Дата документу 21.03.2019 Справа № 310/6078/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №310/6078/18 Головуючий у 1 інстанції Вірченко О.М.
Провадження № 22-ц/807/1183/19 Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжгаз Збут» про захист прав споживачів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Запоріжгаз Збут» про захист прав споживачів.

В обґрунтування позову зазначав, що у відповідності до ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав. Газопостачальні організації навмисно вказують складову наданої послуги спожитий газ, але мова йде про надання послуги з газопостачання, що підтверджується судовим наказом від 25 квітня 2016 року, згідно якого судом було стягнуто неіснуючу суму боргу за ненадані послуги з газопостачання на користь ТОВ «Запоріжгаз Збут». Незважаючи на 100% авансову оплату за ненадану (частково надану) послугу з газопостачання на протязі 2015 року та пропущений строк періодичної повірки лічильника послуга була надана лише 22 травня 2017 року та до теперішнього часу не надано інформації про обсяг та вартість отриманої послуги. Розрахунок вартості послуги включено до вартості самої послуги, але позивач кожного разу вимушений робити власний розрахунок вартості послуги з газопостачання за додатковий кошт, станом на 31 липня 2018 року він не отримав рахунок за послугу з газопостачання, що не містить ознаки підроблення. ОСОБА_3 не зміг отримати від відповідача доказів того, що лічильник, який ним використовувався для обліку спожитого газу, не підлягав обовязковій періодичній повірці у період з 01 липня 2015 року по 22 травня 2017 року. Згідно листа від 03 січня 2017 року відповідачем зазначено, що станом на 30 червня 2015 року заборгованість перед ПАТ «Запоріжгаз» на розрахункові показники лічильника газу 59 726 м куб. у ОСОБА_3 відсутня. Натомість ТОВ «Запоріжгаз Збут» стверджує про наявну заборгованість станом на 01 липня 2016 року в розмірі 66,57 грн. та у розмірі 55,67 грн.

Просив згідно ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» витребувати підстави нарахування йому до сплати суми поза межами договору про надання послуги з газопостачання або зміни суми боргу на суму боргу станом на 01 липня 2015 року; витребувати підстави, через які на протязі 2015 року йому в складі послуги з газопостачання не було надано сплачену позивачем послугу з повірки лічильника газу; встановивши факт ненадання позивачу послуги з газопостачання в повному обсязі, нарахувати пеню в розмірі 3 % за кожний день прострочення в період з 01 липня 2015 року по 22 травня 2017 року; перевіривши факт незаконного позбавлення позивача права на отримання послуги з газопостачання, зобовязати відповідача відшкодувати передбачені законом санкції, розрахунок яких витребувати у відповідача; витребувати у відповідача пояснення щодо зміни суми нарахувань за спожитий газ та зміни зафіксованих в системі показників лічильника газу; вирішити питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Ухвалою від 02 серпня 2018 року позовну заяву ОСОБА_3 було залишено без руху, оскільки вона не відповідала вимогам ст. 175 ЦПК України. Вказаною ухвалою позивачу, в тому числі, було розяснено, що частина його вимог по своїй суті є не вимогами, що стосуються захисту цивільних прав позивача, а є клопотанням про витребування відповідних доказів. Крім зазначеного, згідно із вказаною ухвалою позивач повинен був уточнити зміст позовних вимог, оскільки останнім не було зазначено суму пені, яку він просить стягнути з відповідача, не вказно санкції, які підлягають відшкодуванню.

На виконання вказаної ухвали ОСОБА_3 було надано заяву, згідно з якою позивач пояснив, що в позові він просить саме зазначення підстав, а не витребування доказів, докази службового підроблення будуть вивчатись у кримінальному провадженні.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 22 січня 2019 року відкрито апеляційне провадження в справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та надано учасникам справи строк п'ятнадцять днів з дня вручення копії цієї ухвали для надання відзиву на апеляційну скаргу.

ТОВ «Запоріжгаз Збуд» подало відзив на апеляційну скаргу в якому просило відмовити в задоволені апеляційної скарги ОСОБА_3, а рішення Бердянського міськрайоного суду Запорізької області залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем при зверненні до суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження його позовних вимог.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 01 липня 2015 р. ПАТ по газопостачання та газифікації «Запоріжгаз» виконує функції з розподілу природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ газу відповідно до отриманої Ліцензії серія АЕ № 642479 та є оператором газорозподільної системи.

Постановою НКРЕКП від 30.09.2015 р. № 2494 затверджено Кодекс газорозподільних систем, який визначає взаємовідносини оператора газорозподільних систем із суб'єктами ринку природного газу, а також визначає правові, технічні, організаційні та економічні засади функціонування газорозподільних систем, зокрема умови забезпечення комерційного, у тому числі приладового обліку природного газу в газорозподільній системі та визначення його об'ємів і обсягів передачі до/з газорозподільної системи, у тому числі в розрізі суб'єктів ринку природного газу.

Пункт 2 глави 1 розділу VI Кодексу газорозподільних систем визначає, що доступ споживачів, у тому числі побутових споживачів, до ГРМ для споживання (постачання) природного газу надається за умови та на підставі укладеного між споживачем та Оператором ГРМ (до ГРМ якого підключений об'єкт споживача) договору розподілу природного газу, що укладається за формою Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від ЗО вересня 2015 року № 2498 (далі - типовий договір розподілу природного газу).

Здійснення відбору (споживання) природного газу споживачем за відсутності укладеного договору розподілу природного газу не допускається (пункт 1 глави 3 розділу VI Кодексу газорозподільних систем).

Згідно пункту 3 та 4 глави 3 розділу VI Кодексу газорозподільних систем Договір розподілу природного газу є публічним та укладається з урахуванням статей 633,634,641,642 Цивільного Кодексу України за формою Типового договору розподілу природного газу.

Пункт 5.2 Типового договору розподілу природного газу зазначає, що визначення об'єму розподілу та споживання природного газу по Споживачу здійснюється на межі балансової належності між Оператором ГРМ та Споживачем на підставі даних комерційного вузла обліку (лічильника газу), визначеного в заяві-приєднанні, та з урахуванням регламентних процедур, передбачених Кодексом газорозподільних систем та цим Договором.

А з 01 липня 2015 р. ТОВ «Запоріжгаз Збут» отримало Ліцензію (дата прийняття рішення про переоформлення № 2247 від 01.09.2015 р.), на право провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом на території міста Запоріжжя та Запорізької області (крім міста Мелітополь, Мелітопольського, Веселівського, Приазовського районів та села Темирівка Гуляйпільського району) усім категоріям споживачів, крім підприємств теплоенергетики.

Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) своєю Постановою від 30.09.2015 року № 2496 затвердила Правила постачання природного газу (надалі - Правила), яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 за № 1382/27827. Правила постачання природного газу регулюють відносини, що виникають між: постачальниками та споживачами природного газу, з урахуванням їх взаємовідносин з операторами газорозподільної системи/газотранспортної системи.

Як встановлено п.13 розділу III Правил постачання природного газу розрахунки за послуги з газопостачання можуть проводитися на підставі даних про об'єм (обсяг) газу, визначений споживачем та Оператором ГРМ за підсумками місяця відповідно до умов договору розподілу природного газу, укладеного між побутовим споживачем та Оператором ГРМ, або за плановою величиною середньомісячного споживання в опалювальний та міжопалювальний періоди.

Розрахунковим періодом для визначення розміру оплати послуг з газопостачання побутовим споживачем є календарний місяць.

При розрахунку за платіжними документами (рахунками постачальника) оплата за послуги з газопостачання має бути здійснена споживачем у терміни, визначені в рахунку, який не може бути меншим п'яти робочих днів з моменту отримання споживачем цього рахунку (пункт 14 . Правил постачання природного газу).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що на підставі вищенаведеного починаючи з 01 липня 2015 р. ТОВ «Запоріжгаз Збут», як постачальник природного газу не забезпечує облік природного газу, а лише здійснює розрахунок оплати вартості послуг з газопостачання.

Відповідно до пункту 1 глави 8 розділу X Кодексу газрозподільчих систем періодична повірка (у тому числі демонтаж, транспортування, монтаж, технічне обслуговування та пов'язаних з такою повіркою ремонт) лічильників газу, які встановлені для розрахунків за спожитий природний газ побутовими споживачами (населенням) для їх побутових потреб, здійснюється за рахунок Оператора ГРМ незалежно від того, чи є він власником ЗВТ.

Таким чином, з питання послуги з повірки лічильника газу ОСОБА_3 мав звернутися до Оператора ГРМ - ПАТ «ЗАПОРІЖГАЗ».

Посилання скаржника на пункт 5 статті 10 Закону України « Про захист прав споживачів», яким передбачено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення не заслуговують на увагу, оскільки припинення газопостачання, яке відбулося 28.03.2016 р. є порушенням договірних зобов'язань з боку Споживача - ОСОБА_3, а саме: згідно розділу 3 вищезазначених Правил, однією з підстав постачання природного газу побутовому споживачу є наявність укладеного з постачальником Договору постачання природного газу побутовим споживачам (далі - Договір) та дотримання його умов.

Постановою НКРЕКП № 2500 від 30.09.2015 р., зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 за № 1386/27831, затверджено Типовий договір постачання природного газу побутовим споживачам.

Відповідно до п. 1.3 Типового договору, договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України на невизначений строк шляхом приєднання Споживача до умов цього Договору. Фактом згоди споживача про приєднання до умов договору (акцептування заяви-приєднання) є сплачений споживачем рахунок (квитанція) постачальника за поставлений природний газ, а щодо постачальника із спеціальними обов'язками - і факт фактичного споживання природного газу після офіційного опублікування договору.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 протягом 2015 - 2016 років здійснювалась оплата за поставлений природний газ, а саме на загальну суму 4503,53грн., та фактично до 28.03.2016 року (дня припинення газопостачання) здійснювалось споживання природного газу а отже, Договір вважається укладеним.

Згідно п. 2.1. Договору, Постачальник (Заявник) зобов'язується постачати природний газ Споживачу (Боржнику) в необхідних для Споживача об'ємах (обсягах), а Споживач зобов'язується своєчасно сплачувати Постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим Договором.

Згідно п.п. 4.3., 4.5, 4.6 Договору, розрахунковим періодом, є календарний місяць. Розрахунки Споживача за цим Договором здійснюються за рахунками та/або квитанціями абонентської книжки Постачальника. Спосіб оплати має бути визначений Споживачем в заяві-приєднанні. При цьому Споживач не обмежується у праві здійснювати оплату за цим Договором через банківську платіжну систему, шляхом он-лайн переказу, поштового переказу, внесення готівки через касу Постачальника та в інший не заборонений чинним законодавством спосіб.

При розрахунку за квитанціями абонентської книжки Постачальника Споживач самостійно розраховує суму платежу та сплачує його Постачальнику не пізніше 10 числа місяця, наступного за розрахунковим. Оплата рахунка Постачальника про сплату послуг за цим Договором має бути здійснена Споживачем в термін, визначений в рахунку, який не може бути меншим п'яти робочих днів з моменту отримання Споживачем цього рахунка.

Пунктом 4.9 Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам визначено, що якщо Споживач не здійснив оплату за цим Договором протягом десяти днів після встановленого строку, Постачальник має право здійснити заходи з припинення постачання природного газу Споживачу.

Відповідно до пункту 17 Правил постачання природного газу Постачальник має право здійснити заходи з обмеження чи припинення газопостачання споживачу через залучення до цих робіт Оператора ГРМ/ГТС.

Згідно пункту 4.11 Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам якщо Споживач не погоджується з рахунком Постачальника (не згоден із розрахованою сумою тощо) та має намір оскаржувати його, Споживач сплачує рахунок у тій частині, що ним не оспорюється.

При цьому Споживач у зручний для нього спосіб (за телефоном, визначеним на сайті Постачальника, через особистий кабінет або письмово) має звернутися до Постачальника за відповідними роз'ясненнями.

У разі отримання такого звернення Постачальник зобов'язується невідкладно та у термін, достатній для його аналізу (не перевищуючи терміни, встановлені законодавством), надати відповідне роз'яснення чи здійснити перерахунок Споживачу.

Проте, ОСОБА_3 не скористався наданим їм правом, в зв'язку з чим 28.03 2016 р. було припинено газопостачання за адресою: м. Бердянськ, вул. Терешкової, 39.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У п. п. З, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

За умовами п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 09 листопада 2016 року у справі № 6-1575цс16, спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Покладаючи на відповідача обов'язок відшкодувати моральну шкоду, судам необхідно враховувати, що ст. 1167 ЦК Українирегулює позадоговірні (деліктні) відносини.

В даному випадку між сторонами виникли договірні правовідносини на підставі Договору постачання природного газу, який є публічним та укладається з урахуванням статей 633,634,641,642 Цивільного Кодексу України за формою Типового договору постачання природного газу.

Фактом приєднання споживача до умов договору постачання природного газу (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір постачання природного газу, зокрема повернення підписаної заяви-приєднання, сплата споживачем рахунок (квитанція) постачальника за поставлений природний газ, а щодо постачальника із спеціальними обов'язками - і факт фактичного споживання природного газу після офіційного опублікування договору.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 с липня 2015 р. по березень 2016 р. споживав природний газ та крім того в жовтні, листопаді, грудні 2015 р, січні, березні та квітні 2016 р. . сплачував його вартість, що є фактом згоди споживача про приєднання до умов договору постачання природного газу.

Посилання апелянта на висновки НКРЕКП є безпідставними, в зв'язку з тим, що, як встановлено пунктом 3 Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затвердженого Указом Президента України № 715/2014 від 10.09.2014 р., основними завданнями НКРЕКП є: державне регулювання діяльності суб'єктів природних монополій та суб'єктів

господарювання, що провадять діяльність на суміжних ринках, у сферах електроенергетики,

теплопостачання, централізованого водопостачання та водовідведення, на ринках природного

газу, нафтового (попутного) газу, газу (метану) вугільних родовищ та газу сланцевих товщ (далі -

природний газ), нафти та нафтопродуктів, а також перероблення та захоронення побутових

відходів; збалансування інтересів суб'єктів господарювання, споживачів і держави; забезпечення прозорості і відкритості діяльності на ринках природних монополій та на суміжних ринках у сферах теплопостачання, централізованого водопостачання і водовідведення; сприяння розвитку конкуренції у сферах виробництва і постачання електричної та теплової енергії, на ринку природного газу, а також перероблення побутових відходів; забезпечення проведення цінової і тарифної політики у сферах електроенергетики, теплопостачання, централізованого водопостачання та водовідведення, перероблення та захоронення побутових відходів, у нафтогазовому комплексі, сприяння впровадженню стимулюючих методів регулювання цін; сприяння ефективному функціонуванню товарних ринків на основі збалансування інтересів держави, суб'єктів природних монополій та споживачів товарів (послуг), що виробляються (надаються) суб'єктами природних монополій; забезпечення самоокупності діяльності суб'єктів природних монополій та суб'єктів господарювання на суміжних ринках; захист прав споживачів товарів (послуг) на ринку, що перебуває у стані природної монополії, та на суміжних ринках у сферах електроенергетики, теплопостачання, централізованого водопостачання і водовідведення, перероблення та захоронення побутових відходів, у нафтогазовому комплексі; забезпечення рівних можливостей для доступу споживачів до товарів (послуг) на ринках, які перебувають у стані природної монополії; обмеження впливу суб'єктів природних монополій на державну політику та сприяння

конкуренції на суміжних ринках з метою забезпечення ефективного функціонування відповідних

галузей.

Таким чином, надання правової оцінки скаржника є помилковими, адже припинення газопостачання не є повноваженнями НКРЕКП.

Інші доводи апеляційної скарги носять характер формальних міркувань, що не можуть слугувати достатньою та обґрунтованою підставою для скасування правильних по суті судових рішень.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)", § 23).

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06 грудня 2018 року у справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21 березня 2019 року.

Головуючий

Судді: