Постанова

Іменем України

10 червня 2019 року

м. Київ

справа № 331/373/16-ц

провадження № 61-16443св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Комунальна установа «Запорізька міська багатопрофільна клінічна лікарня № 9»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу Комунальної установи «Запорізька міська багатопрофільна клінічна лікарня № 9» на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2016 року у складі судді Антоненко М. В. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 20 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Бєлки В. Ю., Онищенко Е. А., Кочеткової І. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунальної установи «Запорізька міська багатопрофільна клінічна лікарня № 9» (далі - КУ «Запорізька міська багатопрофільна клінічна лікарня № 9») про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що наказом від 23 червня 2009 року № 40-03/286 його призначено на посаду завідуючого гастрохірургічного відділення КУ «Запорізька міська багатопрофільна клінічна лікарня № 9». 13 січня 2016 року наказом № 33/04-03/ктр. «Про припинення трудових відношень (звільнення) з завідуючим гастрохірургічного відділення ОСОБА_1 » його звільнено з посади за відсутність на робочому місці 30 грудня 2015 року із 12 год 00 хв до 15 год 42 хв, тобто більше ніж три години, та за перебування у робочий час у стані алкогольного сп`яніння на підставі пункту 4 статті 40 та пункту 7 статті 40 КЗпП України із 13 січня 2016 року. Вважає, що наказ про звільнення є незаконними та необґрунтованими, оскільки будь-яких порушень трудової дисципліни ним допущено не було, а підстави для накладення на нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення відсутні. Безпідставність твердження відповідача, щодо здійснення ним прогулу спростовується тим, що 30 грудня 2015 року о 13 год 45 хв, знаходячись на своєму робочому місці, він проводив огляд хворого ОСОБА_3 у приймально-діагностичному відділенні та оформив направлення на госпіталізацію хворого, про що є запис в історії хвороби № 4418. 30 грудня 2015 року він був відсутній на робочому місці близько однієї години, причину своєї відсутності він виклав у рапорті від 04 січня 2016 року, поданому на ім`я головного лікаря ОСОБА_4 , де зазначив, що він протягом цього часу знаходився у морзі другого дитячого патологоанатомічного відділення, де був присутній на розтині хворого, померлого із 29 на 30 грудня 2015 року, у якого була підозра на гострий панкреатит. Крім того, в акті про відсутність на робочому місці від 30 грудня 2015 року не вказано час, коли його складено, також із акта не зрозуміло, яким чином особи, які його склали: Пасько-Овчаренко В. А. , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 визначили, що він відсутній на робочому місці 30 грудня 2015 року із 12 год 00 хв до 15 год 42 хв; чи знаходились вони у цей час у гастрохірургічному відділенні або про його відсутність їм повідомили інші особи, чи перевіряли вони його перебування у цей час на території лікарні тощо. Звільняючи його, відповідач вказував, що він знаходився на роботі у нетверезому стані, посилаючись на акт про знаходження на роботі у нетверезому стані та його відмову від проходження медичного огляду у присутності головного лікаря. Акт про знаходження на роботі у нетверезому стані містить багато невідповідностей, які викликають сумнів у його достовірності, а саме: невідповідність у часі - вказано, що він залишив своє робоче місце о 14 год 30 хв, проте зірвав роботу патологоанатомічного відділення у період із 13 год 30 хв до 15 год 00 хв; невідоме місце та час складання акта; не зрозуміло, яким чином Пасько-Овчаренко В. А. і ОСОБА_6 в один і той самий час могли перебувати на території КУ «ЗПБ», де засвідчили, що позивач був у нетверезому стані, і на території КУ «Запорізька міська багатопрофільна клінічна лікарня № 9», де засвідчили, що він відсутній на робочому місці. Вказує, що від проходження медичного огляду він відмовився, оскільки були відсутні об`єктивні причини для проходження такого огляду, а також через те, що в нього існували обґрунтовані підозри вважати, що результати такого огляду можуть бути сфальсифіковані через упереджене ставлення до нього керівництва. Зокрема, головний лікар неодноразово вимагав від нього звільнитися за власним бажанням. Відповідач тричі накладав на нього необґрунтовані дисциплінарні стягнення, які оскаржувалися у судовому порядку, визнані протиправними та скасовані судом. Також, підтвердженням того, що 30 грудня 2015 року він не перебував у стані алкогольного сп`яніння, є довідка КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медицини м. Запоріжжя» від 30 грудня 2015 року.

Посилаючись на викладене, позивач, з урахуванням уточнених вимог, просив визнати протиправним та скасувати наказ в. о. головного лікаря КУ «Запорізька міська багатопрофільна лікарня № 9» Пасько-Овчаренко В. А. від 13 січня 2016 року № 33/04-03/ктр. «Про припинення трудових відношень (звільнення) з завідуючим гастрохірургічного відділення ОСОБА_1 » та поновити його на посаді завідуючого гастрохірургічного відділення КУ «Запорізька міська багатопрофільна клінічна лікарня № 9»; стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 14 856,38 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ в. о. головного лікаря КУ «Запорізька міська багатопрофільна лікарня № 9» Пасько-Овчаренко В. А. від 13 січня 2016 року № 33/04-03/ктр «Про припинення трудових відношень (звільнення) з завідуючим гастрохірургічного відділення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді завідуючого гастрохірургічного відділення КУ «Запорізька міська багатопрофільна клінічна лікарня № 9». Стягнуто з КУ «Запорізька міська багатопрофільна клінічна лікарня № 9» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 13 січня по 13 травня 2016 року в розмірі 15 435,20 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що при звільнені ОСОБА_1 за пунктом 4 та пунктом 7 статті 40 КЗпП України, в. о. головного лікаря КУ «Запорізька міська багатопрофільна клінічна лікарня № 9» Пасько-Овчаренко В. А. порушено процедуру притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та не доведено факт порушення ним трудових обов`язків.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 20 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про те, що 30 грудня 2015 року позивач не перебував у стані алкогольного сп`яніння, оскільки, саме в цей день у зв`язку з отриманою травмою він проходив обстеження у КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медицини м. Запоріжжя» про що є довідка від 30 грудня 2015 року.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників

У січні 2017 року КУ «Запорізька міська багатопрофільна лікарня № 9»подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 20 жовтня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що свідки були попереджені в суді про відповідальність за надання неправдивих свідчень. При таких обставинах, зважаючи на вирішення судів витікає, що всі свідки брехали, тобто надавали свідомо не правдиві свідчення, а запис в історії хвороби пацієнта є дійсним доказом. Із показань свідків витікає, що позивач приблизно з 15 год 00 хв до 15 год 15 хв благополучно вживав за столом алкоголь у ПАО № 5, а суддя стверджує, що ці свідчення спростовуються тим, що позивач проводив огляд хворого у приймально-діагностичному відділенні та оформив направлення на госпіталізацію хворого про що є запис в історії хвороби. Група крові, яку позивач здав на дослідження на предмет наявності алкоголю, є першою а резус фактор R(-) негативний, проте за інформацією, яку відповідач також просив долучити до матеріалів справи, з інших лікувальних установ, випливає, що група крові позивача друга, а резус фактор R(+) позитивний, при таких обставинах виникла суперечність в джерелах доказів.

У червні 2017 року від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_8 надійшли заперечення на касаційну скаргу, згідно з якими рішення суду першої та апеляційної інстанцій є законними та обгрунтованими.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано указану справу до Верховного Суду.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що наказом від 23 червня 2009 року № 40-03/286 позивача призначено на посаду завідуючого гастрохірургічного відділення КУ «Запорізька міська багатопрофільна клінічна лікарня № 9».

13 січня 2016 року наказом № 33/04-03/ктр. «Про припинення трудових відношень (звільнення) з завідуючим гастрохірургічного відділення Ісайчиковим I . I. » позивача звільнено з посади завідуючого гастрохірургічного відділення КУ «Запорізька міська багатопрофільна клінічна лікарня № 9» за відсутність на робочому місці 30 грудня 2015 року із 12 год 00 хв до 15 год 42 хв, тобто більше ніж 3 години, та за перебування у робочий час у стані алкогольного сп`яніння на підставі пункту 4 та пункту 7 статті 40 КЗпП України із 13 січня 2016 року.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно з пунктом 4 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до статті 149 КЗпП Українидо застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

При цьому відповідно до частини першої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Згода на звільнення має чинність тільки за умови, що вона дана з підстав, зазначених власником у поданні з проханням дати згоду на звільнення. Якщо ж виборний орган первинної профспілкової організації дав згоду з іншої підстави, ніж запитував власник, згода не буде мати чинності.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.

Частиною 2 статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

При розгляді справ про звільнення за пунктом 2 статті 40 КЗпП України суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов`язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 40 КЗпП Українитрудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння.

Вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, трудовий договір з якими розірвано за пунктом 7 статті 40 КЗпПУкраїни, суди повинні мати на увазі, що з цих підстав можуть бути звільнені з роботи працівники за появу на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння в будь-який час робочого дня, незалежно від того, чи були вони відсторонені від роботи, чи продовжували виконувати трудові обов`язки. Для працівника з ненормованим робочим днем час знаходження на роботі понад встановленої його загальну тривалість вважається робочим.

Нетверезий стан працівника або наркотичне чи токсичне сп`яніння можуть бути підтверджені як медичним висновком, так і іншими видами доказів яким суд має дати відповідну оцінку.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Установивши, що відповідачем порушений порядок застосування дисциплінарного стягнення за здійснений працівником прогул у розумінні положень статті 149 КЗпП України, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про незаконність звільнення ОСОБА_1 . Згода профспілкової організації на звільнення ОСОБА_1 надана за пунктом 4 статті 40 КЗпП України з питання відсутності позивача на робочому місті більш ніж три години без поважних причин, тоді як згода на звільнення ОСОБА_1 за пунктом 7 статті 40 КЗпП України за перебування в робочий час в стані алкогольного сп`яніння, профспілковою організацією не надавалась, вказане питання на засіданні профспілкового комітету не розглядалось. Засідання профспілкової організації 12 січня 2016 року, в порушення статті 43 КЗпП України проводилось за відсутності ОСОБА_1 .

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суди, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для звільнення позивача за прогул та перебування на робочому місці у нетверезому стані, оскільки здійснення позивачем прогулу спростовується тим, що 30 грудня 2015 року о 13 год 45 хв, знаходячись на своєму робочому місці, він проводив огляд хворого ОСОБА_3 у приймально-діагностичному відділенні КУ «Запорізька міська багатопрофільна клінічна лікарня № 9» та оформив направлення на госпіталізацію хворого, про що є запис в історії хвороби № 4418. Крім того, відсутність позивача на робочому місці близько однієї години, пояснюється його рапортом від 04 січня 2016 pоку, поданим на ім`я головного лікаря КУ «Запорізька міська багатопрофільна клінічна лікарня № 9» Нерянова К. Ю., згідно з яким він протягом цього часу знаходився у морзі другого дитячого патологоанатомічного відділення КУ «ЗПБ», де був присутній на розтині хворого, померлого із 29 на 30 грудня 2015 року, у якого була підозра на гострий панкреатит.

Беручи до уваги наведені вимоги законодавства та обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що суди попередніх інстанцій після повного, всебічного і об`єктивного з`ясування дійсних обставин справи, перевірки доводів і заперечень сторін, надання належної правової оцінки зібраним у справі доказам та застосуванням правових норм, які регулюють ці правовідносини, дійшли обґрунтованого висновку, що звільнення ОСОБА_1 з посади завідуючого гастрохірургічного відділення проведено з порушенням вимог діючого трудового законодавства.

Оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів факту перебування позивача на робочому місці у нетверезому стані, а саме не надано медичних висновків, що підтверджували б такий стан, суд погоджується з висновками судів про задоволення позовних вимог із цих підстав. Крім того, згідно з довідкою КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медицини м. Запоріжжя» від 30 грудня 2015 року в крові ОСОБА_1 етанол відсутній що свідчить про незаконність звільнення позивача за пунктом 7 статті 40 КЗпП України.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії»), від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 05 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 09 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 07 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії ») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 названої Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітися як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржувані рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права, і зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Комунальної установи «Запорізька міська багатопрофільна клінічна лікарня № 9»залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 20 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик