Постанова

Іменем України

22 травня 2019 року

м. Київ

справа № 305/1076/15-ц

провадження № 61-18481св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа: ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 03 жовтня 2016 року у складі судді Гримута В. І. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 19 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Джуги С. Д., Кожух О. А., Мацунича М. В.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про розірвання мирової угоди.

Позов мотивовано тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 листопада 1997 року після смерті її батька - ОСОБА_4 , вона стала власником 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , з прилеглими до нього надвірними спорудами. Також вона є власником земельної ділянки площею 0,077 га, на якій побудований вищевказаний житловий будинок. 29 жовтня 2004 року її мати - ОСОБА_5 , подарувала відповідачу ОСОБА_2 свою 1/2 частку будинку. Однак, між нею і сім`єю ОСОБА_2 не склалися ні родинні, ні добросусідські відносини. Ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 20 вересня 2010 року у справі № 2-790/10 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , як законного представника неповнолітнього ОСОБА_2 , про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, та визначення порядку користування майном затверджено мирову угоду. Однак, виконати мирову угоду вона не в змозі, оскільки цьому перешкоджає існування на земельній ділянці господарських споруд,співвласником яких є відповідач (частина із них побудовані з порушенням будівельних та санітарно-епідеміологічних норм та правил, інша частина - самовільно побудовані відповідачем), відповідач чинить перешкоди у виконанні умов мирової угоди та взагалі не допускає її на земельну ділянку, яка їй належить на праві власності, та до належної на праві власності частини будинку. Згідно з вимогами частини п`ятої статті 175 ЦПК України суд не мав права визнавати таку мирову угоду, оскільки вона суперечить закону, порушує її права та інтереси.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила розірвати мирову угоду від 20 вересня 2010 року у справі № 2-790/10 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , як законного представника неповнолітнього ОСОБА_2 , про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, та визначення користування майном.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 03 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами порушення відповідачем його прав, а тому позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними і задоволенню не підлягають. Крім того, посилання позивача на те, що відповідач та його родичі чинять їй перешкоди у виконанні умов мирової угоди та взагалі не допускають її на земельну ділянку, не є підставою для розірвання мирової угоди, оскільки у разі невиконання однією зі сторін зобов`язань за умовами мирової угоди інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 19 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 03 жовтня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст касаційної скарги та її доводи

У травні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки тому, що відповідач не виконав мирову угоду від 20 вересня 2010 року у справі № 2-790/10 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , як законного представника неповнолітнього ОСОБА_2 , про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, та визначення порядку користування майном. На підставі вимог частини п`ятої статті 175 ЦПК України суд не мав права визнавати мирову угоду, оскільки вона суперечить чинному законодавству України та порушує її права. Під час судового засідання позивачем заявлено клопотання про проведення будівельно-технічної експертизи. Разом з тим, суд відмовив у задоволенні зазначеного клопотання.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу від ОСОБА_2 , в яких він просив залишити оскаржувані судові рішення без змін, оскільки вони прийняті при всебічному та повному з`ясуванні обставин справи, ґрунтуються на правильному застосуванні норм чинного законодавства України.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

27 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ухвалою Рахівського районного суду від 20 вересня 2010 року у справі № 2-790/10 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , як законного представника неповнолітнього ОСОБА_2 , про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності та визначення користування майном було визнано мирову угоду, укладену між позивачкою ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , яка представляла інтереси свого неповнолітнього сина ОСОБА_2 , про розподіл в натурі житлового будинку АДРЕСА_1 , власниками якого сторони є в рівних долях (т. 1 а.с. 9, 10).

Згідно з мировою угодою ОСОБА_1 та ОСОБА_3 домовилися, яка житлова площа буде належати кожному з них, які конкретно роботи кожен з них повинен виконати для облаштування ізольованих входів у їхні квартири. Зокрема, за умовами мирової угоди за позивачем ОСОБА_1 визначено в натурі 1/2 частку із спільного часткового майна житлового будинку, виділено у користування, володіння та розпорядження квартиру АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 зобов`язувалася не заперечувати щодо користування ОСОБА_3 реконструйованими нею приміщеннями №№ 2-3 розміром 13.3 кв. м та 4.42 кв. м мансардного поверху будинку за власні кошти добудувати суміщений санвузол приміщення № 8 площею 4.2 кв. м та веранду приміщення № 9 11.23 кв. м, протягом тридцяти днів, тобто до 20 жовтня 2010 року, відшкодувати відповідачу грошову суму у розмірі 5 935 грн 70 коп., як грошову компенсацію, надавати відповідачу право вільного та безперешкодного доступу (підходу, під`їзду) до належної йому частини житлового будинку. Третя особа ОСОБА_3 , як законний представник неповнолітнього ОСОБА_2 , визнає умови мирової угоди, згідно з якою у її володінні, користуванні та розпорядженні залишаються житлові та нежитлові приміщення будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 зобов`язувалася за власні кошти добудувати суміщений санвузол приміщення № 12 площею 4.2 кв. м та тамбур приміщення № 13 2.62 кв. м.

Станом на червень 2015 року відповідач ОСОБА_2 облаштував окремий вхід у свою квартиру, а також виконав ряд інших будівельних робіт, не передбачених мировою угодою, в результаті чого збільшив площу належної йому згідно з мировою угодою частини будинку. Зокрема, змінив планування кімнат на першому поверсі, встановив колонни за допомогою яких облаштував на другому поверсі дві кімнати більшою площею, ніж вказана у мировій угоді, збудував ще одне підвальне приміщення, якого не було вказано в мировій угоді, добудову до будинку для облаштування входу зробив більшої площі.

Відповідно до висновку експертного дослідження від 12 вересня 2016 року № 233/09-16 встановлено, що на мансардному та підвальному поверсі будинку АДРЕСА_4 фактично мають місце додаткові приміщення до тих, які передбачені мировою угодою, визнаною ухвалою Рахівського районного суду від 20 вересня 2010 року. Окрім приміщень, передбачених мировою угодою, відповідач здійснив надбудову та реконструкцію будинку. Для розширення було використано також простір над земельною ділянкою ОСОБА_1 шляхом улаштування колонни, на яку, в свою чергу, спираються будівельні конструкції приміщень «2», «3» та «4» мансардного поверху. Реконструкція будинку ОСОБА_2 є самочинною, так як ним частково було проведено добудову в більших межах, ніж це було передбачено мировою угодою, внаслідок чого збільшилась площа забудови, під яку було використано земельну ділянку, що одноособово належала ОСОБА_1 , яка ніякої згоди чи дозволу на те не надавала (т. 2 а.с.41-48).

Згідно з частинами першою-третьою статті 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

За змістом статті 175 Цивільного процесуального кодексу України 2004 року в редакції, чинній на час визнання судом мирової угоди (далі - ЦПК України 2004 року), мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну заяву. Якщо мирову угоду або повідомлення про неї викладено в адресованій суду письмовій заяві сторін, ця заява приєднується до справи. До ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

Ухвала Рахівського районного суду від 20 вересня 2010р. у справі № 2-790/10 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , як законного представника неповнолітнього ОСОБА_2 , про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, та визначення користування майном, якою було визнано мирову угоду, укладену між вказаними сторонами, сторонами не оскаржувалася і набрала законної сили.

Відповідно до статті 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування,підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Вирішуючи справу, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що укладена мирова угода у справі № 2-790/10 не може бути розірвана в порядку позовного провадження в іншій справі. У випадку розірвання у цій справі мирової угоди яку було укладено сторонами і затверджено судом у справі № 2-790/10, суд фактично всупереч порядку, встановленому цивільним процесуальним законом, здійснює повторний перегляд вже раніше розглянутої справи № 2-790/10 та залишає невирішеним по суті спір у справі № 2-790/10.

Суть мирової угоди полягає у відмові від судового захисту і врегулювання самими сторонами спору, який існує між ними. Виходячи зі змісту статті 175 ЦПК України 2004 року, суд не може впливати на волевиявлення сторін, він лише має право визнати або відмовити у визнанні мирової угоди. Тому такі дії суду, як скасування чи розірвання мирової угоди, будуть вважатися зміною умов мирової угоди всупереч волевиявленню його сторін.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується також з висновками судів про те, що порушення при переплануванні будинку, допущені відповідачем із спорудженням несучих конструкцій будинку, на земельній ділянці ОСОБА_1 без її згоди, можуть бути предметом позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою або іншого позову залежно від суті порушеного права та передбаченого законом способу захисту порушених прав.

Положеннями пунктів 3, 5, 6 частини другої статті 119 ЦПК України 2004 року передбачено, що позовна заява повинна містити зміст позовних вимог, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

З урахуванням наведеного, суди попередніх інстанцій, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , правильно виходили із того, що позивач, звертаючись до суду з позовом про розірвання мирової угоди, обрала невірний спосіб захисту порушеного права.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що відповідач та його родичі чинять їй перешкоди у виконанні умов мирової угоди та взагалі не допускають її на земельну ділянку, не є підставою для розірвання мирової угоди, оскільки у разі невиконання однією зі сторін зобов`язань за умовами мирової угоди інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані рішення постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

За наслідками розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними у статті 416 цього Кодексу (частина перша статті 415 ЦПК України).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 03 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 19 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник