Постанова

Іменем України

12 червня 2019 року

м. Київ

справа № 464/386/15-ц

провадження № 61-38442св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Державна казначейська служба України, Пустомитівський районний відділ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Мартиневича Олександра Андрійовича, Державної казначейської служби України і заступника прокурора Львівської області на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 24 жовтня 2017 року у складі судді Бойко О. М. та постанову Апеляційного суду Львівської області від 21 травня 2018 року у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до Державної казначейської служби України, Пустомитівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (далі - Пустомитівський РВ ГУ МВС України у Львівській області) про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, посилаючись на те, що постановою заступника начальника Пустомитівського РВ ГУ МВС України у Львівській області від 23 липня 2003 року порушено кримінальну справу за частиною першою статті 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України) (порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами). Органом досудового слідства було встановлено, що 19 липня 2003 року приблизно о 18 годині 30 хвилин на 558 км автодороги Київ-Чоп (поблизу села Ковирі Пустомитівського району Львівської області) він, керуючи автомобілем марки «Фольксваген Пасат», реєстраційний номер НОМЕР_1 , при наявності суцільної роздільної лінії, виїхав на смугу зустрічного руху, де скоїв зіткнення з автомобілем марки «Фольксваген Гольф», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , внаслідок чого пасажир вказаного транспортного засобу ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження.

Постановами Пустомитівського РВ ГУ МВС України у Львівській області від 25 березня 2005 року йому було пред`явлено обвинувачення у вчиненні вказаного злочину та обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. 13 грудня 2011 року Пустомитівським районним судом Львівської області матеріали кримінальної справи передано прокурору Пустомитівського району Львівської області для організації досудового розслідування. Постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 30 грудня 2011 року було скасовано постанову заступника начальника слідчого відділу Пустомитівського РВ ГУ МВС України у Львівській області від 23 березня 2005 року про порушення відносно нього кримінальної справи. 15 лютого 2012 року старший слідчий Пустомитівського РВ ГУ МВСУ у Львівській області скасував раніше обраний йому запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Таким чином, він протиправно перебував під слідством і судом з 23 березня 2005 року до 06 січня 2012 року, тобто 6 років 9 місяців 14 днів. Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності йому було завдано моральної шкоди, яка полягає в його душевних стражданнях, погіршенні нормальних життєвих зв`язків та сімейних стосунків. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного казначейського рахунку на свою користь 1 386 800 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 24 жовтня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 400 000 грн на відшкодування моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що у ОСОБА_1 виникло право на відшкодування моральної шкоди на підставі статті 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та положень Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР). Розмір відшкодування визначено судом, виходячи з розрахункової величини мінімальної заробітної плати, що діяла на час розгляду справи (3 200 грн), за кожен місяць незаконного перебування під слідством та судом.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 21 травня 2018 року апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - Мартиневича О. А ., Державної казначейської служби України, заступника прокурора Львівської області залишено без задоволення. Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 24 жовтня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

02 липня 2018 року представник ОСОБА_1 - адвокат Мартиневич О. А. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Апеляційного суду Львівської області від 21 травня 2018 року в частині відхилення його апеляційної скарги, а рішення Сихівського районного суду міста Львова від 24 жовтня 2017 року в частині визначеного розміру моральної шкоди змінити, стягнувши з Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 1 386 800 грн на відшкодування моральної шкоди.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій помилково не взяли до уваги висновок судово-психологічної експертизи від 16 вересня 2016 року № 508 та висновок додаткової судово-психологічної експертизи від 09 серпня 2017 року № 06к, якими встановлено, що ОСОБА_1 завдано моральної шкоди в розмірі 1 386 800 грн.

02 липня 2018 року Державна казначейська служба України також подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Сихівського районного суду міста Львова від 24 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 21 травня 2018 року в частині задоволених позовних вимог і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в їх задоволенні.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення місцевого суду прийнято всупереч вимогам Закону № 266/94-ВР. При розрахунку моральної шкоди за час перебування під слідство чи судом необхідно застосовувати розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» встановлено в розмірі 1 600 грн.

04 липня 2018 року заступник прокурора Львівської області подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Сихівського районного суду міста Львова від 24 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 21 травня 2018 року, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не врахували вимоги пункту 3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року, згідно з яким мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів і заробітної плати та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600 грн, у зв`язку з чим суди неправильно визначили розмір моральної шкоди.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 24 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційними скаргами представника ОСОБА_1 - адвоката Мартиневича О. А. і заступника прокурора Львівської області та витребувано її матеріали з Сихівського районного суду міста Львова.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 07 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою Державної казначейської служби України.

24 вересня 2018 року справа № 464/386/15-ц надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 29 травня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до статей 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного Єдиного казначейського рахунку 1 386 800 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності, внаслідок чого він перебував під слідством і судом протягом 6 років 10 місяців 21 дня.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Частиною другою статті 1 Закону № 266/94-ВР встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до пунктів 1-1, 2 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Судами встановлено, що 23 липня 2003 року заступником начальника Пустомитівського РВ ГУ МВС України у Львівській області було порушено кримінальну справу за частиною першою статті 286 КК України за фактом скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Органом досудового слідства встановлено, що 19 липня 2003 року приблизно о 18 годині 30 хвилин на 558 км автодороги Київ-Чоп (поблизу села Ковирі Пустомитівського району Львівської області) ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «Фольксваген Пасат», реєстраційний номер НОМЕР_1 , при наявності суцільної роздільної лінії, виїхав на смугу зустрічного руху, де скоїв зіткнення з автомобілем марки «Фольксваген Гольф», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , внаслідок чого пасажир вказаного транспортного засобу ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження

Постановою Пустомитівського РВ ГУ МВС України у Львівській області від 23 березня 2005 року відносно ОСОБА_1 було порушено кримінальну справу, а постановами від 25 березня 2005 року - позивачу пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 286 КК України, та обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

Постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 грудня 2011 року кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_1 направлено прокурору Пустомитівського району Львівської області для організації досудового розслідування.

Постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 30 грудня 2011 року у справі № 4-178/2011 скаргу адвоката Мартиневича О. А., який діяв в інтересах ОСОБА_5 , задоволено. Постанову заступника начальника слідчого відділу Пустомитівського РВ ГУ МВС України у Львівській області від 23 березня 2005 року про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_1 за частиною першою статті 286 КК України скасовано.

Під час розгляду вказаної справи судом встановлено, що відносно ОСОБА_1 було незаконно порушено кримінальну справу за ознаками в його діях злочину, передбаченого частиною першою статті 286 КК України, оскільки були відсутні достатні підстави для цього.

15 лютого 2012 року старшим слідчим Пустомитівського РВ ГУ МВС України у Львівській області від 15 лютого 2012 року було скасовано постанову заступника начальника слідчого відділу Пустомитівського РВ ГУ МВС України у Львівській області від 25 березня 2005 року про обрання ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд.

Постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 травня 2012 року закрито провадження у кримінальній справі, порушеній за фактом скоєння ДТП, яка мала місце 19 липня 2003 року на 558 км автодороги Київ-Чоп (поблизу села Ковирі Пустомитівського району Львівської області), у зв`язку із закінченням строків давності (пункт 2 частини першої статті 49 КК України).

У висновку судово-психологічної експертизи від 16 вересня 2016 року № 508, складеному Комунальним закладом «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на виконання ухвали Сихівського районного суду міста Львова від 24 грудня 2015 року, експерт встановив наявність у позивача наступних психотравмуючих факторів: нервового стресу; негативного впливу обставин справи на близьких родичів та порушень в соціально-побутовій сфері, погіршення психофізіологічного й психоемоційного стану; погіршення стану здоров`я. У ОСОБА_1 спостерігається депресивна симптоматика та астеноневротичний синдром, порушена лабільність вегетативної нервової системи в непередбачених ситуаціях, розлади сну, пов`язані з внутрішнім напруженням, відчуття власної безпорадності. Незахищеність до впливу стрес-факторів, звичайних життєвих ситуацій, засвідчує тривале порушення внутрішньої, психологічної рівноваги. Матеріальний еквівалент моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 , склав 886 500 грн. Ця сума включає компенсацію за перенесені позивачем моральні страждання, а також вартість коригувальних заходів, спрямованих на нормалізацію його психологічного стану.

Згідно з висновком судово-психологічної експертизи від 09 серпня 2017 року № 06К, складеним Комунальним закладом «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на виконання ухвали Сихівського районного суду міста Львова від 22 травня 2017 року, з урахуванням мінімальної заробітної плати у розмірі 3 200 грн, грошова компенсація за завдані ОСОБА_1 фізичні та психічні страждання, а також приниження честі та гідності (моральна шкода) становить 1 386 800 грн.

Статтею 4 Закону № 266/94-ВР встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Пункт 2 частини другої статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відповідно до частин другої та третьої статті 13 Закону № 266/94-ВР розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР виникає в особи у випадку повної реабілітації. Судами встановлено, що кримінальне переслідування позивача припинено з підстав, які його реабілітують, оскільки його вина у вчиненні злочину не була доведена у встановленому законом порядку.

Разом з тим згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Викладене узгоджується з правовим висновком, висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши обставини справи, здійснивши системний аналіз правових норм, що регулюють спірні правовідносини, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що згідно з положеннями Закону № 266/94-ВР позивач має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати, виходячи з розрахунку мінімальної заробітної плати в розмірі 3 200 грнта тривалості його незаконного перебування під слідством і судом, у зв`язку з чим дійшли правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційних скарг Державної казначейської служби України та заступника прокурора Львівської області про те, що суди попередніх інстанцій не врахували вимоги пункту 3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року, згідно з яким мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів і заробітної плати та інших виплат; до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600 грн, не заслуговують на увагу, оскільки відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а тому відсутні підстави для застосування наведеної норми до спірних правовідносин.

Разом з тим, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, межі якого встановлюються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суди повинні виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що був установлений на час розгляду справи.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» у 2017 році встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 01 січня - 3 200 грн.

Таким чином, суд першої інстанції правильно застосував положення частини третьої статті 13 Закону № 266/94-ВР та визначив розмір відшкодування моральної шкоди з розрахунку мінімальної заробітної плати у розмірі 3 200 грн.

Такий висновок місцевого суду відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17 (провадження № 61-8890св18), від 25 липня 2018 року у справі № 607/14493/16-ц (провадження № 61-12051св18), від 19 вересня 2018 року у справі № 534/955/17 (провадження № 61-22539св18), від 19 грудня 2018 року у справі № 214/5262/15-ц (провадження № 61-34358св18), від 10 квітня 2019 року у справі № 149/2318/16-ц (провадження № 61-11049св18).

Аргументи касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Мартиневича О. А. про те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки судово-психологічних експертиз, також не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до частини шостої статті 147 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції, висновок експерта для суду не є обов`язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого розміру заробітної плати на час розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Задовольняючи частково позов, місцевий суд визначив моральну шкоду у розмірі, більшому за мінімально можливий, та навів належне обґрунтування такого висновку, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Тобто суд з`ясував усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідив надані докази, оцінив їх та визначив конкретний розмір шкоди.

Доводи касаційної скарги представника позивача зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Мартиневича Олександра Андрійовича, Державної казначейської служби України та заступника прокурора Львівської області залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 24 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 21 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов