Справа № 500/5683/19
Провадження № 2/500/2844/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2019 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області

в складі: головуючого судді Присакар О.Я.,

за участю: секретаря судового засідання Аубекерової Г.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Златєва ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому попередньому судовому засіданні в залі суду в м. Ізмаїлі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

02.08.2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя, яким просив в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частку транспортного засобу - автомобіль «CHERY KIMO», державний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску, кузов НОМЕР_2 та стягнути з ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1184,20 грн.

21.10.2019 року до суду позивач ОСОБА_2 надав заяву про залишення без розгляду позовних вимог за первісним позовом, щодо визнання за ним в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частку транспортного засобу «CHERY KIMO», державний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску, кузов НОМЕР_2 , свідоцтво про право власності серії НОМЕР_3 та стягнення судових витрат в розмірі 1184,20 грн.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21.10.2019 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності залишено без розгляду.

11.09.2019 року відповідач ОСОБА_1 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності, яким просить визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 транспортний засіб - автомобіль «CHERY KIMO», державний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску, кузов НОМЕР_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на транспортний засіб - автомобіль «CHERY KIMO», державний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску, кузов НОМЕР_2 ; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми коштів в розмірі 40000,00 (сорок тисяч) гривень.

21.10.2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про часткове залишення без розгляду зустрічних позовних вимог, в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми коштів в розмірі 40000,00 (сорок тисяч) гривень.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21.10.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності в частині вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми коштів в розмірі 40000,00 (сорок тисяч) гривень - залишено без розгляду.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні ОСОБА_2 не заперечував проти задоволення позовних вимог.

Частиною 1 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ч. 3, ст. 200 ЦПК України - за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Судом встановлено, що 20.03.2019 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, що підтверджено свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 , виданим 20.03.2019 року Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

За час перебування у шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було придбано транспортний засіб - автомобіль «CHERY KIMO», державний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску, кузов НОМЕР_2 , який зареєстровано на ім`я ОСОБА_1 , що підтверджено свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 .

Таким чином, вищезазначене нерухоме майно являється спільним майном подружжя.

Вказані обставини визнані сторонами в судовому засіданні, а тому не підлягають доказуванню.

Крім того, згідно розписки від 21.10.2019 року, наявної в матеріалах справи, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 кошти в сумі 40000 (сорок тисяч) гривень, що складає 1/2 частку вартості транспортного засобу - автомобілю «CHERY KIMO», державний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску, кузов НОМЕР_2 .

Пунктом НОМЕР_5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., зокрема, в ст.1 Першого протоколу до неї (ратифіковано Законом України від 17.07.1997 р. №475/97-ВР), яка є складовою правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України, а також у вітчизняному законодавстві.

Так, відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст.16 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Як визначено у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є майно, нажите подружжям за час шлюбу майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до вимог ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За змістом ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

В пунктах 19, 30 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя" передбачено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи.

Враховуючи викладене, вислухавши думки сторін та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених ОСОБА_1 вимог про визнання поділ майна подружжя, в зв`язку з чим задовольняє позов.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 82, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 60, 62, 63, 70, 71 СК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_6 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_7 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 транспортний засіб - автомобіль «CHERY KIMO», державний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску, кузов НОМЕР_2 .

Визнати за ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_6 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) право власності на транспортний засіб - автомобіль «CHERY KIMO», державний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску, кузов НОМЕР_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через суд першої інстанції, з урахуванням положень п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України.

Повний текст рішення складено 24.10.2019 року.

Суддя: О.Я.Присакар