Постанова

Іменем України

06 березня 2019 року

м. Київ

справа № 185/10315/15-ц

провадження № 61-37997св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2017 року у складі головуючого-судді Гаврилова В. А. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2018 року у складі колегії суддів: Свистунової О. В., Городничої В. С., Красвітної Т. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 10 листопада 2005 року між банком та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, згідно з яким останній надано кредит у розмірі 53 825 грн строком до 09 листопада 2012 року на умовах визначених договором.

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору у позичальника, станом на 06 серпня 2015 року, утворилась заборгованість у сумі 332 107,72 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 36 879,42 грн; заборгованість по процентах - 70 996,47 грн; заборгованість по комісії - 9 069,10 грн; пеня - 215 162,73 грн, яку банк просив стягнути з боржника.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 2 954,13 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що через неналежне виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з боржника в межах позовної давності.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що рішення місцевого суду відповідає вимогам закону, при його ухваленні повно і всебічно встановлено обставини справи й визначено правовідносини, зумовлені встановленими фактами, правильно застосовано правові норми.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій в частині незадоволених позовних вимог та в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про пропуск позивачем позовної давності щодо частини платежів, оскільки не врахували, що повідомлення про погашення простроченої заборгованості не може свідчити про зміну строку виконання зобов'язання, оскільки воно містило лише вимогу щодо погашення простроченої заборгованості, а не дострокове стягнення всієї суми заборгованості. Крім того, судами не враховано, що позовна давність переривалась, шляхом звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» 30 липня 2012 року в суд з позовом про звернення стягнення на предмет застави, тобто про порушення свого права позивач дізнався лише після ухвалення рішення у вказаній справі 02 грудня 2014 року, а з цим позовом банк звернувся 23 вересня 2015 року, тобто в межах позовної давності. Також поза увагою судів залишилось те, що оскільки кошти за кредитним договором повернуто не було, то застосовувати наслідки спливу позовної давності можливо лише до зобов'язань, які залишилися поза межами такого строку, а тому проценти за кредитом та пеня підлягають стягненню з відповідача у межах позовної давності, тобто за останні три роки, що передували зверненню в суд з позовом, а за пенею за останні дванадцять місяців.

Ухвалою Верховного Суду від 06 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказані справі.

Сторони не скористалися своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 06 лютого 2019 року справу № 185/10315/15-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованостіпризначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи встановлені судами

Суди встановили, що 10 листопада 2005 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, згідно з яким останній надано кредит для придбання автомобіля у розмірі 53 825грн, строком до 09 листопада 2012 року.

Пунктом 1.1 вказаного договору передбачено, що позичальник зобов'язаний сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості і комісію за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,49 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати. Щомісячний платіж установлено у розмірі 984,71 грн.

Згідно розрахунку наданого позивачем, у зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору утворилась заборгованість, яка станом на 06 серпня 2015 року становить 332 107,72 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 36 879,42 грн; заборгованість по процентах - 70 996,47 грн; заборгованість по комісії - 9 069,10 грн; пеня - 215 162,73 грн.

ОСОБА_4 просила застосувати наслідки спливу позовної давності, посилаючись на те, що вона перестала виконувати умови кредитного договору з 29 червня 2008 року, тобто банк саме з цього часу дізнався про порушення свого права, однак до суду з позовом звернувся лише 23 вересня 2015 року.

Мотиви з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598, статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 1050 ЦК України також передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного, ПАТ КБ «ПриватБанк» 30 липня 2012 року зверталось до суду з позовом про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави.

За наслідками розгляду якого рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2014 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2014 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави було задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 10 листопада 2005 року в сумі 95 070,42 грн звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль марки ДЕУ СЕНС, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_4, шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем.

Ухвалою апеляційного суду було зобов'язано ПАТ КБ «ПриватБанк» надати: повний розгорнутий розрахунок заборгованості за кредитним договором з урахуванням спірного періоду та усіма зарахуваннями на виконання умов договору, з окремим наданням розрахунку по пені за несвоєчасне виконання зобов'язань; докази щодо виконання рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2014 року, зміненого рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2014 року.

Оскільки вказана ухвала суду не була виконана ПАТ КБ «ПриватБанк», апеляційний суд розглянув справу, з урахуванням вимог статей 12, 13 ЦПК України, тобто на підставі доказів поданих учасниками справи.

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з указаним позовом 23 вересня 2015 року та просило стягнуто заборгованість, яка утворилась за період з 10 листопада 2005 року по 06 серпня 2015 року.

ОСОБА_4 просила застосувати наслідки спливу позовної давності про що подала відповідну заяву.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Пунктом 1.1 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язаний погашати заборгованість щомісячними рівними платежами у розмірі 984,71 грн у період з 21 по 28 число кожного місяця. Останній платіж мав бути сплачений у листопаді 2012 року.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції з висновком якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновкущодо наявності підстав для часткового задоволення позову та стягнення заборгованості за кредитним договором у межах позовної давності.

Доводи заявника в касаційній скарзі про те, що банк не пропустив позовну давність, оскільки про порушення свого права дізнався лише після ухвалення рішення Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області від 02 грудня 2014 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет застави, а з цим позовом банк звернувся 23 вересня 2015 року, тобто в межах позовної давності, є безпідставними, оскільки банк про порушення свого права дізнався 30 липня 2012 року - з моменту звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет застави, а не з моменту ухвалення рішення суду, як вважає банк.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів та не дають підстав вважати, що судами першої та апеляційної інстанції порушені норми матеріального або процесуального права, та по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Отже, висновки судів відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариство Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В. А. Стрільчук В. О. Кузнєцов А. С. Олійник С. О. Погрібний О. В. Ступак