Справа № 595/2177/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2019

Бучацький районний суд Тернопільської області

в складі: одноособово суддею Федорончуком В.Б.,

при секретарі Тарчинській Л.Я.,

з участю представників позивачки ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бучачагрохлібпром» про стягнення невиплаченої заробітної плати за період з червня 2013 року по липень 2018 року в сумі ненарахованої оплати за відпрацьований понаднормовий час, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів виплати сум за відпрацьований понаднормовий час, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, індексації зарплати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів виплати сум індексації зарплати,

В С Т А Н О В И В:

15 листопада 2018 року позивачка ОСОБА_3 звернулася до Бучацького районного суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бучачагрохлібпром» про стягнення невиплаченої заробітної плати за період червень 2013 року липень 2018 року в сумі не нарахованої оплати за відпрацьований понаднормовий час, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів виплати сум за відпрацьований понаднормовий час, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 385550,72 грн, суми індексації зарплати у розмірі 1801,70 грн, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів виплати сум індексації зарплати в розмірі 1083,42 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачка ОСОБА_3 працювала в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Бучачагрохлібпром» підсобним працівником на току ТОВ «Бучачагрохлібпром» з червня 2013 року по липень 2018 року з переривом роботи із 15.09.2014 року по 15.03.2015 року. На протязі всього цього періоду вона регулярно відпрацьовувала людино - години зверх встановленої законодавством норми часу, що суперечить нормам статті 62 Кодексу законів про працю України, якими передбачено, що «Надурочні роботи не повинні перевищувати для кожного працівника чотирьох годин протягом двох днів підряд і 120 годин на рік. Власник або уповноважений ним орган повинен вести облік надурочних робіт кожного працівника». Законодавством (ст.ст.106,107 Кодексу) передбачено, що оплату праці за відпрацьований надурочний час та час роботи у св`яткові та неробочі дні оплачується в подвійному розмірі. Товариством ці норми були порушені і оплата праці за цей час нараховувалась в ординарному розмірі. В результаті цього її не доплачено значні суми належної по Закону зарплати та знижено суми нарахованих відпускних та розрахункових. Крім цього не було проведено індексації отриманих нею доходів за час роботи у товаристві. Посилаючись на положення ст.ст.47, 83, 116, 117 КЗпП України, позивачка просить суд позов задовольнити та захистити її порушені трудові права.

Ухвалою судді Бучацького районного суду Тернопільської області від 07 грудня 2018 року постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом учасників справи, за наявними у справі матеріалами. Крім цього, відповідачу визначено строк для подання заяви із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзиву на позовну заяву.

02 січня 2019 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому він просив відмовити в задоволенні позову, мотивуючи тим, що факт наявності заборгованості по зарплаті позивачки не є доведеним. Наказом по підприємству №844 від 10.08.2018 року ОСОБА_3 було звільнено з роботи на підставі п.1 ст.36 КзПП України, всі передбачені чинним законодавством виплати та компенсацію за невикористану відпустку товариством було виплачено. Вважає, що при звільненні позивачки права останньої порушені не були.

28 січня 2019 року до суду надійшло заперечення представника позивача на відзив на позовну заяву, в якій ОСОБА_1 зауважує, що відповідач, посилаючись на ч.1 ст.47, ч.1 ст.116, ст.117 Кодексу законів про працю України, правильно відмітив про зобов`язання роботодавця по відношенню до працівника. Разом з тим відповідач не зазначив, що в порушення Кодексу законів про працю України, Законів України «Про працю», «Про відпуски», «Про індексацію доходів громадян» позивачці не проведено індексації доходів та у зв`язку з не проведенням індексації не зроблено перерахунку відпускних та не проведено компенсації втрати доходів у зв`язку з затримкою виплат доходів. Також не вказано чому не проведено нарахування у подвійному розмірі зарплати за відпрацьований зверх норми робочий час.

12 березня 2019 року представником позивачки подана заява про збільшення позовних вимог, а саме, стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бучачагрохлібпром» в користь позивачки 490242,47 грн, з них: 56527,31 грн донарахованої заробітної плати, 1801,70 грн суми індексації зарплати у зв`язку з інфляцією, 1315,31 грн індексації за несвоєчасно виплачену суму індексації та 409647,64 грн санкції за затримку виплати доходу.

В судовому засіданні представники позивачки з підстав, наведених у позові, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, згідно поданого відзиву позовні вимог не визнав.

Заслухавши пояснення представників позивачки, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 11.06.2013 року ОСОБА_3 прийнята на роботу підсобним робітником току в ТзОВ Бучачагрохлібпром» та 05.09.2014 року звільнена з роботи згідно п.1 ст.36 КЗпП України, 16.03.2015 року позивачка повторно прийнята на роботу підсобним робітником току в ТзОВ Бучачагрохлібпром» та 10.08.2018 року звільнена з роботи за угодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП України), що підтверджується копією трудової книжки.

Предметом спору є вимога про оплату праці у надурочний час.

Статтею 43 Конституції України встановлено право кожного на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до положення ст.5 Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод: колективних договорів; трудових договорів.

Відповідно до ст.61 КЗпП України на безперервно діючих підприємствах, в установах, організаціях, а також в окремих виробництвах, цехах, дільницях, відділеннях і на деяких видах робіт, де за умовами виробництва (роботи) не може бути додержана встановлена для даної категорії працівників щоденна або щотижнева тривалість робочого часу, допускається за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації запровадження підсумованого обліку робочого часу з тим, щоб тривалість робочого часу за обліковий період не перевищувала нормального числа робочих годин.

Згідно ст.32 Закону України «Про оплату праці» трудові спори з питань оплати праці розглядаються і вирішуються згідно із законодавством про трудові спори.

Статтею 233 КЗпП України для працівників встановлено загальний тримісячний строк на звернення з заявою про вирішення трудового спору з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до частини другої зазначеної статті у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

В абзаці 5 пункту 2.3. постанови від 22.01.2014 року у справі №6-159цс13 Конституційний Суд України зазначив, що при розгляді в позовному провадженні трудового спору про стягнення належної працівникові заробітної плати положення частини другої статті 233 Кодексу підлягає застосуванню у випадках пред`явлення вимог про стягнення будь-яких виплат, що входять до структури заробітної плати, і застосування цих положень не пов`язане з фактом нарахування чи ненарахування роботодавцем спірних виплат.

Тобто, право працівника на звернення до суду без обмеження будь-яким строком поширюється не лише на нараховану, але не виплачену заробітну плату, а й на заробітну плату, виплату та нарахування якої роботодавцем чи уповноваженим ним органом не було проведено або проведено її нарахування з порушенням норм діючого законодавства в сфері оплати праці

Виниклі правові відносини є трудовими та регулюються нормами ст.ст.24,50,94,106 КЗпП (далі Кодекс), відповідно до яких трудовий договір між працівником та адміністрацією укладається в письмовій формі. Відповідно до вимог ст.50 Кодексу тривалість робочого часу становить 40 годин на тиждень. Згідно з вимогами ст.ст.65,106 Кодексу залучення працівника до роботи у понадурочний час, як виняток, допускається за погодженням з профспілковою організацією але не більше ніж чотири години протягом двох днів підряд та 120 годин на рік. При цьому оплата праці повинна здійснюватися у подвійному розмірі та не допускається компенсацією відгулу, та працівники повинні були бути повідомлені по такі умови праці не пізніше ніж за добу до її початку.

З показів представників позивачки вбачається, що позивачка, працюючи підсобним робітником в товаристві протягом червня 2013 липня 2018 років, систематично виконувала свої обов`язки понадурочно, тому що щотижнева норма її робочого часу перевищувала встановлену законодавством годинну норму, товариством оплата праці нараховувалась в ординарному розмірі, в результаті чого їй не доплачені до зарплати значні суми, належні по закону, занижено суми нарахованих відпускних та розрахункових, а також не було проведено індексації отриманих нею доходів за час роботи у товаристві.

Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Згідно ч.2 ст.65 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен вести облік надурочних робіт кожного працівника.

Як передбачено ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

При цьому, Наказом Державного комітету статистики України від 25.12.2009 року за №489 затверджені типові форми первинної облікової документації зі статистики праці, а саме: табель обліку використання робочого часу, розрахунково-платіжна відомість працівника та розрахунково-платіжна відомість (зведена).

Отже, виходячи з системного аналізу вищенаведених положень законодавства, індивідуальні відомості про застраховану особу за формою ОК-5 Пенсійного фонду України, які позивачкою додані до позовної заяви на підтвердження заявлених позовних вимог, не є тими належними та допустимими доказами, які б підтверджували факт її роботи поза нормами робочого часу, встановленими КЗпП України.

Оскільки судом встановлено відсутність підстав для задоволення вищевказаних вимог, підстави для задоволення похідних вимог про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, індексації зарплати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів виплати сум індексації зарплати також відсутні.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено вимогами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які учасники справи посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.43 Конституції України, ст.ст.12,13,76-81,89,258,263-265,268,274,279 ЦПК України, ст.ст.24,50,61,65,94,106,233 КЗпП України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бучачагрохлібпром» про стягнення невиплаченої заробітної плати за період з червня 2013 року по липень 2018 року в сумі ненарахованої оплати за відпрацьований понаднормовий час, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів виплати сум за відпрацьований понаднормовий час, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, індексації зарплати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів виплати сум індексації зарплати - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, то зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Дата складення повного тексту рішення - 13 червня 2019 року.

Суддя: В. Б. Федорончук