Номер провадження 2/754/584/19
Справа №754/2242/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2019 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - ЛІСОВСЬКОЇ О.В.

за участю секретаря - Грей О.П.

позивачки ОСОБА_1

позивачки ОСОБА_2

представника відповідача Бризинської-Колпакової О.О.

третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до Житлово-будівельного кооперативу "Арсеналець-25", треті особи: голова правління ЖБК "Арсеналець-25" ОСОБА_19 , голова ревізійної комісії ЖБК "Арсеналець-25" ОСОБА_5, про захист гідності та честі, відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернулись до суду із позовом до відповідача ЖБК «Арсеналець-25» про захист гідності та честі, відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що 21.12.2016 року позивачі були присутні на загальних зборах ЖБК «Арсеналець-25», де голова правління ОСОБА_19. разом з головою ревізійної комісії ОСОБА_3 поводилися нечемно до всіх присутніх. Після фальсифікованих зборів мешканці кооперативу прийняли рішення створити ОСББ. З цього періоду позивачі почали обходити мешканців будинку АДРЕСА_1 з приводу організації в цьому будинку ОСББ. 08.02.2017 року, коли позивачі прийшли на прийом до голови правління ОСОБА_19 щодо укладення мирової угоди по цивільної справі стосовно ОСОБА_6 та її родини, ОСОБА_19. спочатку ображав ОСОБА_1 жестами, потім словами, використовуючи непотрібні висловлювання, а потім почав погрожувати. 11.02.2017 року безпосередньо голова правління ОСОБА_19. розкидав по почтових ящиках мешканцям будинку АДРЕСА_1 листівки з назвою: «Люди, будьте пильні!», що містить брудну інформацію стосовно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Позивачі вважають, що розповсюдженням у листівках недостовірної, брудної та перекрученої інформації про них поміж мешканцями ЖБК «Арсеналець-25», а також образами в період проведення загальних зборів ЖБК 21.12.2016 року особисто головою ревізійної комісії ОСОБА_3 ЖБК «Арсеналець-25», порушені їх немайнові права, які потребують захисту у вигляді спростування недостовірної інформації у такий же спосіб, в який вона була поширена, та вибачення перед позивачами безпосередньо головою правління ОСОБА_19 та головою ревізійної комісії ОСОБА_3 . На підставі викладеного позивачі звертаються до суду з даним позовом, в якому просять визнати, що було порушено особисте немайнове право фізичних осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; визнати, що інформація, викладена у листівках, яка має назву: ««Люди, будьте пильні!» та закінчується: «Правління ЖБК «Арсеналець-25», є недостовірною, а висловлювання з боку Голови Ревізійної комісії є образами; зобов`язати Голову правління ОСОБА_19 та Голову Ревізійної комісії ОСОБА_3 публічно вибачитись перед позивачами та спростувати недостовірну інформацію у такий же спосіб, в який вона була поширена; стягнути на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з ЖБК «Арсеналець-25» моральну шкоду в розмірі по 50000, 00 грн. на користь кожного позивача; стягнути на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_1 судовий збір у розмірі по 800 грн.

06.10.2017 року від третьої особи ОСОБА_3 до суду надійшли Заперечення, в яких зазначено, що голова ревізійної ЖБК "Арсеналець-25" ОСОБА_3. заперечує щодо позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про захист гідності та честі, відшкодування моральної шкоди, завданої розповсюдженням недостовірної інформації в повному обсязі. ОСОБА_3 не перебуває у конфліктних стосунках з позивачами та ніколи і ні при яких обставинах не розповсюджував будь-яку інформацію про цих осіб. ОСОБА_3 вважає, що вимоги позивачів є надуманими, упередженими та незаконними. Позивачі не надали до суду жодних належних та допустимих доказів, що могли б підтвердити їх позовні вимоги, підтверджували б джерело їх обізнаності та яким чином вони ідентифікували, що розповсюджувачами листівок були ОСОБА_19. та ОСОБА_3 . Отже позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 побудовані на припущеннях. На підставі викладеного ОСОБА_3 просить суд у задоволені позову відмовити в повному обсязі.

06.10.2017 року від третьої особи ОСОБА_19 до суду надійшли Заперечення, в яких зазначено, що він заперечує щодо позовних вимог у повному обсязі та вважає їх безпідставними, необгрунтованими і незаконними. Голова правління ЖБК «Арсеналець-25» Панас С. Б . перебуває у трудових відносинах з відповідачем та стверджує, що обставини, викладені у позовній заяві, є надуманими, упередженими та не виповідають дійсності. У суботу 11.02.2017 року у свій вихідний день голова правління ОСОБА_19. був у від`їзді по сімейних справах. Крім того, ОСОБА_19. не має неприязних відносин з позивачами, а дві його доньки з дитинства товаришують з доньками позивачки ОСОБА_1 . Крім того, позивачі не надали суду жодних належних та допустимих доказів, що могли б підтвердити, що голова правління ЖБК «Арсеналець-25» ОСОБА_19. розповсюджував про позивачів недостовірну інформацію, або у будь-який спосіб ображав їх, що суперечить вимогам цивільно-процесуального законодавства. На підставі викладеного третя особа просить у задоволені позову відмовити.

06.10.2017 року від представника відповідача - Бризинської-Колпакової О.О. - до суду надійшли Заперечення, в яких зазначено, що відповідач вважає позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та незаконними з наступних підстав. Відповідач та третя особа голова правління ЖБК «Арсеналець-25» ОСОБА_19., який перебуває в трудових відносинах з відповідачем, не має жодного відношення до подій, викладених у позові, обґрунтування якого побудовано на припущеннях. Крім того, третя особа ОСОБА_3 не перебуває у трудових відносинах з відповідачем, а тільки здійснює громадський контроль господарської діяльності кооперативу, тому відповідач не несе відповідальності за дії або бездіяльність вказаної особи. Позивачі обґрунтовують свої вимоги тим, що у суботу 11.02.2017 року безпосередньо голова правління ОСОБА_19. розкидав по почтових скриньках мешканцям будинку АДРЕСА_1 листівки з назвою: «Люди будьте пильні!», що містить брудну інформацію стосовно позивачів і порушує їх немайнові права. Голова правління ОСОБА_19. є керівником ЖБК «Арсеналець-25», який працює за індивідуальним графіком п`ять днів на тиждень з двома вихідними (субота, неділя). Коло його обов`язків стосується статутних завдань по утриманню та обслуговуванню комплексу житлових будинків АДРЕСА_8 та їх прибудинкових територій. Дії, що виходять за межі, встановлені статутом, голова правління може виконувати за рішенням загальних зборів кооперативу. За таких обставин відповідач не несе відповідальності за дії третіх осіб, на які без жодних належних та допустимих доказів посилаються позивачі, оскільки ОСОБА_3 не перебуває у трудових відносинах з відповідачем, а у ОСОБА_19 у суботу 11.02.2017 року був вихідний день та зазначені дії не передбачені його посадовими обов`язками. На підставі викладеного представник відповідача просить суд в задоволені позову відмовити в повному обсязі.

20.06.2018 року від позивачів до суду надійшла Відповідь на відзив, в якій позивачі зазначають, що Відзив на позовну заяву не стосується предмету позову. Наведені представником відповідача статті цивільного кодексу жодним чином не відносяться до предмету позову, який має назву «Про захист гідності та честі та відшкодування моральної шкода, завданої розповсюдженням недостовірної інформації». Також представником відповідача у відзиві ігнорується Постанова Пленуму Верховного Суд України від 27.02.2009р. №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», на яку посилалися позивачі у позовної заяві.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_2 повністю підтримала позовні вимоги, просила задовольнити їх у повному обсязі.

Позивачка ОСОБА_1 у судовому засіданні повністю підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з підстав, викладених у Відзиві на позов.

Третя особа - ОСОБА_3 - у судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі з підстав, зазначених у Запереченнях на позов.

Третя особа - ОСОБА_19. - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі та розглядати справу за його відсутності. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів.

Вислухавши пояснення позивачів, представника відповідача, третьої особи, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є членами ЖБК "Арсеналець-25", постійно проживають та зареєстровані у будинку АДРЕСА_2 .

У своїх позовних вимогах позивачі стверджують, що 11.02.2017 року голова правління ОСОБА_19. розкидав по поштовим скринькам мешканцям будинку АДРЕСА_4 листівки з назвою «Люди будьте пильні!», що містить брудну інформацію стосовно позивачів і порушує їх немайнові права, тягне за собою моральну шкоду, що стало підставою для звернення їх до суду з даним позовом.

З долученої до матеріалів справи листівки вбачається, що дана листівка містить текст, в якому наявна інформація і щодо позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , підписана "Правління ЖБК "Арсеналець-25", при цьому жодних підписів дана листівка не містить.

Судом були допитані свідки з обох сторін.

Так, свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що вона є власником квартири у будинку АДРЕСА_1 . Зазначила, що таку саму листівку, яка була долучена позивачами, вона знайшла у поштовому ящику. Листівка підписана "правління ЖБК «Арсеналець-25», але їй невідомо, яким чином дана листівка потрапила до поштового ящику.

Свідок ОСОБА_18 у суді пояснила, що листівку їй надала ОСОБА_2 , але при цьому їй невідомо, ким виготовлена дана листівка та ким підписана.

Свідок ОСОБА_9 , яка є дружиною голови правління ЖБК «Арсеналець-25» ОСОБА_19 , у судовому засіданні пояснила, що 11.02.2017 року вони разом з чоловіком ОСОБА_19 були весь день разом за межами будинку. Вона впевнена у тому, що її чоловік не виготовляв та не розповсюджував листівки у будинку.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_10 , який проживає у будинку АДРЕСА_1 , пояснив, що 01.03.2017 року він був присутній на зборах, які організували ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , щодо створення ОСББ, але про листівку йому нічого не відомо. Також він не чув, щоб на зборах хтось ображав позивачів.

Свідок ОСОБА_11 , яка працює бухгалтером у ЖБК «Арсеналець-25», у судовому засіданні пояснила, що голова правління ОСОБА_19 . інтелігентна та ввічлива людину, завжди поводить себе коректно а тому не міг припустити ніяких дій, що можуть образити позивачів.

Статтею 270 ЦК України передбачено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості.

Цим Кодексом та іншим законом можуть бути передбачені й інші особисті немайнові права фізичної особи.

Перелік особистих немайнових прав, які встановлені Конституцією, цим Кодексом та іншим законом, не є вичерпним.

Згідно із ч.1, 3, 4, 7 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).

Разом з тим, відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов?язаний неухильно додержуватися Конституції та Законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Права на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов?язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У зв?язку з чим ст. 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім?ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", відповідно до статей 94, 277 ЦК фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

При цьому суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію.

Згідно із п. 4 Постанови Пленуму чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об?єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов?язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка грунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконання нею трудових, службових, громадських чи інших обов?язків. Під діловою репутацією юридичної особи, в тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Як зазначено у п.15 вказаної вище Постанови Пленуму, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно із частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Також згідно із п.17 даної Постанови Пленуму інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред`явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом.

Якщо ж недостовірну інформацію було поширено в ході розгляду іншої справи зазначеними вище учасниками процесу відносно інших осіб, які не були учасниками процесу, то ці особи, якщо вони вважають, що така інформація порушує їх особисті немайнові права, вправі звернутися до суду за захистом своїх прав у порядку, передбаченому процесуальними кодексами.

Згідно із положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Відповідно до п. 16 вищевказаної Постанови Пленуму відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов"язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10.04.2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей).

Разом з тим, наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов"язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України.

Як вбачається з письмових матеріалів справи, зокрема пояснень, наданих ОСОБА_12 , в них зазначено інформацію, яку ОСОБА_12 дізналася від своїх рідних дітей, яким довіряє, а також безпосередньо від ОСОБА_13 . У свою чергу вказані відомості стали відомі дітям відповідачки безпосередньо від ОСОБА_14 та ОСОБА_13 .

Таким чином, з наведеного можна зробити висновок про те, що повідомлення ОСОБА_15 відомих ОСОБА_12 обставин щодо поведінки ОСОБА_16 , а згодом - підтвердження цих обставин в органах поліції, було викликано занепокоєнням ОСОБА_12 щодо фізичного та психологічного стану малолітніх дітей, які є членами її родини, та доводяться їй племінниками.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_17 про офіційне тлумачення положення частини першої статті 7 ЦК Української РСР (справа про поширення відомостей) (справа № 1-9/2003) від 10.04.2003 року № 8-рп/2003 встановлено, що положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української РСР "поширив такі відомості" в аспекті конституційного звернення треба розуміти так, що викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконання функціональних обов"язків порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб.

В мотивувальній частині вказаного Рішення Конституційний Суд України зробив висновок, відповідно до якого звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами.

Тому такі звернення за змістом частини першої статті 7 Цивільного кодексу не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду" суди застосовують при розгляді справ Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права.

Так, статтею 10 Європейської Конвенції з прав людини встановлено (Рим 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997), що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією.

Враховуючи наведену статтю 10 Конвенції, Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів.

Наводячи конкретну практику Європейського суду з прав людини по застосуванню статті 10 Конвенції, можна відзначити такі справи як "Обершлік проти Австрії" (1991), "Лінгенс проти Австрії", в якій йшлося про те, що критика є неприпустимою й карною за умови її спрямування проти звичайної людини, і є припустимою відносно політика, також у справі "Кастелс проти Іспанії" судді дійшли висновку, що правдивість висловлювань взагалі не має значення, якщо справа представляє великий суспільний інтерес.

У п. 49 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хендісайд проти Сполученого королівства" (07.12.1976) вказано, що свобода вираження поглядів складає одну із основних підвалин суспільства, одну із основних умов його прогресу та розвитку кожного особа. Обмежувана пунктом 2 ст. 10 свобода вираження поглядів пов`язана не лише з "інформацією" або з "ідеями", які ображають, шокують або непокоять країну або якусь частину суспільства. Цього потребують плюралізм, толерантність та дух відкритості, без яких не може бути демократичного суспільства.

Отже, враховуючи викладену позицію Європейського суду з прав людини стосовно застосування статті 10 Конвенції, що ратифікована Україною, викладені у листівці факти, які позивачі просять спростувати, становлять основу права на свободу вираження поглядів та захищені на рівні національного законодавства та Конституції України, навіть у тих випадках, коли зміст висловлювань суб`єктивно здатний викликати негативну реакцію особи, стосовно якої вони поширені.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справах про визнання інформації недостовірною згідно з положеннями ч. 4 ст. 127, ст. 12 ЦПК України обов`язок довести, що інформація є достовірною покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок порушення цього було порушено його особисті немайнові права.

При розгляді справи позивачами не було надано жодних належних доказів на підтвердження того, що саме відповідачем було здійснено виготовлення та розповсюдження листівки, копія якої долучена до справи, що унеможливлює задоволення позовних вимог, а також позивачами не доведено факту поширення недостовірної інформації, яка принижує їх честь, гідність та втручання в їх приватне життя, а також не доведено, що такий факт мав місце саме внаслідок неправомірних дій відповідача, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі суд відносить на рахунок позивачів.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. 22, 23, 277, 297, 307, 308 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", Законом України "Про інформацію", -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до Житлово-будівельного кооперативу "Арсеналець-25", треті особи: голова правління ЖБК "Арсеналець-25" ОСОБА_19 , голова ревізійної комісії ЖБК "Арсеналець-25" ОСОБА_3 , про захист гідності та честі, відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Позивач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 .

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 .

Відповідач - Житлово-будівельний кооператив «Арсеналець-25», , адреса: м. Київ, вул. Ніколаєва, 3-Б, кв. 42.

Третя особа - ОСОБА_19 , адреса реєстрації: АДРЕСА_6 .

Третя особа - ОСОБА_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_7 .

Повний текст рішення виготовлений 19 червня 2019 року.

Суддя О.В.Лісовська