Справа № 472/1103/14ц
РІШЕННЯ

іменем України

"19" червня 2019 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої - судді Лузан Л.В., при секретарі судового засідання Багрін І.А.,

за участю: представника позивача Врадій Л.М.,

представника відповідачів ФОП Ярової Л.М., ОСОБА_1 - Зачковського П.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом демонтажу тимчасових споруд,

ВСТАНОВИВ:

позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Веселинівської селищної ради Миколаївської області, фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 , фізичної особа підприємця ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Відділ містобудування, архітектури та житлово - комунального господарства Веселинівської районної державної адміністрації Миколаївської області про визнання незаконними та скасування рішень селищної ради, недійсними договорів про встановлення особистого строкового сервітуту та усунення перешкод у користуванні власністю шляхом демонтажу тимчасових споруд.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначав, що йому на праві власності належить нежитлове приміщення, яке розташоване в АДРЕСА_1 , яке використовується під магазин - закусочну «Водолій».

Напроти фасадної сторони обумовленого магазину розташовані тимчасові споруди, які належать ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Проте, їх розташування біля належного позивачу нерухомого майна порушує його права як власника, оскільки їх розміщення було проведено без його згоди та з порушенням будівельних та пожежних норм, що створює небезпеку в експлуатації (користуванні) власністю позивача.

Посилаючись на наведені обставини, а також на відсутність законних підстав для розміщення тимчасових споруд, позивач просив:

- визнати незаконними та скасувати рішення Веселинівської селищної ради, якими було погоджено місце розташування тимчасових споруд, затверджено їх схему прив`язки, наданий дозвіл на укладання особистого строкового сервітуту: за № 23 від 05.07.2012 року (стосовно ФОП ОСОБА_3 ); за № 12 від 13.05.2011 року, за № 26 від 25.04.2014 року щодо надання дозволу на укладення строкового сервітуту (стосовно ФОП ОСОБА_4 );

- визнати недійсними договори про встановлення особистого строкового сервітуту, які були укладені між Веселинівською селищною радою та ФОП ОСОБА_3 12.09.2012 року, та ФОП ОСОБА_4 17.05.2011 року, разом з додатковою угодою від 12.05.2014 року;

- зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні власністю позивача шляхом демонтажу належних їм тимчасових споруд.

Ухвалами суду від 08.11.2016 року проведено заміну неналежного відповідача ФОП ОСОБА_4 на належного ОСОБА_1 , залучено до участі в справі в якості: відповідача - виконавчий комітет Веселинівської селищної ради Миколаївської області, третьої особи без самостійних вимог - ОСОБА_4 , а також залишено без розгляду позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання незаконними та скасування рішень Веселинівської селищної ради, якими було погоджено ФОП Фоміну В.Г. місце розташування тимчасової споруди, затверджено схему прив`язки, наданий дозвіл на укладання особистого строкового сервітуту (рішення № 12 від 13.05.2011 року), надання дозволу на укладення договору особистого строкового сервітуту (рішення № 26 від 25.04.2014 року); а також визнання недійсним договору про встановлення особистого строкового сервітуту, який був укладений між ним та Веселинівською селищною радою 17.05.2011 року та додаткової угоди з цього питання від 12.05.2014 року.

08.11.2016 року позивачем була подана позовна заява в новій редакції, відповідно до якої останній, з підстав, раніше зазначених ним, просив:

- визнати незаконними та скасувати рішення виконавчого комітету Веселинівської селищної ради, якими було надано ОСОБА_1 дозвіл в погодженні місць розташування тимчасових споруд (торгівельних павільйонів, розташованих по вул. Київській, 7 в смт. Веселинове), виготовленні паспортів прив`язки та укладанні договорів сервітуту щодо розміщення тимчасових споруд (рішення за № 86 та № 87 від 25.08.2016 року);

- визнати недійсними договори про встановлення особистого строкового сервітуту, які були укладені між територіальною громадою смт. Веселинове та ОСОБА_1 26.08.2016 року;

- зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні власністю позивача шляхом демонтажу належних їй тимчасових споруд;

- визнати незаконним та скасувати рішення Веселинівської селищної ради, якими було надано дозвіл ОСОБА_3 за № 31 від 02.07.2015 року на укладання договору особистого строкового сервітуту для розміщення малої архітектурної споруди (кіоск з продажу промислових товарів, розташований по АДРЕСА_1 );

- визнати недійсним договір про встановлення особистого строкового сервітуту, який був укладений між територіальною громадою смт. Веселинове та ОСОБА_3 26.08.2015 року.

В іншій частині позовні вимоги ОСОБА_2 залишив без змін.

Ухвалою суду від 13.02.2019 року провадження по справі в частині позовних вимог ОСОБА_2 до Веселинівської селищної ради, виконавчого комітету Веселинівської селищної ради про визнання незаконними та скасування рішень селищної ради, виконавчого комітету селищної ради, визнання недійсними договорів про встановлення особистого строкового сервітуту було закрито. Виключено з складу третіх осіб відділ містобудування, архітектури та житлово - комунального господарства Веселинівської районної державної адміністрації Миколаївської області, ОСОБА_4 .

В судовому засіданні позивач, його представник позовні вимоги підтримали. При цьому вказували, що розташування спірних тимчасових споруд не відповідає будівельним нормам, що полягає в недотриманні протипожежного розриву. Зазначене, в свою чергу створює загрозу для безпечного користування власністю позивача, оскільки в разі виникнення пожежі відсутня можливість забезпечити під`їзні шляхи для пожежних машин. Крім того, ускладнений вхід до магазину, внаслідок чого виникають труднощі щодо розвантаження товарів.

Представник відповідачів у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_2 не визнав, вважаючи їх необґрунтованими та такими, що є не співмірними з можливим порушенням прав останнього. Крім того, вказував, що в зв`язку з здійсненням позивачем будівельних робіт, внаслідок яких була збільшена площа належного ОСОБА_2 нерухомого майна, право власності позивача, як на новостворений об`єкт, виникло після державної реєстрації права власності (01.04.2019 року), тобто після розміщення спірних споруд, в зв`язку з чим посилання позивача на порушення його прав власності є безпідставними.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Зокрема, як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 є власником нежитлового приміщення, яке розташоване в АДРЕСА_1 у (до зміни нумерації 7), відповідно до договору купівлі-продажу від 24.11.1990 року, посвідченого Державним нотаріусом Веселинівської державної нотаріальної контори (зареєстровано в бюро технічної інвентаризації 12.05.2000 року), ухвали Веселинівського районного суду Миколаївської області від 28.12.2002 року (зареєстровано в бюро технічної інвентаризації 28.12.2002 року). Водночас здійснення добудови, зносу перестінків, які не належать до самочинного будівництва (довідка Веселинівської філії ММБТІ за № 151 від 18.11.2014 року), не змінює час набуття права власності позивача на обумовлене нерухоме майно.

Останнє використовується під магазин - закусочну «Водолій», розташоване на земельній ділянці, що перебуває в комунальній власності.

Напроти фасадної сторони магазину позивача розміщені тимчасові споруди.

Так, відділом регіонального розвитку містобудування та архітектури Веселинівської районної державної адміністрації Миколаївської області 10.06.2014 року видано ОСОБА_1 :

- паспорт прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності відносно стаціонарної тимчасової споруди за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний № 2/14, строком дії 17.05.2017 року;

- паспорт прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності відносно стаціонарної тимчасової споруди за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний № НОМЕР_1 /14, строком дії 10.06.2017 року.

Обумовлені споруди розташовані на земельних ділянках, що належать на праві власності ОСОБА_1 , відповідно до договорів купівлі продажу, посвідчених 13.01.2018 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області: площею 0,0030 га, за адресою: АДРЕСА_1 ; площею 0,0020 га, за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.

Також, відділом регіонального розвитку містобудування та архітектури Веселинівської районної державної адміністрації Миколаївської області 27.06.2014 року видано ОСОБА_3 паспорт прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності відносно стаціонарної тимчасової споруди за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний № 4/14, строком дії 12.09.2015 року.

Відповідно до договору оренди земельної ділянки, укладеного 11.05.2018 року між Веселинівською селищною радою Веселинівського району Миколаївської області та ОСОБА_3 , остання прийняла в строкове (49 років) платне користування земельну ділянку загальною площею 30,0 кв.м. для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (мала архітектурна форма (кіоск)) за адресою: АДРЕСА_1 7.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд захищає цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом (ст. 16 ЦК України).

Такими способами при порушенні (можливому порушенні в майбутньому) прав власника, не пов`язаних з позбавленням володіння власністю є відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди (ч. 3 ст. 386 ЦК України, ст. 394 ЦК України), усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України), заборона на вчинення дій, які можуть порушити право власника, вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ч. 2 ст. 386 ЦК України).

В той же час, позивач, звертаючись з позовом про захист порушених прав власника, не пов`язаних з позбавленням володіння власністю або вказаних прав, які з достатньою вірогідністю будуть порушені в майбутньому повинен довести, а суд встановити, не тільки порушення вимог закону, зокрема будівельних, санітарних, інших норм та правил, а й факт порушення (реальної можливості порушення) прав, свобод чи інтересів самого позивача, що в сукупності є підставами для захисту його права, оскільки сам по собі факт порушення відповідних норм не є достатньою підставою для задоволення позову.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Власність зобов`язує.

Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1-5, 7 ст. 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України).

В той же час власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ч. 2 ст. 386 ЦК України).

Застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень ст.ст. 391,396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (ст.ст. 57 - 59 ЦПК України), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача (п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

Як зазначалося вище, позивач вказує на порушення своїх прав внаслідок розташування тимчасових споруд, належних відповідачам, у небезпечній близькості до його власності магазину.

Ухвалою суду від 16.03.2018 року по справі було призначено повторну судову будівельно-технічну експертизу, за результатами проведення якої складено висновок експерта від 07.12.2018 року за № 54.

Згідно даного висновку вбачається, що розташування спірних тимчасових споруд відносно магазина позивача не відповідає архітектурним, будівельним, протипожежним обов`язковим нормам та правилам. Невідповідність полягає в недотриманні протипожежного розриву (встановлених ДБН «360 92» на час розташування), а саме:

- тимчасова споруда, площею 20 кв.м. ( смт. Веселинове Миколаївської області, вул. Київська, 7,) розташована на відстані 5,5 м.,

- тимчасова споруда площею 28 кв.м.( смт. Веселинове Миколаївської області, вул. Київська, 8б) розташована на відстані 5,7 м.,

- тимчасова споруда площею 12 кв.м.( смт. Веселинове Миколаївської області, вул. Київська, 8в) розташована на відстані 6,1 м.

Обумовлені відстані були встановлені за результатами візуального огляду та лінійних вимірів об`єктів до виступаючої існуючої конструкції навісу будівлі магазину - закусочної «Водолій» (розміром 8,5м х 3,6 м).

Водночас розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності було здійснено, відповідно до Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово комунального господарства України за № 244 від 21.10.2011 року, на підставі паспортів прив`язки тимчасової споруди (як зазначено представником відповідача в судовому засіданні, строк дії паспортів продовжений, що не спростовано позивачем).

Зазначені паспорта не анульовані, не визнані протиправними дії по їх виготовленню та видачі.

Враховуючи вказані обставини у відповідачів не було підстав для сумнівів у законності розміщення тимчасових споруд.

В той же час, співвідношення наявної відстані між спірними об`єктами та магазином, яка зазначена в висновку експерта та наглядно зображена в ілюстративній таблиці, доданій до нього, а також габаритних розмірів пожежних машин, їх технічних характеристик (довжини пожежного рукава, струменя вогнегасної речовини тощо), спростовує доводи позивача щодо неможливості дотримання загальних вимог забезпечення гасіння пожежі, в разі її виникнення, та безпосередньої загрози майну позивача. Також не знайшло своє підтвердження належними доказами посилання останнього щодо наявності перешкод для вільного доступу до магазину.

Таким чином, позивачем не надано достатніх та переконливих доказів того, що допущені під час розміщення тимчасових споруд порушення будівельних норм і правил з врахуванням вищенаведених обставин призвели до порушення його прав або можуть призвести до цього в майбутньому, а також наявності порушення балансу інтересів сторін на користь відповідачів. Крім того, відсутні докази й того, що демонтування тимчасових споруд, з огляду на встановлені в судовому засіданні обставини, є єдиним можливим способом захисту прав позивача та неможливе застосування інших, менш обтяжливих для відповідачів способів.

За встановлених обставин суд не вбачає підстав для задоволення позову.

В силу ст. 141 ЦПК України також не підлягають відшкодуванню понесені ОСОБА_2 судові витрати.

керуючись ст.ст.12,13,76-83,141, 59,263-265, 272,273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом демонтажу тимчасових споруд відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 21.06.2019 року.

Суддя Л.В.Лузан