Справа № 161/3243/19
Провадження № 2/161/1543/19
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2019 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого - судді Рудської С.М.

при секретарі - Ярмолюк В.С.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Служба у справах дітей Луцької міської ради, Луцький міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області, про визнання усиновлення недійсним

В С Т А Н О В И В:

25.02.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 його мати ОСОБА_4 та відповідач одружилися. 29.02.1996 року згідно рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів № ІІІ «Про усиновлення неповнолітнього ОСОБА_5 » ОСОБА_3 було надано дозвіл на усиновлення, у зв`язку з чим, згодом, останнього було записано його батьком, а прізвище та по батькові змінені з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 » та з « ОСОБА_8 » на ОСОБА_9 » відповідно. 02.07.1997 року його мати та відповідач шлюб розірвали. Вважає, що усиновлення ОСОБА_3 є таким, що проведене без наміру породити відносини, встановлені для батьків та дітей, оскільки відповідач ніколи не піклувався про його стан здоров`я, фізичний та духовний розвиток, успіхи в навчанні. Фактично ОСОБА_3 не брав участі у його вихованні, ніколи не був йому батьком. З моменту усиновлення та до розірвання шлюбу з матір`ю, відповідач практично не проживав з ними, лише з`являвся додому в нетверезому стані, інколи ночував вдома. В 2002 році відповідач повідомив його з матір`ю, що через свій стан здоров`я потребує піклування, а тому, повіривши ОСОБА_3 на слово, вирішили йому допомогти. Так, відповідно до рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради № 42 від 31.01.2002 року, його було призначено піклувальником над ОСОБА_3 Проте, у 2018 році відповідач зізнався, що протягом усього життя він не був обмежений у дієздатності, а відтак не потребував піклування, а тому 18.07.2018 року рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради № 450-1, на його звернення було припинено встановлену опіку над ОСОБА_3 . Враховуючи викладене, вважає, що відповідач усиновив його без будь-якого наміру породити відносини, які існують між батьком та дитиною, діяв виключно з метою задоволення своїх матеріальних інтересів, вирішення побутових проблем, а тому просить суд визнати його усиновлення ОСОБА_3 недійсним.

13.05.2019 року позивачем було подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої, окрім вищевказаної позовної вимоги про визнання усиновлення недійсним, також просить суд внести виправлення в актовий запис про своє народження, поновивши відомості, які були вказаними до усиновлення, а саме: вказати його прізвище ім`я та по батькові - « ОСОБА_5 » (а.с. 45).

В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримали з підстав, викладених у його позовній заяві, просив їх задовольнити. Додатково зазначив, що відповідач ніколи не брав участі у його вихованні, не забезпечував матеріально, ніколи не називав його «сином», а він, відповідно, не називав ОСОБА_3 «батьком». Вказав, що на момент усиновлення йому було 12 років, на той час його мати проживала разом з відповідачем. Вважає, що у даному випадку слід визнати недійсним його усиновлення, оскільки відносин, як батька і сина, у них з ОСОБА_3 протягом життя не було, проте наразі йому прийдеться віддавати лише борги, які існують у відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги із зазначених у позовній заяві підстав підтримав, просив їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, від нього протягом усього розгляду справи надходили заяви про визнання позову (а.с. 14, 32, 35, 36).

Від представника третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Служби у справах дітей Луцької міської ради до початку розгляду справи по суті надійшла заява з прохання розглядати справу у його відсутності, у задоволенні позову просив відмовити (а.с. 61).

Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Луцького МВ ДРАЦС ГТУЮ у Волинській області, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явився, причин неявки суду не повідомив.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, пояснення свідка, дослідивши письмові докази які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Судом встановлено, що 29.02.1996 року рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів № III «Про усиновлення неповнолітнього ОСОБА_5 » було надано дозвіл ОСОБА_3 на усиновлення позивача, було записано ОСОБА_3 батьком ОСОБА_5 та змінено прізвище та по батькові останнього з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 » та з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 » відповідно (а.с. 9).

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно вимог ч. ч. 1-4 ст. 236 СК України, який є чинним на час звернення позивача до суду з позовом, усиновлення визнається недійсним, якщо воно було проведене без згоди дитини та батьків, якщо така згода була необхідною, якщо усиновитель не бажав настання прав та обов`язків, які виникають у результаті усиновлення /фіктивне усиновлення/, якщо воно було проведене на підставі підроблених документів, у разі відсутності згоди на усиновлення осіб, зазначених у ст. ст. 220-222 цього Кодексу.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 13 постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 236 СК суд обов`язково визнає усиновлення недійсним, якщо воно було здійснене без згоди дитини і батьків, яка була необхідна, або якщо усиновлювач не бажав настання прав та обов`язків, що виникають унаслідок усиновлення (фіктивне усиновлення). Згідно ж із ч. 3, 4 цієї статті суд може, але не зобов`язаний визнати недійсним усиновлення, здійснене на підставі підроблених документів або за відсутності згоди осіб, зазначених у статтях 220 - 222 СК

Виходячи із змісту ст. 120 КпШС (який був чинний на момент проведення усиновлення), ст. 236 СК України і роз`яснень зазначеного вище Пленуму обов`язковість визнання усиновлення недійсним передбачена лише частинами 1 і 2 вказаної норми, а частиною 3 цієї статті передбачене лише право, а не обов`язок суду визнати усиновлення недійсним.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснив, що сторін по даній справі він знає з 1990 року. Він був клієнтом матері позивача, яка на той час працювала у перукарні. Згодом він познайомився з позивачем, з яким товаришували до 2002 року, після чого їхнє спілкування припинилося. Зазначив, що у відносини ОСОБА_1 та ОСОБА_3 він не вникав, однак бачив, що останній особливо не опікувався усиновленою дитиною. Також йому відомо, що після розірвання шлюбу між матір`ю позивача та відповідачем, ОСОБА_3 продовжував проживати разом з ОСОБА_1 та його матір`ю в одній квартирі. Вказав, що неодноразово були випадки, коли він допомагав позивачу заносити додому відповідача, який перебував в стані алкогольного сп`яніння.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, ОСОБА_1 зазначив, що відповідач усиновив його без будь-якого наміру породити відносини, які існують між батьком та дитиною, діяв виключно з метою задоволення своїх матеріальних інтересів, вирішення побутових проблем, а також те, що його усиновлення ОСОБА_3 має ознаки фіктивного.

Однак, вищевказане твердження позивача спростовується поясненнями свідка, оскільки той факт, що ОСОБА_1 неодноразово допомагав ОСОБА_3 , який перебував у стані сп`яніння, потрапити додому, означає, свого роду, піклування сина про батька.

Крім того, таке піклування відстежується й у тому, що 31.01.2002 року за заявою саме позивача, останнього було призначено піклувальника над його батьком ОСОБА_3 Дана обставина підтверджується рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради № 42 від 31.01.2002 року «Про призначення піклування над гр. ОСОБА_3 » (а.с. 11).

Так, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що його усиновлення відповідачем є фіктивним, тобто ОСОБА_3 не мав наміру одержати права та обов`язки батька дитини та здійснювати їх.

Також ОСОБА_1 не доведено тієї обставини, що на час його усиновлення відповідачем, останній не бажав виникнення батьківських прав та обов`язків.

Позивачем також не доведено той факт, що відповідач, з моменту усиновлення та до моменту розірвання шлюбу з матір`ю ОСОБА_1 , не брав участі у його вихованні, не забезпечував матеріально, не цікавився успішністю тощо, а також фактично не проживав разом з ними та не брав участі у повсякденному побуті.

Ні в позовній заяві, ні в судовому засіданні ОСОБА_1 не надав суду доказів про те, що усиновленням були порушені його майнові та особисті /немайнові/ права, або ж того, що на момент усиновлення існували обставини, які визначені ст. 236 СК України.

Разом з тим, як встановлено під час розгляду даної справи, після розірвання шлюбу між відповідачем та матір`ю ОСОБА_1 , вони усі продовжували проживати спільно.

На думку суду, укладаючи шлюб з матір`ю позивача та усиновлюючи ОСОБА_1 , ОСОБА_3 мав намір створити сім`ю та породити усі юридичні та правові наслідки притаманні інституту сім`ї, зокрема й ведення спільного побуту, виховання дитини.

Сам по собі факт того, що позивач та відповідач не називали один одного «батьком» та «сином» відповідно, не спростовує тієї обставини, що відносини, які між ними виникли, будувалися на ґрунті сімейних відносин, а саме - як батька та сина.

При цьому, суд вважає за необхідне наголосити, що визнання відповідачем заявлених позовних вимог не узгоджується з нормами чинного законодавства України, у зв`язку з чим суд не приймає до уваги факт визнання ОСОБА_3 позову

Таким чином, доводи позивача, на думку суду, не знайшли свого об`єктивного підтвердження під час розгляду справи, не доведені належними та допустимими доказами, а тому суд приходить до висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання усиновлення недійсним слід відмовити за необґрунтованістю.

На підставі ст. 236 СК України, ст. 120 КпШС України, керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 77-81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Служба у справах дітей Луцької міської ради, Луцький міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області, про визнання усиновлення недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення в повному обсязі складене 25 червня 2019 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська