КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №755/13124/18

провадження № 22-ц/824/7904/2019

18 червня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г. М.,

суддів: Семенюк Т. А., Рейнарт І. М.

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання не чинити перешкод у користуванні власністю та вселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 січня 2019 року в складі судді Савлук Т. В.,

встановив:

22 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив зобов`язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та вселити його до вказаної квартири.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , що дісталась йому в спадок після смерті батька.

Іншими співвласниками вказаного майна є його сестра - відповідач ОСОБА_2 (1/3 частина) та брат ОСОБА_3 (1/3 частина).

З моменту отримання права власності на зазначену квартиру він не має змоги потрапити до неї та в ній проживати, оскільки не має ключів від дверей. Квартирою користується тільки його сестра ОСОБА_2

З 10 листопада 2017 року він вимушений орендувати житлове приміщення, щоб мати можливість проживати та працювати в м. Києві, сплачуючи значні кошти за оренду.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 січня 2019 року позов задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 вселено до вказаної квартири. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 січня 2019 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Справу розглянути без її участі. Стягнути з ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір в сумі 2 115 грн.

Свої доводи обґрунтовує тим, що матеріали справи не містять жодного доказу належного повідомлення її про час і місце розгляду справи, що позбавило її доступу до правосуддя та можливості реалізувати свої права, передбачені ст. 49 ЦПК України.

Ухвала суду про відмову у закритті провадження у справі від 09 січня 2019 року не була надіслана їй судом та не оприлюднена в ЄДРСР, що позбавило можливості її оскарження.

Суд першої інстанції, діючи упереджено та однобічно, залишив поза увагою та не зазначив мотивів відхилення доказів, зазначених у відзиві на позовну заяву. Оскаржуваним судовим рішенням не наведено мотивів незастосування ст. 27 та ст.50 ЖК Української РСР, враховуючи, що житлова площа спірної однокімнатної квартири складає 21 квадратний метр, а також заборону заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за десять років, крім подружжя.

Також зазначила, що спірна квартира належить трьом співвласникам. Третій співвласник є її рідним братом, який періодично проживає з нею в спірній квартирі, залишає там свої цінні речі. Судом не залучено ОСОБА_3 до судового розгляду справи, рішення в якій може вплинути на його права та обов`язки.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Щур В. А. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 січня 2019 року без змін.

Вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, наданим доказам і вимогам закону. Брат позивача - ОСОБА_3 рішення суду не оскаржує, свідоцтво про право на спадщину за законом не отримував, в спірній квартирі не проживає та не зареєстрований в ній, перешкод у користуванні квартирою не чинив і не чинить, ухвалене по справі рішення не впливає на його права та обов`язки. Положення статей 47, 50 ЖК Української РСР не регулюють правовідносини сторін.

Відповідно до положень ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на квартиру під АДРЕСА_1 . Спадкоємцями першої черги за законом є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 вересня 2017 року, ОСОБА_1 є власником 1/3 частини квартири під АДРЕСА_1 .

Квартира складається з однієї житлової кімнати, загальною площею 39,2 кв.м., житловою площею 21,0 кв.м. (а.с.9).

Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод з боку ОСОБА_2 у користуванні спірною квартирою та вселення, ОСОБА_1 посилався на те, що він не має вільного доступу до квартири, в якій замінений замок. Квартирою користується тільки його сестра, відповідач по справі, яка відмовляється від конструктивного діалогу.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності тієї обставини, що відповідачем чиняться позивачу перешкоди у користуванні спірною квартирою. Відповідач не надає позивачу доступу до квартири, що призводить до порушення права останнього на володіння та користування часткою в майні, що належить йому на праві власності.

Вказаний висновок суду першої інстанції є правильним.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska andKryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Встановивши, що відповідач ОСОБА_2 неправомірно чинять перешкоди позивачу у користуванні вказаним майном, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що порушені права позивача підлягають захисту шляхом зобов`язання не чинити перешкод у користуванні квартирою, вселення.

Разом з тим, є обґрунтованими доводи апеляційної скарги в частині розгляду справи судом першої інстанції за відсутністю відповідача та без його належного повідомлення про час та місце судового розгляду 30 січня 2019 року.

Відповідно до п. 3 ч.3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду ( у разі, якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З огляду на відсутність доказів належного повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Посилання відповідача на положення статей 47 та 50 ЖК Української РСР, як на підстави для відмови у задоволенні позову, є необґрунтованими, оскільки положення вказаних статей регулюють питання надання жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду.

В даному випадку спір виник не з приводу надання жилого приміщення для проживання, а з приводу усунення перешкод у володінні та користуванні квартирою, 1/3 частина якої належить позивачу на праві власності.

Не залучення до участі в справі ОСОБА_3 не є підставою для відмови у задоволенні даного позову, оскільки судове рішення про зобов`язання не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні спірною квартирою та вселення стосуються прав та обов`язків ОСОБА_2 .

Позовних вимог до ОСОБА_3 по справі не заявлено.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 410 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 січня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 410 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк