ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4390/19 Справа № 200/786/15 Суддя у 1-й інстанції - Женеску Е.В. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 грудня 2018 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищезазначеним позовом посилаючись на те, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 15.09.2006 року. Від шлюбу мають дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Шлюбні відносини між сторонами припинені, з 13 листопада 2014 року вони проживають окремо та спільне господарство не ведуть.

В період перебування у шлюбі відповідач придбав у приватну власність на підставі договору купівлі-продажу від 18.07.2009 року домоволодіння, розташоване за адресою АДРЕСА_1 .

За період перебування у шлюбі зазначене домоволодіння значно збільшилося - на існуючому фундаменті зведено нову двоповерхову будівлю, зроблено капітальний ремонт, приведено до ладу придомову територію, відновлено паркан.

Протягом тривалого часу відповідач не працював, перебивався тимчасовими заробітками, улаштувався на роботу лише 01.10.2013 року до ПНВП «Інтехкомп» на заробітну плату у розмірі 1 400 грн на місяць.

В той же час, на момент придбання будинку та до 04.07.2013 року вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, спершу з першою, а потім з другою дитиною, та отримувала відповідну допомогу. Вона також отримала допомогу при народженні дитини у розмірі 25 000 грн.

З 09.07.2013 по 26.05.2014 року вона працювала на посаді юрисконсульта у ТОВ «Проектно-конструкторське виробниче підприємство МДС», та її дохід за вказаний період склав 53 200,57 грн.

З 28.05.2014 по 03.12.2014 року вона працювала юрисконсультом в ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Агропромкомплект» із заробітною платою 1 300 грн на місяць.

Усі отримані кошти використовувалися нею лише на утримання сім`ї, а також будівництво та відновлення домоволодіння та придомової території за адресою АДРЕСА_1 . Крім того, вона докладала максимум фізичних та моральних зусиль для виховання та догляду спільних з відповідачем дітей. Тому вважає, що будинок та придомова територія за адресою АДРЕСА_1 є об`єктами права спільної сумісної власності та належать поділу.

Крім того, у період перебування в шлюбі сторонами було придбано автомобіль «Фіат Добло» д/н НОМЕР_1 , колісний екскаватор «Zeppelin ZM 15», телевізор «Sony Bravia», придбаний у кредит за 24 399,02 грн, газовий котел «Beretta Ciao N» вартістю 8700,00 грн, посудомийна машина «Indesit Dishwasher Dis 14» вартістю 4 850,00 грн, газова плита «Hotpoint Ariston Piano PC 750 T R/HA» вартістю 4 560,00 грн.

Вважає, що враховуючи норми чинного законодавства, її частка у спільному сумісному майні має бути збільшена, оскільки на її утриманні знаходяться двоє неповнолітніх дітей.

З урахуванням викладеного та уточнення позовних вимог, позивач просила визнати будинок та придомову територію, розташовану за адресою АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності. Визнати за нею право власності на 2/3 частини будинку та придомової території, розташованих за адресою АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію у розмірі вартості 1/2 майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, а саме: автомобіль «Фіат Добло» д/н НОМЕР_1 , колісний екскаватор «Zeppelin ZM 15», телевізор «Sony Bravia», газовий котел «Beretta Ciao N», посудомийну машину «Indesit Dishwasher Dis 14», газову плиту «Hotpoint Ariston Piano PC 750 T R/HA».

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 грудня 2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано будинок та придомову територію, розташовану за адресою АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини будинку та придомової території, розташованих за адресою АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення Бабушкінського районного суду від 26 грудня 2018 року в частині визнання будинку та придомової території, розташованих за адресою АДРЕСА_1 , об`єктами права спільної сумісної власності та визнання за позивачем права власності на 2/3 частини будинку та придомової території вказаних об`єктів скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні даних вимог відмовити.

Рішення Бабушкінського районного суду від 26 грудня 2018 року в частині відмови у стягненні грошової компенсації вартості частки рухомого майна змінити в частині мотивування рішення, яким відмовити на підставі неналежності даного майна до права спільної сумісної власності подружжя.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції необґрунтовано залишив поза увагою пряму заборону закону розгляду даної категорії справ в порядку спрощеного провадження (ч.4.ст. 274 ЦПК України), та розглянув дану значну для сторін та складну за змістом справу саме в порядку спрощеного позовного провадження, без дослідження доказів та встановлення обставин, що мають істотне значення для справи.

Суд першої інстанції проігнорував вимоги відповідача, обгрунтовані висновками Верховного Суду України по даній категорії справ, щодо необхідності встановлення джерел походження коштів, необхідних для оплати вартості майна, придбаного за час шлюбу, необхідність дослідження доказів добровільного волевиявлення позивача щодо розпорядження своїм правом під час державної реєстрації нерухомого майна.

Приймаючи рішення щодо розміру частки в праві сумісної власності (наявність частки позивача у такому праві відповідачем заперечується в цілому) суд взагалі не переймався встановленням ступеню участі сторін в набутті придбаного майна та не відволікався на дослідження ступені участі сторін у вихованні та матеріальному забезпеченні дітей.

