Номер провадження: 22-ц/813/858/19
Номер справи місцевого суду: 500/3324/16-ц
Головуючий у першій інстанції Присакар О. Я.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ОСОБА_1 - адвоката Волкогонова О.К.,

представника ОСОБА_2 - адвоката Ігната В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 березня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на спадкове майно,

встановив:

16 червня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовними вимогами, які заявою від 08 лютого 2017 року уточнив та просив встановити факт не проживання ОСОБА_1 разом із спадкодавцем ОСОБА_3 в будинку АДРЕСА_1 на час відкриття спадщини, а саме на ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати за ним, як спадкоємцем за законом першої черги, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивував тим, що вищевказане майно належало його батьку ОСОБА_3 який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , після його смерті відкрилась спадщина на спадкове майно, яке складається з житлового будинку з господарськими будівлями та надвірним спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач прийняв спадщину, оскільки у встановлений законом строк звернувся з заявою про прийняття спадщини. При зверненні до нотаріуса для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, позивачу було відмовлено, у зв`язку з тим, що між спадкоємцями є спір з питання розподілу спадкового майна. Крім цього, зазначив, що відповідач ОСОБА_1 хоч і був зареєстрований разом зі спадкодавцем, але на час відкриття спадщини не мешкав спільно з ОСОБА_3 , оскільки мешкав в будинку АДРЕСА_2 , тобто вважається таким, який фактично не прийняв спадщину.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 березня 2017 року позов ОСОБА_2 було задоволено.

Встановлено факт не проживання ОСОБА_1 разом із спадкодавцем ОСОБА_3 в будинку АДРЕСА_1 на час відкриття спадщини, а саме на ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.131-134).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 березня 2017 року та постановлення нового про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про встановлення факту його не проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Також просить визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину спадкового майна, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив та заперечення проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 у встановлений законом строк не звертався до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, та на час відкриття спадщини постійно не проживав разом зі спадкодавцем, тобто вважається таким, який фактично не прийняв спадщину.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, спадкоємцю ОСОБА_3 належав на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

1/4 частка - на підставі договору купівлі - продажу від 17.03.1969 року, посвідченого державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Широквасовою Г.К., зареєстрованого в реєстрі за № 1/686, зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно в реєстровій книзі за № 28/64 від 27.03.1969 року;

3/4 частки - на підставі рішення Ізмаїльського міського народного суду від 13.10.1988 року, зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно в реєстровій книзі за № 28/121 від 01.03.1989 року.

Розпорядженням Ізмаїльського міського голови № 57р від 19.02.2016 року, АДРЕСА_1 була перейменована на АДРЕСА_1.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкування - це перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 02.04.2014 року, повторно виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, спадкодавець ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.14).

Згідно ст.1220 ЦК України після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами.

Згідно 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 1254 ЦК України - заповідач має право у будь - який час скасувати заповіт.

Із інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/ спадкові договори) № 37427253 від 21.05.2014 року, наданої приватним нотаріусом Єфимовою Т.І., слідує, що заповіт ОСОБА_3 на ім`я свого сина ОСОБА_2 - позивача у справі, який був складений 09.08.2007 року, був скасований за заявою заповідача від 12.01.2010 року (а.с.54).

Таким чином, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки згідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України - у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, то право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України спадкоємцями за законом першої черги після смерті ОСОБА_3 являються:

- син ОСОБА_2 - позивач у справі, та син ОСОБА_1 - відповідач у справі, інших спадкоємців, які заявили свої права на спадкове майно, немає.

За змістом ч. 1 ст. 1270 ЦК України - для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 у встановленому законом порядку прийняв спадщину, оскільки протягом 6 місяців звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, а саме: 21.05.2014 року (а.с.42).

В свою чергу, відповідач у справі ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини з пропуском цього 6-ти місячного строку, а саме: 20.08.2014 року (а.с.50).

У зв`язку з цим, суд дійшов висновку про неприйняття ним спадщини, а також про його не проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Однак, з таким висновком суду колегія суддів не погоджується, з огляду на наступні обставини.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України - спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Та обставина, що відповідач ОСОБА_1 не заявляв про відмову від спадщини, підтверджуються матеріалами справи та визнані сторонами, а тому доказуванню не підлягають.

Спірним в даному випадку є питання, чи проживав ОСОБА_1 разом з батьком на час відкриття спадщини, чи ні.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що ч.ч. 1, 6 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно до ст. 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

З огляду на викладене, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України суд дійшов висновку про те, що сама по собі реєстрація місця проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити про своєчасність прийняття спадщини.

Однак, з таким висновком колегія суддів не погоджується, виходячи на наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 зареєстрований за останнім місцем проживання спадкодавця ОСОБА_3 - по АДРЕСА_5 , що вказано в позовній заяві, підтверджується наявними у справі доказами (а.с.22), та не заперечується сторонами у справі.

Однак, позивач вказав у позовній заяві, що фактичне місце проживання відповідача є АДРЕСА_6 .

Саме за вказаною адресою йому направлялась поштова кореспонденція судом, яку він жодного разу не отримував, так як там не проживав (а.с.29,30, 90-91, 96-97, 103-104, 112-113, 127-128), про що свідчить довідка Саф`янської сільської ради, вих. № 208 від 29 серпня 2016 року (а.с.64).

Не отримував він поштової кореспонденції і за адресою реєстрації, так як з січня 2014 року став проживати за адресою: АДРЕСА_2 , а в період з 13.02.2014 року по 06.08.2014 року перебував за межами України (а.с.75).

Оскільки позов був пред`явлений 16.06.2016 року та оскаржуване судове рішення було ухвалено 06 березня 2017 року, то відповідач не за однією із вказаних у позові адресою не проживав, а тому був позбавлений можливості надати суду свої заперечення проти позовних вимог та доводи на підтвердження своїх заперечень.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що в матеріалах справи є дані про дійсну, тобто фактичну адресу проживання відповідача ОСОБА_1 з січня 2014 року після смерті спадкодавця. Так, в матеріалах спадкової справи, яку суд витребував у нотаріуса, маються дві заяви позивача ОСОБА_2 , датовані 21.05.2014 року та 17.05.2016 року (а.с. 42,59), в яких він сам вказав дійсну адресу проживання відповідача - АДРЕСА_2 . Більше того, намагаючись ввести нотаріуса в оману, в заяві від 17.05.2016 року позивач вказав, що відповідач ОСОБА_1 ще й зареєстрований за цією адресою - АДРЕСА_2 , при цьому вказуючи ще й неправильну назву району - Болградський, замість - Ізмаїльський (а.с.60-звор.).

Таким чином, судом не було враховано, що на час відкриття спадщини спадкоємець ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті свого батька ОСОБА_3 , оскільки був не лише зареєстрованим по місцю відкриття спадщини а і проживав разом зі спадкодавцем на день його смерті.

Також судом не була врахована позиція Верховного Суду, який в своїй постанові від 16 травня 2018 року по справі № 336/3968/16-ц вказав, що факт постійного проживання разом із спадкодавцем може підтверджуватися відміткою в паспорті спадкоємця про місце реєстрації особи, що в силу положень ст. 1268 ЦК України дає підстави для висновку про належність спадщини спадкоємцеві з часу її відкриття. Тобто в такому випадку вказаний спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, незважаючи на те, що він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після збігу 6-ти місячного строку після її відкриття.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

У зв`язку з цим, апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати і прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

При цьому слід зазначити, що суд апеляційної інстанції вважає, що прийнята постанова буде відповідати принципам розумності, виваженості і справедливості судового рішення, оскільки таким чином кожен із синів спадкодавця ОСОБА_3 має право отримати у власність по 1/2 частині спадкового майна.

Також колегія суддів відмовила апелянту ОСОБА_1 в задоволенні його клопотання про виклик для допиту в судове засідання свідків, всього 16 осіб (а.с.161-162), так як показання цих свідків є суб`єктивним ставленням до обставин справи, їх виклик до суду першої інстанції не ініціювався, а тому колегія суддів вважає за необхідне ухвалити судове рішення на підставі наявних у справі доказів і об`єктивних обставин справи.

Що стосується вимог апелянта ОСОБА_1 про ухвалення рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 , то вони задоволенню не підлягають, оскільки він позовних вимог до суду не заявляв, а підстав для часткового задоволення позовних вимог матеріали справи не мають. Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що після вирішення питання про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , перешкод для видачі свідоцтв про право власності сторонам у справі в рівних частках, у встановленому законом порядку, матеріали справи не містять.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що з матеріалів справи вбачається, що нотаріус визнав факт прийняття спадщини обома синами спадкодавця, прийняв їх заяви при видачу їм свідоцтв про право на спадщину за законом (а.с.42, 50), але не видав їх, оскільки у сторін виник спір з питання розподілу спадкового майна (а.с. 60).

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, та враховуючи, що судом апеляційної інстанції фактично задовольняється апеляційна скарга, колегія суддів також вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 1500,10 грн.

/

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 березня 2017 року скасувати.

Прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на спадкове майно, відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1500,10 грн. (одна тисяча п`ятсот гривень 10 копійок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання цього судового рішення.

Повне судове рішення складено 18.06.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра