Ухвала

18 червня 2019 року

м. Київ

справа № 534/822/17-ц

провадження № 61-11276ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Коротенка Є. В., розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шаповал Наталії Володимирівни на постанову Полтавського апеляційного суду від 07 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, інфляційних втрат та 3% річних за порушення грошового зобов`язання,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення простроченої суми заборгованості по аліментам у розмірі 46 360 грн, пені за прострочення сплати аліментів у сумі 14 293 грн, інфляційних втрат у сумі 46 355 грн, а всього - 107 008 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 04 листопада 2011 року з відповідача на її користь було стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше встановленого законом мінімального розміру аліментів на одну дитину щомісячно з дня пред`явлення позову до повноліття дитини. Оскільки відповідач не сплачував аліменти, утворилася заборгованість, яка станом на 31 вересня 2016 року склала 46 360 грн. У зв`язку з цим позивач вважає, що має право на стягнення пені за прострочення сплати аліментів у розмірі 14 293 грн та інфляційних втрат у розмірі 46 355 грн.

Посилаючись на викладені обставини, просила суд задовольнити позов у повному обсязі.

Заочним рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 30 листопада 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 14 293 грн неустойки за прострочення сплати аліментів та 46 355 грн інфляційних втрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області від 05 червня 2018 року заочне рішення суду від 30 листопада 2017 року скасовано в порядку статті 288 ЦПК України.

У червні 2018 року позивач змінила позовні вимоги і остаточно просила суд стягнути з ОСОБА_2 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в розмірі 45 113,37 грн, інфляційні втрати в розмірі 46 814,18 грн та 3% річних у розмірі 5 813,02 грн.

Змінені позовні вимоги обґрунтовувала тим, що у період з червня 2011 року по травень 2016 року відповідач не сплачував аліменти на утримання неповнолітньої дитини у визначеному судом розмірі в результаті чого виникла заборгованість. У зв`язку із цим вважає, що у неї виникло право на стягнення пені за прострочення сплати аліментів у розмірі 45 113,37 грн. Вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних мотивувала тим, що відповідачем порушено грошове зобов`язання, тому відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України вона має право на стягнення з нього інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми.

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 09 січня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, інфляційних втрат та 3% річних за порушення грошового зобов`язання задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 45113,37 грн, 46 814,18 грн інфляційних втрат та 919,28 грн судового збору.

В задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_2 3% річних за порушення грошового зобов`язання відмовлено.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 07 травня 2019 року рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 09 січня 2019 року в частині стягнення інфляційних втрат в розмірі 46 814,18 грн та судового збору в розмірі 919,28 грн скасовано.

Ухвалено в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат в розмірі 46 814,18 грн за порушення грошового зобов`язання відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 290,88 грн в рахунок відшкодування понесених судових витрат.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 09 січня 2019 року в частині стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів в розмірі 45 113,37 грн та в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних за порушення грошового зобов`язання залишено без змін.

У червні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга від представника ОСОБА_1 - адвоката Шаповал Н. В., в якій скаржник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Полтавського апеляційного суду від 07 травня 2019 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на

1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Предметом спору у даній справі є вимоги про стягнення з ОСОБА_2 неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів в розмірі 45 113,37 грн, інфляційних втрати в розмірі 46 814,18 грн та 3% річних у розмірі 5 813,02 грн.

Ціна позову у даній справі становить 97 740,57 грн, яка станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921,00 грн*100 = 192 100,00 грн).

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Верховним судом не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Разом із тим, Касаційний цивільний суд вважає, що наведені скаржником обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом

1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Шаповал Наталії Володимирівни на постанову Полтавського апеляційного суду від 07 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, інфляційних втрат та 3% річних за порушення грошового зобов`язання.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Коротенко