової території з відповідачів солідарно, оскільки вимоги до кожного з них окремо позивачем не пред`явлено. Тому рішення суду в означеній частині підлягає зміні.

Мотиви апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не прийняв та не розглянув зустрічні позовні вимоги, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом першої інстанції зустрічний позов розглянутий. В рішенні наведено мотиви відмови у задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 .. Зокрема, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції вірно врахував, що ОСОБА_1 не навів доказів порушення його права, яке спричинило йому негативні наслідки, зокрема як і причини відшкодування моральної шкоди, і так само у судовому засіданні не надав жодних чітких пояснень на підтвердження своєї мети звернення до суду із власним зустрічним позовом.

Судом першої інстанції із позиції позивача ОСОБА_1 за зустрічним позовом не з`ясовано, які реально його права порушені відповідачем і які конкретно несприятливі наслідки спричинило для нього це порушення; а також те, чи є метою пред`явлення позову позивачем ОСОБА_1 захист (відновлення) його прав і законних інтересів і чи можливо при обраному ним способі захисту відновити (захистити) його права.

За змістом ст. 19 Конституції України способи захисту повинні кореспондуватись з повноваженнями суду, тобто суд може прийняти лише таке рішення, можливість ухвалення якого передбачена законодавством. Способи захисту прав мають бути встановлені законом або випливати із його положень чи бути передбачені договором. При цьому можливість пред`явлення конкретних позовних вимог та прохання про застосування конкретного способу захисту порушеного права в тих чи інших правовідносинах має бути передбачена законодавством, тобто юридично можливою.

Відповідно до частини 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У ст. 23 ЦК України зазначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в тому числі у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Позивач за зустрічним позовом спричинення йому моральної шкоди не довів.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, не дають підстав для висновку про неправильне вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, яким районним судом надана належна оцінка.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Також Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Окрім того, колегія суддів звертає увагу і на те, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції помилково стягнув з відповідачів 1600 грн. 00 коп., не визначивши способу їх стягнення. Враховуючи те, що чинним цивільним процесуальним законодавством не передбачено солідарне стягнення судових витрат, оскаржуване рішення в частині розподілу судових витрат належить змінити відповідно до встановлених ст. 141 ЦПК України правил. З кожного із відповідачів підлягають стягненню судові витрати (судовий збір) у розмірі по 533 грн. 33 коп.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, оскільки судом першої інстанції при ухваленні рішення порушено норми матеріального права, а саме, не застосовано закон, який підлягав застосуванню, апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду - зміні в частині визначення способу стягнення боргу та судових витрат.

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення, а саме 10 червня 2019 року.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, п. 2 ч. 1 ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 05 червня 2018 року змінити, в абзаці другому після слова «Стягнути…» доповнити словом «солідарно» та після слів : «1600 грн. понесених судових витрат…» словами «в рівних частинах з кожного по 533 грн. 33 коп.»

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 10 червня 2019 р.

Головуюча Копняк С.М.

Судді Бойко С.М.

Ніткевич А.В.