Справа № 369/5396/18 Головуючий 1 інстанція- Дубас Т.В.
Провадження № 22-ц/824/4969/2019 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

06 червня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «БаДМ» про зміну дати звільнення та виплату компенсації за невикористані дні щорічної відпустки,-

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернуласядо суду із вказаним позовом,який мотивувала тим, що із 09 серпня 2010 року по 05 травня 2015 року вона перебувала у трудових відносинах із відповідачем, обіймаючи посаду укладальника продукції медичного призначення в аптечному складі № 5 структурного підрозділу у м.Вишневе Київської області і була звільненна за власним бажанням.

Вказувала, що про порушення свого права вона дізналася 03 травня 2018 року, коли їй було відмовлено в працевлаштуванні у зв`язку з наявністю помилки в трудовій книжці. Зокрема запис у трудовій книжці № 47 про її звільнення не відповідає вимогам закону та наказу № 477-ос від 30 квітня 2015 року про звільнення її з 05 травня 2015 року. Стверджує, що в трудовій книжці датою звільнення повинна бути зазначена дата написання нею заяви про звільнення, тобто 30 квітня 2015 року, що відповідає положенням ст.47 КЗпП України та п.2.4 і п.2.27 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників» № 110 від 17 серпня 1993 року. Невірна дата зільнення перешкоджає її працевлаштуванню.

Окрім того, всупереч положенням ст.ст.47,116 КЗпП відповідач провів з нею частковий розрахунок, сплативши заробітну плату за квітень 2015 року та компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за останній рік роботи, проведеної в травні 2015 року з порушенням вимог чинного законодавства. Однак, відповідач упродовж усіх років роботи з 09 серпня 2010 року по 05 травня 2015 року надавав їй лише частину відпустки у кількості 14 календарних днів посилаючись на ст.79 КЗпП України та ст.12 Закону України «Про відпустки». Вважає, що на день звільнення відповідач повинен був сплатити компенсацію за 40 днів невикористаної відпустки за попередні роки, чого не зробив. Несвоєчасний розрахунок є підставою для стягнення із відповідача на її користь згідно ст.117 КЗпП

- 2 -

України середнього заробітку за час затримки розрахунку.

У зв`язку із наведеним просила визнати запис № 47 у її трудовій книжці недійсним, встановити нову дату звільнення, зобов`язати відповідача видати наказ за новою датою звільнення і внести його до трудової книжки, зобов`язати відповідача сплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, стягнути грошову компенсацію за всі дні відпустки, що передувала звільненню.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуєчись із рішенням, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове по суті її позовних вимог, посилаючись на незаконність і необгрунтованість судового рішення, незастосування судом норм матеріального права, які підлягали застосуванню. Скарга мотивована хибністю висновків суду про те, що вона написала заяву про звільнення із 05 травня 2015 року, оскільки вона просила звільнити її із 30 квітня 2015 року, про що вказала у своєму позові. Суд помилково взяв до уваги всі накази про її відпустки за ці роки, оскільки, накази не підписані головним бухгалтером та відділом кадрів, а належний доказ, її особову картку суд не витребував. Суд прийшов до висновку про оплату всіх відпусток, що не доведено матеріалами справи. Оригінали документів зберігаються у відповідача, а тому вона не має можливості їх надати, а відтак рішення суду приймалося на підставі сфальшованих документів.

Відповідач ТОВ «БаДМ» подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції позивачка ОСОБА_1 подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримала, просила задоволити та скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Представник відповідача адвокат Ващенко В.С. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки недоведеністю позовних вимог ОСОБА_1 щодо порушення її трудових прав з боку відповідача при звільненні.

При цьому суд виходив з того, що позивачка була звільнена із займаної посади із 05 травня 2015 року згідно поданої нею заяви про звільнення за власним бажанням. А за весь час її роботи у відповідача за період із 2010 року по 2015 роки їй були надані та оплачені передбачені законом відпустки у повному обсязі.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно п.4 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39).

Відповідно до положень ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий

- 3 -

договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу (ст.47 КЗпПУ).

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді укладальника продукції медичного призначення в аптечному складі № 5 структурного підрозділу у м.Вишневе Київської області.

30 квітня 2015 року позивачка подала заяву на ім`я генерального директора ТОВ «БаДМ» про звільнення за власним бажанням із 05 травня 2015 року, яка завізована керівником структурного підрозділу ОСОБА_2 (т.2 а.с.6).

У заяві відсутні будь-які посилання ОСОБА_1 на неможливість продовжувати роботу і необхідність звільнення в день подачі заяви, чого вимагає ст.38 КЗпПУ.

Наказом № 477-ос від 30 квітня 2015 року позивачку звільнено з роботи із 05 травня 2015 року за ст.38 КЗпПУ за власним бажанням та зобов`язано бухгалтерію здійснити нарахування компенсації за невикористану щорічну відпустку за період роботи із 09 серпня 2014 року по 05 травня 2015 року (т.2 а.с.7).

Згідно ст.74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Згідно абз.7 ст.79 КЗпП України невикористана частина щорічної відпустки має бути надана працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка.

Згідно ч.5 ст.80 КЗпП України, забороняється ненадання щорічних відпусток повної тривалості протягом двох років підряд.

Згідно ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Також судом встановлено, що за період із 2010 року по 2015 рік позивачці були надані оплачувані щорічні відпустки за відпрацьовані періоди, зокрема:

- із 04 липня по 27 липня 2011 року (наказ №136/1-в від 01 липня 2011 року за період роботи з 09 серпня 2010 року по 08 серпня 2011 року);

- із 07 травня 21 травня 2012 року (наказ № 187-в від 23 квтіня 2012 року за період роботи з 09 серпня 2011 року по 08 серпня 2012 року);

- із 05 червня 2012 року по 14 червня 2012 року (наказ № 252-в від 28 транвя 2012 року за період роботи з 09 серпня 2011 року по 08 серпня 2012 року);

- із 10 червня 24 червня 2013 року (наказ № 270-в від 29 травня 2013 року за період роботи з 09 серпня 2012 року по 08 серпня 2013 року);

- із 05 серпня по 14 серпня 2013 року наказ № 381-в від 29 липня 2013 року за період

- 4 -

роботи із 09 серпня 2012 року по 08 серпня 2013 року);

- із 10 лютого по 19 лютого 2014 року (наказ № 50-в від 28 січня 2014 року за період роботи з 09 серпня 2013 року по 08 серпня 2014 року);

- із 11 серпня по 25 серпня 2014 року (наказ № 441-в від 29 липня 2014 року за період роботи з 09 серпня 2013 року по 08 серпня 2014 року);

- із 09 лютого по 18 лютого 2015 року (наказ № 54-в від 28 січня 2015 року за період роботи з 09 серпня 2014 року по 08 серпня 2015 року).

При звільненні відповідачки за власним бажанням згідно наказу № 477-ос від 30 квітня 2015 року їй здійснено нарахування компенсації за невикористану щорічну відпустку за період роботи із 09 серпня 2014 року по 05 травня 2015 року (т.2 а.с.7).

За таких обставин суд обгрунтовано відмовив у задоволенні вимог позивача з огляду на їх недоведеність.

Доводи апеляційної скарги про хибність висновків суду з огляду на те, що надані відповідачем документи належним чином не завірені і сфальшовані безпідставні.

За клопотанням позивачки апеляційний суд повторно витребував у відповідача належним чином завірені копії заяви позивачки про звільнення, наказу про її звільнення, витяги з наказів про надання позивачці відпусток за період її роботи у відповідача та особову картку, які надані апеляційному суду і приєднані до матеріалів справи.

Із вказаних документів чітко вбачається, що позивачка написала заяву на звільнення саме з 05 травня 2015 року, а не із 30 квітня 2015 року, як вона помилково вважає.

Відхиляючи даний довід колегія суддів враховує, що позивачка в тому числі отримала заробіток по 05 травня 2015 року та компенсацію за невикористану відпустку станом на 05 травня 2015 року, чого не оспорює і не оспорювала на протязі трьох років, тобто по травень 2018 року.

Твердження скаржниці, що суд помилково взяв до уваги всі накази про її відпустки за ці роки, оскільки, накази не підписані головним бухгалтером та відділом кадрів безпідставні, оскільки накази підписані генеральним директором товариства ОСОБА_3 .

Посилання скаржниці на те, що дані документи сфальшовані колегія суддів відхиляє, оскількифактично йдеться про фальшування документів з боку посадових осіб відповідача, тобто вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

З огляду на відсутність вироку суду, який набрав законної сили, у відношенні посадових осіб відповідача за фактом фальсифікації документів щодо звільнення позивачки, доводи останньої про їх фальшуваннябезпідставні.

Доводи апеляційної скарги про необхідність залучення до участі у справі спеціаліста-кадровика та спеціаліста-бухгалтера, які б підтвердили незаконність звільнення позивачки та ненарахування їй відпускних, необгрунтовані і спростовуються наведеними вище доказами.

Окрім того, відхиляючи даний довід, колегія суддів враховує, положення ч.3 ст.367 ЦПК України згідно яких докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у вийняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Позивака не заявляла вказані клопотання до суду першої інстанції, як і не надала доказів, щодо об`єктивної неможливості їх подання.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у позові, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного

- 5 -

судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 листопада 2018 року у залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: