Провадження № 22ц/812/376/19 Головуючий у 1-ї інстанції Чулуп О.С.
Категорія 5 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 березня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Ямкової О.О.,

суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В.,

із секретарем: Гавор В.Б.,

за участю: позивача - ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на заочне рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 8 жовтня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Чулупа О.С. в залі суду в місті Миколаєві о 10 годині 25 хвилин зі складанням його повного тексту 17 грудня 2018 року, по справі

за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_4,

третя особа - Департамент з надання адміністративних послуг

Миколаївської міської ради

про визнання права власності за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_4, третя особа Департамент з надання адмінпослуг Миколаївської міськради, про визнання за ним права власності в порядку набувальної давності на квартиру АДРЕСА_1.

Позивач зазначав, що квартира НОМЕР_1 належала на праві власності ОСОБА_5, якій у жовтні 1995 року уклав шлюб з ОСОБА_6., яка є бабусею позивача.

За життя, та до укладення шлюбу ОСОБА_5 зробив відчуження належної йому квартири на користь свого сина - відповідача ОСОБА_4, уклавши 31 липня 1992 року договір дарування.

З 1996 року позивач з дозволу ОСОБА_5 та своєї бабусі ОСОБА_6 вселився у квартиру, де постійно проживає до наступного часу, користується нею та сплачує комунальні послуги.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер ОСОБА_5, а ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла його бабуся ОСОБА_6

З 2000 року позивач, спочатку спільно з бабусею, а потім з 2013 року самостійно і відкрито та безперервно володіє майном, що належить ОСОБА_4, який з 1992 року своєю власністю не цікавиться та вимог до позивача не пред'являє.

Посилаючись на те, що за вищенаведений час ніхто не пред'являв претензій з приводу володіння нерухомим майном, позивач вважав себе добросовісним набувачем та просив визнати за ним право власності в порядку набувальної давності у відповідності до статті 344 ЦК України.

Заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 8 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивачу достеменно було відомо, що спірна квартира належить відповідачу, а тому не можна вважати, що позивач добросовісно заволодів чужим майном, та не знав, що він володіє чужим майном.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення ним норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким його вимоги задовольнити.

На думку позивача суд першої інстанції не врахував, що відомості про те, що власником квартири є відповідач йому стало відомо тільки у 2017 році, так як він вважав, що його бабуся успадкувала майно, після смерті чоловіка, а він є єдиним її спадкоємцем. Тому наголошував, що його володіння квартирою було добросовісним.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення із наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення вимог позивача щодо визнання за ним права власності на спірну квартиру, яка належить іншій особі, в порядку набувальній давності, визначеної у статті 344 ЦК України, так як відсутні обов'язкові ознаки добросовісного заволодіння чужим майном.

З такими висновками суду слід погодитися.

За змістом частини 1 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Виходячи із змісту зазначеної статті, обставинами, які мають значення для справи, і які у відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України повинен довести саме позивач є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Тобто виключено набуття права власності на майно, яке знаходиться у володінні власника і ніколи не вибувало з його володіння.

Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

При вирішенні спору судом встановлено, що власником квартири АДРЕСА_1 з 24 квітня 1992 року був ОСОБА_5, якій 31 липня 1992 року подарував її своєму сину - відповідачу ОСОБА_4, та за його участю оформив угоду (а.с.5-6).

13 жовтня 1995 року первісний власник квартири ОСОБА_5 уклав шлюб з бабусею позивача ОСОБА_6, з якою став спільно проживати у АДРЕСА_1, що належала його синові.

За поясненнями позивача, у 1996 році він, будучи ще неповнолітнім, з дозволу бабусі та її чоловіка вселився до них у квартиру, та став з ними постійно проживати. Але за відміткою у паспорті (а.с.3) позивач ОСОБА_2 мав реєстрацію за іншою адресою, що була визначена як його постійне зареєстроване місце проживання.

Отже, обставини, що мають істотне значення та підлягають встановленню як початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом, позивачем у судових засіданнях за допомогою належних та допустимих доказів не наведено.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер ОСОБА_5.

Після його смерті, за обставинами викладеними позивачем у позові, він продовжив спільно проживати зі своєю бабусею у спірній квартирі, де зареєструвався 16 серпня 2002 року. ІНФОРМАЦІЯ_2 року бабуся позивача ОСОБА_6 померла, і позивач залишився проживати у спірній квартирі.

За змістом апеляційної скарги позивача вбачається, що ОСОБА_2, вважаючи себе єдиним спадкоємцем, після смерті бабусі, намагався прийняти та оформити спадщину, але дізнався, що спадкодавець ОСОБА_6 не є власником майна.

За таких обставин колегія суддів вважає, що початковим моментом, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом, є дата смерті бабусі позивача - березень 2013 року, так як до цього часу позивач не отримував квартиру, та не володів нею як самостійний володілець, оскільки вважав, що вона є власністю бабусі, та користувався нею з її та її чоловіка дозволу.

Щодо обставин добудови квартири, то позивачем не надано доказів, що він робив це самостійно, після смерті попередніх володільців, в протилежному випадку при виконанні дій щодо узаконювання добудови, йому б стало достеменно відомо про наявність належного власника - відповідача ОСОБА_4. Про такі обставини йому повинні були б повідомити і при здійсненні реєстрації у 2002 році у спірній квартирі у відповідності до положень постанови РМ РССР від 28 серпня 1974 року за №678 і постанови КМ України №35 від 16 січня 2003 року.

Усі надані позивачем письмові докази щодо обслуговування квартири та сплати комунальних платежів складені на його ім'я вже після смерті бабусі, на яку попередньо було переоформлено особовий рахунок як належного володільця та користувача житла.

Тому висновок суду першої інстанції про те, що позивачу ОСОБА_2 на момент отримання майна у володіння було відомо, що воно належить іншому власнику - відповідачу ОСОБА_4 не суперечить матеріалам справи.

При з'ясуванні та встановлені зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального закону та правильно застосовано норми матеріального права.

Таким чином, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, на підставі належним чином оцінених доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про визнання за позивачем ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю, за відсутністю на те підстав, визначених законом як обов'язкових, в тому числі періоду володіння, моменту отримання майна у володіння та наявністю належного власника.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм права.

За таких обставин рішення суду першій інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню.

В зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а заочне рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 8 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, починаючи з дня складення повного судового рішення.

Головуючого О.О. Ямкова

Судді С.Ю. Колосовський

О.В. Локтіонова