Постанова

Іменем України

24 червня 2019 року

м. Київ

справа № 757/20726/13-ц

провадження № 61-33075св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Міністерство юстиції України,

треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 19 грудня 2016 року у складі судді: Новака Р. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Українець Л. Д., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про перегляд рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання факту поширення недостовірної інформації та зобов`язання спростувати зазначену інформацію у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Заява мотивована тим, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2013 у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання факту поширення недостовірної інформації та зобов`язання спростувати зазначену інформацію, позовні вимоги залишено без задоволення.

ОСОБА_1 вказував, що предметом його позовних вимог є, зокрема, спростування недостовірної інформації у поданні начальника управління внутрішнього аудиту від 05 лютого 2013 року № 18-48/58, яке складене на підставі звернення від 19 березня 2012 року начальника УДВС Головного управління юстиції у Закарпатської області ОСОБА_4 з недостовірною інформацією.

У рішенні Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2013 року зазначено, що «в результаті аналізу змісту подання № 18-48/58 від 05 лютого 2013 року та щорічної оцінки виконання позивачем своїх обов`язків суд дійшов висновку про те, що вказані документи не містять відомостей, які були б направлені на порушення немайнових прав позивача».

Однак рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 23 грудня 2015 року за позовом ОСОБА_1 до Головного управління юстиції у Закарпатській області та начальника управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Закарпатській області ОСОБА_4 про спростування недостовірної інформації, отримане ним 08 січня 2016 року, визнано факт поширення посадовою особою Головного управління юстиції у Закарпатській області ОСОБА_4 недостовірної інформації у зверненні від 19 березня 2012 року до начальника управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України, а саме: «працівником управління ОСОБА_1 витребувано документи щодо діяльності торгуючих організацій, які здійснюють реалізацію конфіскованого майна. Програмою аудиту не передбачено такого виду перевірки, а дії ОСОБА_1 носять самовільний характер і дають підстави вважати про його особисту зацікавленість». Також суд апеляційної інстанції зробив висновок, що «у вказаному зверненні ОСОБА_4 ідеться саме про фактичні твердження, які можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності».

Отже, при ухваленні рішення від 18 грудня 2013 року суду не було відомо про зазначені істотні обставини.

Нововиявленими обставинами є спростування фактів, які було покладено в основу судового рішення, згідно з рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 23 грудня 2015 року.

У заяві ОСОБА_1 також посилався на постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2014 року у справі № 826/13742/13-а, від 25 вересня 2014 року у справі №826/2778/14 та від 16 жовтня 2013 року у справі № 826/7490/13-а.

ОСОБА_1 просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2013 року та ухвалити нове, яким визнати факт поширення відповідачем недостовірної інформації у поданні від 05 лютого 2013 року № 18-48/58: «За результатами роботи ОСОБА_1 протягом 2012 року спостерігається різке зниження якості виконання покладених на нього функціональних обов`язків, якості проведеного ним внутрішнього аудиту ГУЮ у Закарпатській області» та у формі бланка щорічної оцінки виконання посадових обов`язків і завдань за 2012 рік: «При аудиті ФГД ГУЮ в Закарпатській області займався вивченням питань, не передбачених програмою», а також спростувати вказану недостовірну інформацію.

Короткий зміст ухвал судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19 грудня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 серпня 2017 року, заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2013 залишено без задоволення.

Ухвали судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що наведені ОСОБА_1 обставини, з яких він просить переглянути рішення суду, не є нововиявленими обставинами у розумінні статті 361 ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення із заявою), а тому вплинути на висновок суду при ухваленні рішення не могли.

Апеляційний суд зазначив, що предметом розгляду, за яким 23 грудня 2015 року ухвалено рішення апеляційним судом Закарпатської області, було визнання факту поширення ОСОБА_4 недостовірної інформації у зверненні від 19 березня 2012 року до начальника управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України. Тоді як предметом розгляду, за яким 18 грудня 2013 року ухвалено рішення Печерським районним судом міста Києва, були доповідні записки начальника управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України ОСОБА_3 від 04 лютого 2013 року; 05 лютого 2014 року та письмовий документ «щорічна оцінка виконання державним службовцем посадових обов`язків і завдань за 2012 рік», підписаний заступником начальника Управління внутрішнього аудиту ОСОБА_2 та затверджений ОСОБА_3 . Зазначені документи не містили посилання на звернення ОСОБА_4 від 19 березня 2012 року, ці документи посадові особи подавали у межах своїх повноважень.

Аргументи учасників справи

У вересні 2017 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 19 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 серпня 2017 року, в якій посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати оскаржені ухвали та ухвалити нове рішення про задоволення заяви.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди зробили помилковий висновок про відсутність нововиявлених обставин, Нововиявленими обставинами є спростування фактів, які було покладено в основу рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2013 року, згідно з рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 23 грудня 2015 року. Висновком апеляційного суду підтверджується достовірний матеріально-правовий факт, який має істотне значення для правильного вирішення спору. Цей юридичний факт є таким, що міг вплинути на висновки суду при ухвалені судового рішення, його врахування могло потягти ухвалення іншого за змістом судового рішення. Вказані обставини могли спростувати висновок, покладений в основу судового рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2013 року.

Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Рух справи

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва від 29 січня 2014 року, позов ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання факту поширення недостовірної інформації та зобов`язання спростувати зазначену інформацію залишено без задоволення.

У позовній заяві ОСОБА_1 просив:

визнати факт поширення відповідачем недостовірної інформації у доповідній записці від 04 лютого 2013 року № 18-48/25: « ОСОБА_1 було доручено складання та ведення бази даних щодо об`єктів внутрішнього аудиту. Про ведення бази даних ОСОБА_1 власноручно зазначив при заповненні бланку щорічної оцінки виконання державним службовцем посадових обов`язків та завдань», у службовій записці від 26 березня 2013 року № 18-48/83: « ОСОБА_1 систематично неналежно виконує службові обов`язки», у доповідній записці від 05 лютого 2013 року № 18-48/58: «За результатами роботи ОСОБА_1 протягом 2012 року спостерігається різке зниження якості виконання покладених на нього функціональних обов`язків, якості проведеного ним внутрішнього аудиту ГУЮ у Закарпатській області», у формі бланка щорічної оцінки виконання посадових обов`язків і завдань за 2012 рік: «При аудиті ФГД ГУЮ в Закарпатській області займався вивченням питань, не передбачених програмою»;

зобов`язати відповідача у той же спосіб, в який було поширено недостовірну інформацію, спростувати недостовірну інформацію.

Звертаючись із заявою про перегляд рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2013 року у зв`язку з нововиявленими обставинами, ОСОБА_1 посилався на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 23 грудня 2015 року як на нововиявлену обставину, яка не була відома при ухваленні рішення суду від 18 грудня 2013 року.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 23 грудня 2015 року позов ОСОБА_1 до Головного управління юстиції у Закарпатській області та начальника УДВС Головного управління юстиції у Закарпатській області ОСОБА_4 про спростування недостовірної інформації задоволено. Визнано факт поширення посадовою особою Головного управління юстиції у Закарпатській області ОСОБА_4 недостовірної інформації у зверненні від 19 березня 2012 року до начальника управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України, а саме: «працівником управління ОСОБА_1 витребувано документи щодо діяльності торгуючих організацій, які здійснюють реалізацію конфіскованого майна. Програмою аудиту не передбачено такого виду перевірки, а дії ОСОБА_1 носять самовільний характер і дають підстави вважати про його особисту зацікавленість». Спростовано вказану інформацію шляхом зобов`язання ОСОБА_4 відкликати своє звернення (лист) начальнику управління внутрішнього аудиту ОСОБА_3 від 19 березня 2012 року протягом одного місяця із дня набрання цим рішенням законної сили.

При відмові у задоволенні заяви суди зробили висновок, що наведені ОСОБА_1 обставини, з яких він просить переглянути рішення суду, не є нововиявленими обставинами у розумінні статті 361 ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення із заявою), а тому вплинути на висновок суду при ухваленні рішення не могли.

Колегія суддів погоджується із цим висновком судів з таких підстав.

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 361 ЦПК (у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) свідчить, що нововиявленими обставинами є обставини, які: існували на час розгляду справи, не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; є істотними для розгляду справи, тобто належать до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі. Обставини, які вважаються нововиявленими, повинні одночасно відповідати цим вимогам.

Необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами. Процесуальні недоліки розгляду справи (зокрема, неповне встановлення фактичних обставин справи) не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 03 квітня 2008 року).

Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць. Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (PRAVEDNAYA v. RUSSIA, № 69529/01, § 27, 28, ЄСПЛ, 18 листопада 2004 року).

Встановивши, що наведені ОСОБА_1 обставини, на підставі яких він просив переглянути рішення суду, не є нововиявленими обставинами у розумінні статті 361 ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення із заявою), а тому вплинути на висновок суду при ухваленні рішення не могли, суди зробили обґрунтований висновок про залишення заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2013 у зв`язку із нововиявленими обставинами без задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені ухвали постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржені ухвали без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 19 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков