КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6015/2019 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Панченка М.М.

Секретаря судового засідання Маличівській Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 04 березня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору № К2ХRRX02700133 від 14 вересня 2007 року відповідач отримала кредит у розмірі 3 669,59 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з "Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом в заяві. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором, відповідач станом на 19 жовтня 2015 року має заборгованість в сумі 40 623,44 грн., яка складається із заборгованості за кредитом - 2 412,39 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом - 14 736,24 грн.; заборгованості по комісії за користування кредитом - 594,48 грн.; пені за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором - 20 469,69 грн., а також штрафи відповідно до пункту 5.3. Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. (штраф фіксована частина) та 1 910,64 грн. (штраф процентна складова). Посилаючись на те, що відповідач ухиляється від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашена, що є порушенням законних прав позивача, позивач просив стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 04 березня 2016 року позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» (, МФО 305299, місцезнаходження за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50) заборгованість за договором № К2ХRRX02700133 від 14 вересня 2007 року станом на 19 жовтня 2015 року в розмірі 40 623 (сорок тисяч шістсот двадцять три) грн. 44 коп., що складається із заборгованості за кредитом у розмірі 2 412,39 грн., заборгованості по процентам за користуванням кредитом у розмірі 14 736,24 грн., заборгованість по комісії у розмірі 594,48 грн., заборгованості по пені за несвоєчасність виконання зобов`язань у розмірі 20 469,69, фіксованої частини штрафу у розмірі 500,00 грн., процентної складової штрафу у розмірі 1 910,64 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» (, МФО 305299, місцезнаходження за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50) витрати по оплаті судового збору в сумі 1218 (одна тисяча двісті вісімнадцять) грн. 00 копійок.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 07 лютого 2019 року заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення від 04 березня 2016 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись з ухваленим заочним рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в загальному порядку.

В апеляційній скарзі порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» відмовити у повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначив, що у позивача станом на дату подання позовної заяви були відсутні правові підстави для звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки кредитний договір між сторонами укладено на один рік, тобто до 14.09.2008, за умовами договору погашення кредиту, заборгованості, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з Умовами, повинно здійснюватися позичальником щомісяця у сумі 375.87 грн., а тому початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов`язань. Банк звернувся в суд з позовом у жовтні 2015 року, тобто з пропуском позовної давності. До того ж, нарахування відсотків після спливу такого строку є безпідставним. Просив врахувати, що він не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, а тому є підстави для вирішення апеляційним судом його заяви про застосування позовної давності у спорі, подану ним під час перегляду заочного рішення.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк» у порядку заочного провадження, суд першої інстанції виходив із того, що заявлені вимоги позивача та зазначені ним у позові обставини щодо неналежного виконання позичальником умов кредитного договору знайшли своє підтвердження. В свою чергу, відповідачем будь-яких доказів на спростування заборгованості не надано, як і не надано доказів щодо належного виконання умов кредитного договору.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України ( в редакції, чинній на момент ухвалення рішення) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 14 вересня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Приватбанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк») та ОСОБА_2 укладено договір шляхом підписання анкети-заяви, яка разом з "Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним та банком договір № К2ХRRX02700133. (а.с. 4). За умовами договору банк надав позичальнику строковий кредит в сумі 3 669,59 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, на строк з 14 вересня 2007 року по 14 вересня 2008 року включно.

Сторони встановили порядок зниження ліміту заборгованості шляхом сплати позичальником з 6 по 10 число кожного місяця щомісячного платежу в сумі 375,87 грн. на погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат.

Факт укладення договору на зазначених базових умовах та отримання кредиту не заперечував відповідач ОСОБА_2 , про що свідчать доводи заяви про перегляд заочного рішення суду першої інстанції та апеляційної скарги (а.с. 54-58, 179-186).

Отже, встановленні фактичні обставини у справі свідчать про існування між сторонами кредитних правовідносин.

У зв`язку з порушенням позичальником строків повернення кредиту та процентів за користування кредитом, що встановлені договором та виникненням заборгованості кредитор 29 жовтня 2015 року звернувся до суду, пред?явивши позов про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором в сумі 40 623,44 грн., яка складається із заборгованості за кредитом за період з 11 жовтня 2007 року по 19 жовтня 2015 року - 2 412,39 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 11 жовтня 2007 року по 19 жовтня 2015 року - 14 736,24 грн.; заборгованості по комісії за користування кредитом за період з 08 жовтня 2007 року по 19 жовтня 2015 року - 594,48 грн.; пені за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором за період з 06 листопада 2007 року по 19 жовтня 2015 року - 20 469,69 грн., а також штрафи відповідно до пункту 5.3. Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. (штраф фіксована частина) та 1 910,64 грн. (штраф процентна складова).

Перевіряючи висновки суду першої інстанції в частині вирішення вимог про стягнення нарахованих та несплачених процентів за користування кредитними коштами, а також стягнення пені за порушення термінів погашення грошового зобов`язання, колегія суддів виходить з такого.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.

Встановлені колегією суддів фактичні обставини у справі свідчать про те, що за умовами укладеного сторонами кредитного договору № К2ХRRX02700133 від 14 вересня 2007 року банк надав позичальнику суму кредиту, а останній зобов`язувався повернути наданий кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені договором, не пізніше 14 вересня 2008 року.

Таким чином, кредитор ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» відповідно до статті 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентів за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 14 вересня 2008 року. Після закінчення строку його дії у банка відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти.

Досліджений колегією суддів розрахунок заборгованості свідчить про те, що визначена позивачем до стягнення заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у розмірі 14 736,24 грн. охоплює період з 11 жовтня 2007 року по 19 жовтня 2015 року, з якого період з 15 вересня 2008 року по 19 жовтня 2015 року виходить за межі строку кредитування.

Оскільки після закінчення строку кредитування у банка відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, тому заявлена кредитором вимога в частині стягнення з відповідача заборгованості по нарахованим та несплаченим процентам за користування кредитними коштами за період з 15 вересня 2008 року по 19 жовтня 2015 року є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Вирішуючи вимоги позивача в частині стягнення пені за порушення термінів погашення грошового зобов`язання, судом першої інстанції не враховано наступне.

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Перевіривши розрахунок заборгованості в частині вимог про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором, колегією суддів встановлено, що за основу визначення розміру заборгованості по пені за порушення термінів погашення грошового зобов`язання позивачем покладено період прострочення виконання грошового зобов`язання з 06 листопада 2007 року по 19 жовтня 2015 року, тоді як строк кредитування припинився 14 вересня 2008 року.

Оскільки право позивача нараховувати заборгованість за кредитом та процентами за користування кредитними коштами припинилося зі спливом строку кредитування (14 вересня 2008 року), тому вимога позивача про стягнення неустойка за порушення термінів погашення грошового зобов`язання за період з 15 вересня 2008 року по 19 жовтня 2015 року є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Надаючи оцінку зібраним у справі доказам в частині вимог позивача про стягнення заборгованості ( кредит, проценти, неустойка) в межах строку кредитування, колегією судді встановлено, що за умовами укладеного договору позичальник зобов`язувався у межах строку кредитування до 14 вересня 2008 року повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами з 6 по 10 число кожного місяця.

Із поданих позивачем письмових доказів щодо виконання позичальником умов договору, які не спростовані відповідачем, вбачається, що позичальник ОСОБА_2 допустив невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Аналізуючи норми статей 261, 530, 631 ЦК України слід дійти висновку про те, що у разі порушення позичальником строків сплати чергових платежів. Передбачених договором, відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України кредитором протягом всього часу - до закінчення строку кредитування ( у справі, що переглядається - 14 вересня 2008 року) вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись в залежності від закінчення строку сплати кожного із щомісячних платежів.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Із розрахунку заборгованості вбачається, що позичальник ОСОБА_2 припинив погашення основного зобов`язання з 11 жовтня 2007 року, а з позовом про стягнення з відповідача заборгованості позивач звернувся 29 жовтня 2015 року, тобто зі спливом позовної давності щодо кожного щомісячного платежу.

За змістом частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідач заявив про застосування позовної давності у спорі, як у заяві про перегляд заочного рішення, яка залишена без задоволення судом першої інстанції, так і в апеляційній скарзі. Просив врахувати, що у справі судом першої інстанції ухвалено заочне рішення, без належного повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи. Через неналежне повідомлення відповідача про розгляд справи, неотримання копії позовної заяви, відповідач був обмежений у своєму праві встановлення дійсної заборгованості за договором та подати до суду першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 54-58,172, 179-186).

Вказані доводи відповідача знайшли своє підтвердження, матеріали справи не містять документального підтвердження вручення відповідачу судових повісток, що суперечить положенням статті 74-76 ЦПК України ( в редакції закону, на час розгляду справи). До того ж, повернення відділенням зв`язку судових повісток з відміткою « за закінченням терміну зберігання» не можна вважати належним повідомленням особи, яка бере участь у справі, оскільки це не відповідає вимогам статті 76 ЦПК України (а.с. 42-46).

Установлені обставини у справі свідчать про те, що відповідач не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, а його клопотання про застосування позовної давності у спорі, викладене у заяві про перегляд заочного рішення, не взято до уваги судом першої інстанції з постановленням ухвали від 07 лютого 2019 року про залишення без задоволення заяви про перегляд заочного рішення.

На підставі встановлених обставин, колегія суддів вважає, що відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не мав рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не міг нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

За приписами статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

З метою створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав, подана заява відповідача про застосування позовної давності після ухвалення заочного рішення підлягає вирішенню судом апеляційної інстанції.

У відповідності до вимог частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно) - стаття 266 ЦК України.

Встановивши при розгляді справи, що позивач звернувся до суду з позовом за захистом свого порушеного права зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у спорі, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні позову ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 в частині вимог про стягнення заборгованості ( кредит, проценти, неустойка), що виникла в межах строку кредитування за період з 11 жовтня 2007 року по 14 вересня 2008 року, з підстав спливу позовної давності.

Таким чином, наведені доводи в апеляційній скарзі щодо пропуску строку звернення кредитора ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» з позовом в суд та безпідставності вимог в частині стягнення нарахованих та несплачених процентів за користування кредитними коштами, а також стягнення пені за порушення термінів погашення грошового зобов`язання за період, що виходить за межі погодженого сторонами строку кредитування, знайшли своє підтвердження, а тому дають підстави для висновку про відмову в позові (в частині вимог) з цих підстав.

За частиною 4 статті 367 ЦПК України апеляційний суд не обмежений наведеними в апеляційній скарзі доводами, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіряючи висновок суду першої інстанції в частині вирішення вимог ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення з ОСОБА_2 штрафу відповідно до пункту 5.3. Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. (штраф фіксована частина) та 1 910,64 грн. (штраф процентна складова), колегія суддів виходить з такого.

За змістом статті 549 ЦК України пеня та штраф є різновидами неустойки як юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій.

Умов та правил надання банківських послуг, до яких приєднався позичальник, передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків погашення основного зобов`язання - п. 5.1.

Згідно з п. 5.3. умов також передбачена сплата штрафів у розмірі 500,00 грн. + 5% від суми заборгованості за порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором.

Таким чином, нараховуючи одночасно пеню та штрафи згідно п. 5.3. Умов та правил надання банківських послуг за порушення позичальником строків виконання зобов`язання, банк просить застосувати до боржника подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те саме порушення договірного зобов`язання, що суперечить вимогам частини 1 статті 61 Конституції України та ч. 3 ст. 509 ЦК України, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Також не підлягає задоволенню позовна вимога позивача в частині стягнення комісії за користування кредитом в сумі 594,48 грн., оскільки передбачене кредитним договором зобов`язання позичальника сплатити банку платежі за управління кредитом суперечить особливостям регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту, що встановлені Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною і не потребують визнання недійсними.

Неправильне застосування судом першої інстанції зазначених норм матеріального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення справи, а це відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення, ухваленого у цій справі, та прийняття нового рішення про відмову в позові Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 04 березня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в позові Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18 червня 2019 року.

Головуючий

Судді: