27 червня 2019 року м. Мукачево Справа №303/2484/19

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
у складі: головуючого судді Кость В.В.
секретар судового засідання Немеш Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Мукачево цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_2 та ОСОБА_3
до відповідачів (1): ОСОБА_4 ;
(2): ОСОБА_5
треті особи без самостійних вимог:
про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,,
ОСОБА_1 від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання їх таким, що втратили право користування домоволодінням АДРЕСА_1 (надалі АДРЕСА_2 ).
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивачу на праві приватної власності належить 38/100 частин ОСОБА_8 . Іншими співвласниками є треті особи. Відповідачі, які є колишніми співвласниками, зареєстровані у вказаному Домоволодінні, але з 1993 року в ньому не проживають. Реєстрація відповідачів у Домоволодінні порушує права позивача як власника майна, спричиняє проблеми зі сплати надмірних комунальних послуг. За наведених обставин, вважає, що є всі підстави для визнання відповідачів таким, що втратили право на користування вищевказаним Домоволодінням.
Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст. 391, 405 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу України.
Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, натомість від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у її відсутності та відсутності позивача.
Належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи відповідачі відзив на позовну заяву не подали та заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження не висловили, тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи.
Треті особи в судове засідання не з`явилися, подали заяви про розгляд справи у їх відсутності, як співвласники житлового будинку не заперечують проти визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом.
Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.
1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.
2. Не оспорюється учасниками справи той факт, що матеріально-правовим об`єктом, з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно, а саме ОСОБА_8 .
В контексті хронології існуванням спірних правовідносин пов`язаних із Домоволодіння суд наводить наступні обставини справи.
Наявні у справі доказові матеріали (договір дарування від 29.08.1991, посвідчений Мукачівською ДНК по реєстру №І-5208, довідка КП «Мукачівського міського бюро інвентаризації та експертної оцінки» від 11.05.2018 №787) свідчать про те, що Домоволодіння належить на праві приватної спільної часткової власності позивачу 38/100 частин, третій особі (1) 31/100 частин, третій особі (2) 31/100 частин.
Відповідачі зареєстровані у Домоволодінні, що підтверджується даними будинкової книги та даними листів Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 24.04.2019 року №01-40/4913 та №01-40/4914.
Факт відсутності по місцю реєстрації відповідачів з 1993 року підтверджується даними акту від 14.03.2019 №33.
3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».
Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.
Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».
З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися.
З положеннями частини першої ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
У частині другій п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» зазначено, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно зі ст. 317 та частиною першою ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Таким чином, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права.
Також і в ст. 150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Разом з тим, статтею 358 Цивільного кодексу України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
Таким чином, визнання особи такою, що втратила право користування житлом, що знаходиться у спільній частковій власності, можливе лише за наявності обумовленої письмової згоди всіх співвласників цього житлового будинку та (або) подання ними спільного позову.
Співвласники Домоволодіння: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в поданих до суду заявах (а.с. 37, 38) висловили свою письмову згоду на визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Домоволодіння не перебуває у власності відповідачів, а факт того, що відповідачі зареєстровані у спірному ОСОБА_9 , не є свідченням наявності у них права користування спірним об`єктом нерухомості.
При цьому відповідачами не надано будь-яких доказів того, що вони відсутні за місцем реєстрації з 1993 року з поважних причин, наявності будь-яких домовленостей між ними та позивачем (співвласником Домоволодіння) щодо користування останнім.
Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства свідчать про те, що реєстрація відповідачів у Домоволодіння, за умови документально підтвердженого права власності позивача на даний об`єкт нерухомості, перешкоджає йому вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому вказані правомочності є абсолютними, непорушними та гарантованими законом.
Отже, вимога за предметом позову у повній мірі відповідає законодавчо встановленому способу захисту порушеного права (ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України), яке не визнається відповідачем.
Як встановлено по справі, позивач є співвласником Домоволодіння у встановленому законом порядку, інші співвласники не заперечують проти визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, тому позивач має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю згідно з положеннями ст. 318 Цивільного кодексу України, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в ній інших осіб.
Волевиявлення власника майна за предметом позовних вимог спрямоване на визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Такі вимоги слід вважати правомірними, оскільки вони в повній мірі узгоджується з тими правомочностями, які передбачається цивільно-правовим інститутом права приватної власності (ст.ст. 316, 318 Цивільного кодексу України).
Поряд з цим, будь яких фактичних даних, які б свідчили про позбавлення позивача права власності на Домоволодіння, чи наявності у відповідачів права на користування ним, матеріали справи не містять. У позивача виникають незручності щодо вільного володіння своїм майном через те, що у Домоволодінні зареєстровані відповідачі.
Враховуючи вищевказані обставини справи, з огляду на їх узгодженість з нормами Конституції України, позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування Домоволодінням підлягають задоволенню.
Судові витрати по справі у сумі 768,40 грн. (а.с. 1) підлягають стягненню з відповідачів відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 41, 124, 1291 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 263-265, 279, , 281-282, 288-289, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
1. Позов ОСОБА_1 від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - задоволити.
2. Визнати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: домоволодінням АДРЕСА_1 .
3. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 384 (триста вісімдесят чотири) гривні 20 копійок у відшкодування витрат по сплаті судового збору.
3.1. Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 384 (триста вісімдесят чотири) гривні 20 копійок у відшкодування витрат по сплаті судового збору
4. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
5. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
6. Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_1 .
Представник позивача: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_4 .
Відповідачі (1): ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_5
(2): ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_5 .
Треті особи без самостійних вимог:
(1) ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , АДРЕСА_5 , ІПН НОМЕР_2 ;
(2) ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , АДРЕСА_5 , ІПН НОМЕР_3 .
Суддя В.В. Кость