Крім того, враховуючи надані позивачем і долучені до матеріалів справи докази розміру доходів подружжя, то твердження позивача, що за вказаний період часу відповідач не був працевлаштований і не мав постійного доходу, а також те, що до сукупного доходу подружжя підлягають включенню кошти державної соціальної допомоги при народженні дитини, та не включаються до них суми прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з врахуванням забезпечення належного стану вагітної жінки, то очевидно, що доходів сім`ї недостатньо для придбання за власний рахунок вказаних об`єктів нерухомого майна.

06 травня 2019 року ОСОБА_2 в порядку, передбаченому положеннями ст.360 ЦПК України, подала відзив, який мотивовано тим, що під час розгляду позову про поділ спільного майна подружжя надано належні, достовірні, допустимі докази, які суд визнав достатніми для визначення будинку та прибудинкової території (земельної ділянки), розташованих: АДРЕСА_1 до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя та досить повно їх описав, надавши необхідне нормативно-правове обгрунтування, відобразивши отримані висновки у прийнятому рішенні.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають в зареєстрованому шлюбі з 15 вересня 2016 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції (т.1, а.с. 23).

Від шлюбу сторони мають спільних неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (т.1, а.с. 21, 22).

18 червня 2009 року між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений Хилько Л.А. державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори (т.1, а.с. 140-141), згідно з яким ОСОБА_1 купив житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 знаходиться на земельній ділянці площею 728 кв.м, житловий будинок літ. А-1, саман, обкладений цеглою, житловою площею 16,1 кв.м, загальною площею 36,9 кв.м та такі господарчі будівлі та споруди: Б - сарай дер., В - душ цег., Г - вбиральня цег., Д - сарай цег., Ж - навіс, № 1-14, І-ІV - споруди.

Відповідно до п.9 вказаного договору купівлі-продажу, передача права власності покупцю на нерухоме майно, що є предметом цього договору, відбувається за згодою дружини покупця - ОСОБА_2 , згідно заяви, справжність підпису на якій засвідчено 18 червня 2009 року Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, реєстр № 2-1619, в якій зазначено, що нерухоме майно, яке є предметом цього договору, буде належати ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності.

Також 18 червня 2009 року між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений Хилько Л.А. державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори (т.1, а.с. 144-146), згідно з яким ОСОБА_1 купив земельну ділянку площею 0,0728 га, категорія - обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Місце розташування земельної ділянки - АДРЕСА_1 .

З урахуванням положень ст.ст. 60, 63, 69, 70, 72 Сімейного Кодексу України, п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та ст. 328, 372 Цивільного кодексу України, суд першої інстанції вважав доведеним те, що домоволодіння та придомова територія за адресою АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, критично поставився до доводів відповідача про те, що будівництво будинку не завершено, та що будівництво здійснювалось за рахунок будматеріалів, які були надані батьком відповідача, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин відповідач не надав. Відповідач також не надав доказів того, що спірне нерухоме майно було придбано ним за кошти, які належали йому особисто.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно із частиною 3 статті 368 ЦК України та частиною 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Аналізуючи вищезазначені правові норми колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірний будинок (придомова територія), придбані під час шлюбу за спільні кошти, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, а частки кожного з подружжя в даному майні є рівними.

Частиною 4 статті 65 СК України визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції проігнорував вимоги відповідача, обгрунтовані висновками Верховного Суду України по даній категорії справ, щодо необхідності встановлення джерел походження коштів, необхідних для оплати вартості майна, придбаного за час шлюбу, необхідність дослідження доказів добровільного волевиявлення позивача щодо розпорядження своїм правом під час державної реєстрації нерухомого майна, є надуманими, необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються правовими висновками, викладеними Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом в постанові від 09 січня 2019 року у справі №61-5636св18, з урахуванням загального правила застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. В свою чергу, відповідач презумпцію спільності майна подружжя не спростував, тому посилання апеляційної скарги на постанову Верховного Суду України від 07 грудня 2016 року № 1568цс16 є безпідставними.

Отже, вищезазначені доводи апеляційної скарги, так само як і доводи про одноосібність відповідача володіння спірним майном позбавлені юридичного обґрунтування, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 04 жовтня 2018 року у справі №61-35435 св 18.

Частиною 1 статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частинами 2, 3 статті 70 ЦК України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до положень частини 1 статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

В пункті 30 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).

Разом з тим, судом першої інстанції було встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 24.11.2016 року укладено договір між батьками щодо встановлення місця проживання та здійснення батьківських прав і виконання батьківських обов`язків, посвідчений приватним нотаріусом Першотравенського міського нотаріального округу Баден А.Є. (т.1, а.с. 162-164 ).

За умовами вказаного договору, сторони досягли згоди на визначення місця проживання дітей за місцем фактичного проживання матері ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 (п. 1.3 договору).

Згідно п.3.2 договору, до обов`язків батька ОСОБА_1 входить виконувати рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська по справі № 200/13970/15-ц від 09 березня 2016 року щодо сплати аліментів, не допускаючи заборгованості зі сплати аліментів на утримання дітей.

З письмових пояснень позивача від 23.03.2017 року та з рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 09.03.2016 року у справі № 200/13970/15-ц (т.1, а.с.179), вбачається, що розмір аліментів, які стягуються з відповідача на користь позивача на утримання їх дітей, становить по 500 грн на кожну дитину щомісячно.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум для дитини віком від 6 до 18 років складає: з 01.01.2018 по 30.06.2018 року - 1 860 грн, з 01.07.2018 по 30.11.2018 року - 1 944 грн, з 01.12.2018 по 31.12.2018 року - 2 027 грн.

З урахуванням вищезазначеного, суд першої інстанції виходив з того, що в ході розгляду справи було встановлено наявність підстав для відступу від принципу рівності часток подружжя у спільному майні, оскільки розмір аліментів, які одержує позивач на утримання спільних дітей сторін, які проживають з нею, є недостатнім для забезпечення їх фізичного, духовного розвитку та лікування.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для збільшення розміру частки позивача у спільному сумісному майні подружжя, оскільки в ході розгляду справи не було достовірно встановлено, що відповідач неналежно виконує свої зобов`язання щодо участі в утримані малолітніх дітей і розмір аліментів, які отримує позивач на матеріальне забезпечення їх дітей, є недостатнім для створення їм достатніх умов для духовного і фізичного розвитку. Посилання на незначний розмір аліментів є необгрунтованою суб`єктивною позицією позивача, з огляду на те, що ОСОБА_2 погодилася з розміром аліментів, визначеним рішенням суду від 09 березня 2016 року, в розмірі по 500 грн щомісячно, на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття, та не оскаржувала зазначене рішення суду, так само як не оскаржувала і нотаріально посвідчений договір щодо встановлення місця проживання та здійснення батьківських прав і виконання батьківських обов`язків, до суду з позовами у розумінні положень ст.ст. 185, 192 СК України, не зверталася, хоч і не була позбавлена відповідного права. Доказів того, що утримання дітей здійснюється виключно позивачем, матеріали справи не містять. Підстав для відступу від рівності часток подружжя не встановлено.

Рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про визнання за кожним із сторін права власності на 1/2 частину будинку та придомової території за адресою: АДРЕСА_1 , припинивши право особистої приватної власності ОСОБА_1 на це майно.

Крім того, доводи апеляційної скарги про необхідність зміни рішення суду в частині правового обгрунтування відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення на користь позивача грошової компенсації у розмірі вартості 1/2 майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, а саме: автомобіля «Фіат Добло» д/н НОМЕР_1 , колісного екскаватора «Zeppelin ZM 15», телевізор «Sony Bravia», газового котла «Beretta Ciao N», посудомийної машини «Indesit Dishwasher Dis 14», газової плити «Hotpoint Ariston Piano PC 750 T R/HA» не приймаються до уваги у розумінні вимог ст.81 ЦПК України, оскільки скаржником не було спростовано презумцію спільності права власності подружжя на майно, та фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на обставини, що були предметом дослідження й оцінки суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в цій частині не може бути змінене з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на неможливість розгляду даної справи у порядку спрощеного позовного провадження спростовуються наступними положеннями ЦПК України.

Відповідно до ст.274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При цьому згідно ч.ч. 3-4 ст. 274 ЦПК України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес. В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; щодо спадкування; щодо приватизації державного житлового фонду; щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування; в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; інші вимоги, об`єднані з вищезазначеними вимогами.

Суд першої інстанції звернув увагу сторін на те, що закон передбачає розгляд справ про поділ майна подружжя в порядку спрощеного позовного провадження, крім того, ціна позову у даній справі не досягає того рівня, коли справа не може бути розглянута у порядку спрощеного позовного провадження. До того ж, згідно вказаної статті, саме суд, а не сторона у справі, враховує обсяг наданих документів та доказів у справі, вирішуючи питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відсутні також докази того, що справа представляє значний суспільний інтерес.

Враховуючи, що спірні правовідносини не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, та зважаючи на предмет доказування, дана справа не відноситься до тих, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження, оскільки матеріали справи містять достатньо доказів для перевірки доводів сторін.

Обставини справи, які перешкоджали суду першої інстанції вирішити спір по суті без особистої явки сторін, у клопотанні скаржника не були наведені.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, з позивача на користь відповідача слід стягнути 319,50 грн судового збору за подачу апеляційної скарги, у зв`язку із її частковим задоволенням.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 грудня 2018 року скасувати в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 2/3 частини будинку та придомової території, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за кожним право власності на 1/2 частину будинку та придомової території, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , припинивши право особистої приватної власності ОСОБА_1 на це майно.

В іншій оскаржуваній частині рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 грудня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 319,50 грн за подачу апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова