КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 372/3045/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

суддя-доповідач Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Мостової Г.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою приватного підприємства «Обухівміськвторресурси» на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 22 серпня 2019 року у складі судді Кравченко М.В.,

у справі за заявою приватного підприємства «Обухівміськвторресурси» про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за послуги із вивезення побутових відходів з ОСОБА_1 , -

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2019 року приватне підприємство «Обухівміськвторресурси» (надалі - ПП «Обухівміськвторресурси») звернулося у суд із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за послуги із вивезення побутових відходів з ОСОБА_1 .

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 22 серпня 2019 року у видачі судового наказу за заявою ПП «Обухівміськвторресурси» відмовлено на підставі п. 1 ч. 1 ст.165 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ПП «Обухівміськвторресурси», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу районного суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі не заперечується сам факт наявності у матеріалах справи оригіналу платіжного доручення № 3474 від 12 липня 2019 року, яким скаржник сплатив судовий збір з призначенням платежу : «101;32152706;22030101 судовий збір, за позовом ПП «Обухівміськвторресурси», Обухівський районний суд Київської області». Реквізит «призначення платежу» у платіжному дорученні № 3474 від 12 липня 2019 року було оформлено скаржником у повній відповідності до прикладу, наведеному на сторінці суду першої інстанції офіційного сайту Судової влади України.

Посилаючись на зазначене, а також те, що обов`язкова наявність у заяві, поряд із відомостями про юридичну особу, відомостей про самого керівника юридичної особи, тобто Генерального директора ПП «Обухівміськвторресурси» положеннями ст. 163 ЦПК України не передбачена, скаржник просить апеляційну скрагу задовольнити.

Відповідно ч. 2 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За змістом ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 160 ЦПК України встановлено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (ч. 2 ст. 160 ЦПК України).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості.

Згідно ст. 162 ЦПК України заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Положенням п. 9 ст.165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушенням правил підсудності.

Постановляючи ухвалу про відмову у видачі судового наказу суд першої інстанції виходив з положень п. 1 ч. 1 ст. 165 ЦПК України та тієї обставини, що матеріали справи не містять відомостей саме за яку заяву сплачується судовий збір, не зазначено прізвище, ім`я та по батькові боржника, а також того, що у заяві про видачу судового наказу не зазначено ім`я, місце проживання, або місцезнаходження представника заявника - Генерального директора ПП «Обухівміськвторресурси» Полатьян А.О., що подає судовий наказ.

Між тим, з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна, з огляду на наступне.

Положенням п.п. 1 та 2 ч. 3 ст. 163 ЦПК України встановлено, що до заяви про видачу судового наказу додаються документ, що підтверджує сплату судового збору та документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника.

На сторінці Суду першої інстанції офіційного сайту Судової влади України: https://ob.ko.court.gov.ua/sud1018/gromadyanam/tax /, містяться платiжнi реквiзити для перерахування судового збору.

З матеріалів справи убачається та не заперечується районним судом, що до заяви про видачу судового наказу було долучено платіжне доручення № 3474 від 12 липня 2019 року, яким скаржник сплатив судовий збір із «призначенням платежу»: «101 ;3215270б;22030101 судовий збір, за позовом ПП «Обухівміськвторресурси», Обухівський районний суд Київської області» (а.с.1).

Враховуючи наявні у справі докази, реквізит - «призначення платежу» у платіжному дорученні № 3474 від 12 липня 2019 року було оформлено скаржником у повній відповідності до прикладу, наведеному на сторінці суду першої інстанції офіційного сайту Судової влади України.

Пунктом 26 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року відзначається, що законодавством не встановлено спеціальних вимог до оформлення платіжних документів, на підставі яких перераховуються суми судового збору. Таке перерахування здійснюється за загальними правилами згідно з вимогами Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ПІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» і відповідних нормативно-правових актів Національного банку України. Відповідно до частини другої статті 9 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-У1 «Про судовий збір» суд перед відкриттям провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України. У зв`язку із цим суд повинен перевірити, щоб платіжне доручення на безготівкове перерахування судового збору, квитанція установи банку про прийняття платежу готівкою, що додаються до позовної заяви (заяви, скарги), містили відомості про те, за яку саме позовну заяву (заяву, скаргу, дію) сплачується судовий збір.»

За приписами положеннями п. 3.2., 3.7. Постанови НБУ № 22 від 21 січня 2004 року «Про затвердження інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» (надалі за текстом - Інструкція), «платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 2 до цієї Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 7 до цієї Інструкції, та подасться до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків.

Реквізит «Призначення платежу» платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу, повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України.».

З практики Європейського суду з прав людини убачається, що судова влада має забезпечити належний баланс між інтересами держави у стягненні судових зборів за розгляд позовів, з одного боку, та правом позивача на звернення до суду, з другого боку. Сплата судового збору не повинна перешкоджати доступу до правосуддя, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права (Kreuz v. Poland, по. 28249/95, § 66, ECHR 2001- VI).

Таким чином, норми чинного законодавства, а також приклад заповнення графи «Призначення платежу», який розміщений на офіційному сайті суду не встановлюють жодних обов`язкових вимог до платника судового збору стосовно необхідності вказувати ним у реквізиті «призначення платежу» відомості про прізвище, ім`я та по батькові боржника або його назву та код ЄДРПОУ, тобто особи, до якої платник судового збору звертається із позовом.

При цьому, колегія суддів враховує й правові висновки, які містяться в ухвалі Верховного Суду України від 22 квітня 2019 року по справі № 908/2616/18 та постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 909/1013/17, які вказують на те, що зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України перевіряється відповідно до Закону України «Про судовий збір». Обов`язок перевірки зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України покладається саме на суд. Відсутність відомостей про те, яка саме позовна заява оплачується судовим збором, не є підставою для повернення позовної заяви, оскільки суд самостійно перевіряє сплату позивачем належної суми судового збору.

Відмовляючи у видачі судового наказу, районний суд також вказав на невідповідності поданої скаржником заяви вимогам п. 2 ч. 3 ст. 163 ЦПК України та відсутність у заяві прізвища, ім`я та по батькові, а також місця проживання або місцезнаходження представника заявника - генерального директора ПП «Обухівміськвторресурси» Полатьян А.О.

Між тим, районний суд належним чином не дослідив зміст поданої по справі заяви з додатками до неї на 28 аркушах, які до матеріалів не підшиті та містяться як вкладення до справи й на підтвердження повноважень генерального директора та його обрання на відповідну посаду містять: витяг з статуту скаржника; копію протоколу загальних зборів №1 ПП «Обухівміськвторресурси», а також копію витягу із державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, відповідно до яких Полатьян А.О. є засновником і директором приватного підприємства та копію наказу про прийняття ним повноважень генерального директора (а.с.16-26 додатку).

При цьому, районний суд залишив поза увагою положення ч. 1 та 3 ст. 58 ЦПК України, відповідно до яких сторона, третя особа, а також - особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Положення наведеної норми чинного законодавства передбачають дві форми представництва, перша із яких - це самопредставництво юридичної особи, тобто участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення. Друга - це представництво юридичної особи через представника.

Підпунктом 5.2.1. п. 5.2. статуту (ст. 24) встановлено, що Генеральний директор діє від імені підприємства, представляє його інтереси, укладає від його імені угоди, видає доручення, відкриває рахунки в банках, приймає та звільняє працівників підприємства, встановлює їм заробітну плату, видає обов`язкові для всіх працівників підприємства накази та розпорядження, розпоряджається майном підприємства, затверджує керівників його дочірніх підприємств та філій, уповноважує працівників підприємства чи інших осіб здійснювати дії від імені підприємства.

Як свідчать матеріали справи, заява про видачу судового наказу подана ПП «Обухівміськвторресурси» в особі керівника - генерального директора й містить повне найменування юридичної особи, її місцезнаходження, ідентифікаційний код та електронну адресу підприємства, що у повній мірі узгоджується з вимогами п.2 ч.2 ст.163 ЦПК України.

Отже, підписуючи заяву про видачу судового наказу, адресовану суду першої інстанції, Полатьян А.О. діяв як уповноважена особа - керівник ПП «Обухівміськвторресурси» в порядку його самопредставництва у відповідності до статуту, а не як його представник підприємства за довіреністю.

За таких обставин, ухвала суду першої інстанції, як необґрунтована, постановлена поспішно, з порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню, а справа - направленню до того ж суду для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу приватного підприємства «Обухівміськвторресурси» задовольнити.

Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 22 серпня 2019 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до того ж суду.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: