Справа № 127/8432/19
Провадження 2-о/127/218/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2019 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Борисюк І.Е.

за участі секретаря судового засідання Максимчука Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці цивільну справу за заявою ОСОБА_1 Анатоліївниза за участю заінтересованої особи Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України,-

ВСТАНОВИВ:

22.03.2019 заявник ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території її матері ОСОБА_2. Заявник зазначила, що 26.02.2019 в м. Макіївка Донецької області померла її мати ОСОБА_2, про що їй видана довідка про причину смерті (до форми № 106/у № 151, видається для поховання) від 26.02.2019, яка заповнена лікарем міського патологоанатомічного бюро м. Макіївки Донецької народної республіки ОСОБА_3 та в якій зазначено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, померла 26.02.2019, причина смерті ішемічна хвороба серця, гострий трансшупальний інфаркт задньої стінки міокарда на фоні гіпертонічної хвороби. Крім цього, у позивача в наявності є свідоцтво про смерть ОСОБА_2 від 26.02.2019 видане Червоногвардейським відділом записів актів цивільного стану м. Макіївки Державної реєстраційної ОСОБА_4 юстиції Донецької народної республіки, в якому зазначено, що ОСОБА_2 померла у м. Макіївці Червоногвардейському районі. Рішення суду про встановлення факту смерті особи є єдиною підставою для державної реєстрації смерті особи на підставі медичних документів, оформлених медичними закладами на території непідконтрольній українській владі. Встановлення факту, що має юридичне значення, необхідно позивачу для державної реєстрації смерті померлої особи, проведеної державним органом України.

Заявник в судове засідання не зявилася, на адресу суду надала заяву про розгляд заяви про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України у її відсутность, вимоги заяви просила задовольнити.

Представник заінтересованої особи - відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області у судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки суду не повідомлено.

Враховуючи заяву заявника та положення ч. 2 ст. 317 ЦПК України, суд ухвалив провести розгляд справи у відсутність заявника та представника заінтересованої особи (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу засідання).

Дослідивши матеріали справи суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Згідно ч. 2 ст. 319 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є матірю ОСОБА_1, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії І-АГ №102178 від 21.07.1967. 17.10.1981 ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_6, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серії ІІІ-НО № 436961 від 17.10.1981. ОСОБА_5 змінила прізвище на «Філіппова».

Заявник зареєстрована на тимчасово окупованій території, проте є внутрішньо переміщеною особою та проживає в м. Вінниці, що підтверджується довідкою від 17.10.2016 року № 529625458.

Як слідує з лікарського свідоцтва про смерть № 151 від 26.02.2019 року в м. Макіївка Донецької області померла ОСОБА_2.

Відповідно до положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII (з наступними змінами та доповненнями) будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/ або особами є недійсним і не створює правових наслідків.

Отже, лікарське свідоцтво про смерть № 151 від 26.02.2019 року не створює правових наслідків.

Разом з тим, оцінюючи надані заявником докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Практикою Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці, зокрема в рішеннях ЄСПЛ «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

На підставі вищевикладеного, враховуючи сукупність наданих доказів, суд вважає факт смерті ОСОБА_2 встановленим.

Керуючись ст. ст. 81, 263-265, 315, 317, 319 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1, про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України -задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_3 краю, 26 лютого 2019 року в м. Макіївка Червоногвардейського району Донецької області.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення шляхом подання апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області або до Вінницького апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_5.

Рішення суду складено 22.03.2019.

Суддя: