ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 639/1045/18

Провадження № 22-ц/818/2746/19

20 червня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

заінтересована особа - Харківська міська рада,

розглянув в порядку спрощеного апеляційного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3

на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 березня 2019 року (суддя- Баркова Н.В.)

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Харківської міської ради про припинення права власності внаслідок знищення майна, визначення ідеальної частки майна у спільній власності співвласників, визнання права власності,-

встановив:

У лютому 2018 року позивачі звернулись до суду з вказаним позовом, в якому просили:

- припинити право власності ОСОБА_4 на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності н 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , який складається з житлового будинку «А-1», загальною площею 54,1 кв.м., житловою площею 18,8 кв.м. та надвірних будівель - ганку літ. «а-3», сараю літ. «В», льоху літ. «З», вбиральні літ. «Л», огорожі №№7- 9, водопроводу №10;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , який складається з житлового будинку «А-1», загальною площею 54,1 кв.м., житловою площею 18,8 кв.м. та надвірних будівель - ганку літ. «а-3», сараю літ. «В», льоху літ. «З», вбиральні літ. «Л», огорожі №№7- 9, водопроводу №10.

В обґрунтування своїх вимог позивачі посилалися на те, що вони разом з ОСОБА_4 , 1902 року народження, є співвласниками житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1 . У власності позивачів перебуває по 1/4 частині будинку, згідно договору дарування від 30.11.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Мороз Г.І., а у власності відповідача - 1/2 частина будинку згідно свідоцтва про право на спадщину від 05.05.1992 року, виданого П`ятою ХДНК. Протягом останніх 25 років ОСОБА_4 не відвідувала спірний будинок та не обслуговувала його. Внаслідок цього її половина будинку з надвірними спорудами під впливом часу та природних явищ була зруйнована. Отже, на сьогоднішній день зареєстроване за померлою ОСОБА_4 право власності не має об`єкту, адже половина будинку зруйнована та цілком непридатна до експлуатації. Позивачі позбавлені можливості оформити власні права на земельну ділянку, оскільки для цього необхідна участь співвласниці. Реалізація їх прав розпорядження власним майном обмежена. Окрім цього, технічний стан конструкцій квартири №2 перешкоджає нормальній експлуатації квартири позивачів в частині незадовільного стану суміжної зовнішньої стіни через недотримання теплотехнічних вимог. У зв`язку з припиненням права власності ОСОБА_4 фактично цілий будинок АДРЕСА_1 належить позивачам, що призводить до необхідності перерозподілу часток у праві спільної сумісної власності.

У судовому засіданні представник позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Представник відповідача - Харківської міської ради проти задоволення вказаного позову заперечувала у повному обсязі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 березня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 звернулись до суду з апеляційною скаргою, в якій просять рішення скасувати за постановити нове, яким задовольнити їх позов в повному обсязі.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що для задоволення позову є всі підстави та посилається на ті самі обставини, що і під час подання позову до суду першої інстанції.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог та відсутності правових підстав для їх задоволення.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки він відповідає фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 1 протоколу 1 Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України, де визначено, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, у національному законодавстві визначено у ст. 317 ЦК України.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у виразі часток. Ідея спільної часткової власності в тому й полягає, що майно належить усім співвласника одночасно. Тому, наприклад, зменшення майна внаслідок його пошкодження тягне наслідки щодо всіх співвласників, а не одного чи кількох із них.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Судом встановлено, щоу власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 перебуває по 1/4 частині житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1 , а у власності ОСОБА_4 - 1/2 частина вказаного житлового будинку, згідно свідоцтва про право на спадщину від 05.05.1992 року, виданого П`ятою ХДНК (а.с.6).

Відповідно до договору дарування від 30.11.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Мороз Г.І. ОСОБА_5 . передала безоплатно у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/4 частині житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1 . Житловий будинок «А-1», частка якого в рівних частинах передається у власність обдарованим, розташований на земельній ділянці, розміром 831 кв.м., має житлову площу 44,7 кв. м., загальну площу 97,1 кв.м. Зазначений житловий будинок дерев`яний, та при ньому є надвірні будівлі: літня кухня літ. «Б», сараї літ. «В,Г», льохи літ. «З,К», вбиральня літ. «Л», огорожа №1-6 (а.с.5).

Відповідно до листа КП «ХМБТІ» №1100266 від 01.02.2008 року встановлено, що приміщення №2-1, 2-2, 2-3, ІІ знаходяться у напівзруйнованому стані та інвентаризації не підлягають (а.с.13).

Актом комісії у складі заступника начальника та спеціалістів управління ЖКГ Жовтневої районної у м. Харкові ради та спеціалістів ПЖРЕП від 04.02.2008 року, встановлено, що частина житлового будинку (1/2), яка належала нині померлій ОСОБА_4 перебуває у напівзруйнованому стані (а.с.14).

Згідно з технічним висновком повного господарського товариства «Баранов і К» ВП «Центр-Персонал» від 20.12.2016 року, житловий будинок літ. А-1 в межах розташування квартири №2, що належить Бузукиній П.С., перебуває у непридатному для експлуатації технічному стані; найбільш ефективним використанням цієї частини будинку є розбирання по елементам з дотриманням умов безпеки конструктивних елементів суміжної квартири №1 ; технічний стан основних та обмежувальних конструкцій квартири №2 перешкоджає нормальній експлуатації квартири №1 в частині незадовільного стану суміжної зовнішньої стіни через недотримання теплотехнічних вимог (а.с.15-28).

З копії довідки від 05.01.2008 року, виданої КП «Жилкомсервіс» дільниця №43 вбачається, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та не має спадкоємців. Її частина спірного будинку (кв.2) перебуває у напівзруйнованому стані (а.с.29).

За відомостями адресно-довідкового бюро УМВС України в Харківській області станом на 12.02.2008 року ОСОБА_4 зареєстрованою в м. Харкові та області не значиться (а.с.29-30).

Таким чином, спірне домоволодіння є об`єктом права спільної часткової власності і у справі відсутні беззаперечні докази того, що воно повністю знищене.

Крім того, відповідно до ст. 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

З аналізу вказаної норми вбачається, що власник за своїм бажанням має право визначити фактичну та юридичну долю речі. Знищення майна належить до таких способів припинення права власності, коли власник за своїм бажанням, добровільно припиняє своє право власності, або ж право власності припиняється поза волею власника в результаті випадку, непереборної сили або неправомірних дій інших осіб.

Враховуючи презумпцію непорушності права власності, здійснення власником права власності на власний розсуд, в поєднанні з положеннями ст. 349 ЦК України, колегія суддів вважає, що право власності на знищене майно може бути припинено тільки за наявності відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру.

Позивачами не надано доказів про те, що ОСОБА_4 зверталась з такою заявою.

Частиною 3 ст. 41 Основного Закону регламентовано, що примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі, 2) річ є неподільною, 3) спільне володіння і користування майном є неможливим, 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Тобто, для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у Постанові від 26.06.2018 року у справі №640/16171/14.

Крім того, у практиці ЄСПЛ неодноразово наголошувалось про необхідність попереднього внесення вартості частки у спільному майні на депозитний рахунок суду. Зокрема, у рішенні «Андрій Руденко проти України» (Andriy Rudenko) від 21 грудня 2010 року, заява № 35041/05.

З урахуванням вищевказаних норм законодавства слід дійти висновку, що у разі відсутності добровільної згоди співвласника припинення його частки у праві власності (навіть у зв`язку зі знищенням майна) можливе лише за компенсації вартості цієї частки.

Щодо посилання позивачів на те, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та відсутність у неї спадкоємців, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Згідно п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року, правила книги шостої ЦК України застосовується до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим кодексом.

Зважаючи на те, що матеріали справи не містять жодних відомостей на підтвердження факту смерті ОСОБА_4 та про осіб, які були зареєстровані із спадкодавцем на момент її смерті, відсутні відомості з нотаріальної контори щодо заведення спадкової справи та осіб, які звернулись із заявами про прийняття спадщини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Довідка від 05.01.2008 року, видана КП «Жилкомсервіс» дільниця №43, в якій зазначено, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та не має спадкоємців, не може бути прийнята як належний доказ смерті останньої.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а лише зводяться до переоцінки доказів, повно та всебічно досліджених судом першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.С.Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко