ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2019 року

м. Харків

справа № 639/3125/16-ц

провадження № 22-ц/818/1902/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Хорошевський О.М.

суддів - Кіся П.В., Яцини В.Б.

за участю секретаря Брулевича В.В.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

відповідач - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 02 листопада 2018 року, ухвалене суддею Єрмоленко В.Б., за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування з незаконного володіння житлового будинку, визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом в якому просила визнати недійсними договори купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 від 17.12.2015 укладені між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 та посвідчені приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Луніною Т.А. зареєстровані в реєстрі за №№ 2046, 2048, витребувати з незаконного володіння в ОСОБА_6 1/10 частку житлового будинку та у ОСОБА_4 9/10 частку житлового будинку та визнати право власності за ОСОБА_1 на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що перебувала в шлюбі з ОСОБА_5 з 23.04.1993 року по 08.10.2008 року. В період шлюбу 29.07.1996 року ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_7 прийняла у дар житловий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 08.10.2008 року шлюб між подружжям розірвано.

29.03.2016 року сусідка повідомила ОСОБА_1 , що невідомі їй люди намагаються проникнути до домоволодіння. Позивач викликала поліцію та після огляду документів цих осіб, було встановлено, що вони є власниками будинку. За цим фактом ОСОБА_1 звернулась із заявою про злочин до районного управління поліції та її було визнано потерпілою.

В ході розслідування було встановлено, що 17.12.2015 року колишній чоловік ОСОБА_5 уклав два договори купівлі-продажу житлового будинку по Ѕ частині з ОСОБА_2 У п. 1.3 цих договорів зазначено, що продавцю належить на праві особистою приватної власності спірний будинок на підставі дублікату свідоцтва про право на спадщину, хоча, як зазначає позивач, власником будинку з 1996 р. є вона. Право власності відповідача ОСОБА_2 було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Позивач зазначає, що в подальшому, ОСОБА_2 спірний будинок перепродала своїм родичам ОСОБА_3 та ОСОБА_4

09.02.2016 року ОСОБА_1 була знята з реєстрації місця проживання, у зв`язку зі зміною власника на підставі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні".

Вважаючи укладений її колишнім чоловіком ОСОБА_5 договір купівлі-продажу недійсним, таким, що був спрямований на незаконне заволодіння належним позивачу майном, просила позов задовольнити.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 02 листопада 2018 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений 17 грудня 2015 р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Луніною Т.А. за реєстровим №2046.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений 17 грудня 2015 р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Луніною Т.А. за реєстровим №2048

Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, посвідченого 29 липня 1996 р. державним нотаріусом П`ятої Харківської державної нотаріальної контори Одрінською О.В. під реєстровим № 2-3338.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1/10 частину житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 9/10 частин житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 4230 гри. 90 коп., а також судовий збір в дохід держави у розмірі 1102 грн. 40 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати як таке, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Скарга містить посилання на те, що вона є добросовісним набувачем. Вказана обставина знайшла своє підтвердження сукупністю належних та допустимих доказів зібраних матеріалів справи.

Крім того, зазначила, що ОСОБА_5 був завжди тверезим та абсолютно адекватною людиною під час огляду будинку. Жодного разу ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в будинку не бачила.

Також, звертає увагу суду, що вона подарувала своїм дітям будинок, який купувала за власні кошті які заощаджувала довгі роки. Купувала спірний будинок особисто, безпосередньо у власника ОСОБА_5 , оглядала будинок неодноразово і особисто сама і з зятем. Договори купівлі-продажу спірного будинку укладались у нотаріальній конторі, документи нотаріусом було перевірено, нею, в присутності нотаріуса і ріелторів, було здійснено розрахунок за будинок з продавцем ОСОБА_8 - 14 тисяч доларів.

Зазначає, що усі зобов`язання по розрахунку з власником ОСОБА_5 за купівлю домоволодіння нею виконано в повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, є обґрунтованими та доведеними.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції.

За загальними правилами, встановленими ст. 128 ЦК УРСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст. 243 ЦК УРСР (що діяла на момент укладання договору) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Згідно ст. 244 ЦК УРСР тдо договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу.

За правилами ст. 227 цього Кодексу договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договор у. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Інструкцію про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджену Міністерством комунального господарства УРСР від 31 січня 1966 р. ( n0001303-66 ) за погодженням з Верховним Судом УРСР від 15 січня 1966 р., визнано такою, що втратила чинність згідно наказу Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13.12.95 року зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31/1056, тобто на час укладання договору дарування на коритсь ОСОБА_1 такий порядок втратив дію. До органів БТІ з заявою про реєстрацію права власності на спірний будинок позивач не зверталась.

Статтею 128 ЦК УРСР було встановлено, що право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 16.11.2016 року встановлено, що згідно договору дарування від 29.07.1996р., реєстровий номер 2-3338 ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_9 прийняла у дар житловий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 503 кв.м., в тому числі: житловий будинок літ. «А-1», житловою 2,0 кв.м. та надвірні будівлі: гараж літ. «І», льох літ. «Е», майстерня літ. «З», огорожа № 1-3, водопровід № 6, зливна яма І, замощення І з правом довічного проживання ОСОБА_5 у житловому будинку.

Судом встановлено, що позивач була зареєстрована у вказаному домоволодінні як під час перебування у шлюбі з ОСОБА_5 , так і після його розірвання рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 08.10.2008 року.

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Ту обставину, що у договорі дарування від 29.07.1996 року, зареєстрованому у реєстрі за № 2-3338 зазначено предмет договору «житловий будинок АДРЕСА_1 та що у паспорті громадянина України, належного ОСОБА_10 зазначено місце прописки АДРЕСА_1 судова колегія вважає помилкою у перекладі, допущеної на час укладання договору та визначення місця прописки позивача у 1996 року.

Такою помилкою пояснюється і відсутність інформації про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 в Реєстрі територіальної громади міста Харкова (т. 2 а.с. 62).

Також, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо відсутності у ОСОБА_5 права відчужувати майно, а саме: домоволодіння з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 , яке на час укладання договорів купівлі-продажу з ОСОБА_2 не перебувало у його власності, оскільки відповідно до укладеного договору дарування з ОСОБА_1 право власності перейшло до останньої.

З текстів договорів купівлі-продажу №№ 2046, 2048 вбачається , що вони були укладені на підставі дублікату Свідоцтва про право на спадщину, а не його оригіналу.

Унаслідок укладання договорів купівлі-продажу нерухомого майна порушені права власника будинку ОСОБА_1 , оскільки фактично майно, яке є предметом відчуження за цими договорами, перебуває у її власності, вона проживає постійно в будинку, зареєстрована в ньому .

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

В пункті 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень частини 1 статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Спірний будинок вибув із володіння власниці ОСОБА_1 поза її волею, тому наявні правові підстави для витребування житлового будинку, передбачене ч. 1 ст. 388 УК України.

Такий правовий висновок міститься і в постановах Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15, від 16 вересня 2015 року у справі №6-1203цс15.

За приписами статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

Цивільне законодавство України передбачає способи захисту права власності, зокрема право на витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України) та від добросовісного набувача (стаття 388 ЦК України).

Також, судова колегія звертає увагу на пояснення скарги ОСОБА_2 щодо розрахунку з ОСОБА_5 за договорами купівлі-продажу, яка спочатку зазначала, що до підписання договорів, вона розрахувалась із ОСОБА_5 в повному обсязі (т. 2 а.с. 121), проте як у наступному (а.с. 122) ОСОБА_2 пояснює, що «Договори купівлі-продажу спірного будинку укладались у нотаріальній конторі, документи нотаріусом було перевірено, мною, в присутності нотаріуса і ріелторів ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , було призведено розрахунок за будинок з продавцем ОСОБА_8 - 14 тисяч доларів» (т. 2 а.с. 122).

Таким чином доводи, щодо проведення розрахунку, судова колегія сприймає критично, оскільки ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження доводів викладених у апеляційній скарзі.

Посилання апеляційної скарги на відсутність доказів переоформлення на ім`я ОСОБА_1 рахунків пов`язаних з комунальними платежами та сплатою земельного податку як на доказ того, що позивачем не набуто право власності на спірне домоволодіння, судова колегія не бере до уваги, оскільки таке переоформлення ніяким чином не пов`язано з моментом виникнення права власності за договором дарування.

За таких обставин, право власності на спірний будинок набуто правомірно на підставі договору дарування, а відсутність реєстрації нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації не обмежує права власності позивача на цей будинок.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують судова колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1,376, 381, 382-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 02 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне текст постанови складено 14 червня 2019 року.

Головуючий О.М. Хорошевський

Судді: П.В. Кісь

В.Б. Яцина