РІШЕННЯ

іменем України

"26" березня 2019 р. 145/449/19

2-о/145/53/2019

Тиврівський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Ратушняка І. О.

при секретарі Тихій О.Н.,

за участі заявниці ОСОБА_1,

представника заінтересованої особи ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Тиврів цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту смерті, із залученням заінтересованої особи - Гніванської міської ради Тиврівського району Вінницької області,

встановив :

ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою, в якій вказує, що 11 жовтня 2018 року в смт Зуя Білогірського району в Криму померла її мати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. До дня смерті мати була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після її смерті відкрилася спадщина на 3/4 частки житлового будинку з господарськими будівлями в м. Гнівань, по вул. Сагайдачного, 10 та земельну ділянку площею 0.0454 га, розташовану за цією ж самою адресою з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку.

За життя мати склала заповіт, яким все своє майно та права, які їй належатимуть на день смерті заповіла їй. Заповіт посвідчений 07.06.2002 року нотаріусом Тиврівської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №1510.

У встановлений законодавством України шестимісячний строк вона звернулася до державного нотаріуса Тиврівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Заяви у неї не прийняли, посилаючись на те, що свідоцтво про смерть, видане на ім'я її матері є нелегітимним, так як свідоцтво про смерть І-АЯ № 647919, видане 16.10.2018 року Білогірським районним відділом записів актів цивільного стану Департаменту ЗАЦС Міністерства юстиції Республіки Крим Російської Федерації.

Вона звернулася у Тиврівський районний відділ реєстрації актів цивільного стану ГУ юстиції у Вінницькій області із заявою про видачу їй на підставі довідки про причину смерті ОСОБА_3 № С-00078 свідоцтво про смерть, однак їй відмовлено.

Просить встановити факт смерті ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка померла 11 жовтня 2018 року в смт. Зуя Білогірського району Крим.

В судовому засіданні заявниця ОСОБА_1 підтримала заяву з підстав викладених у ній, та просили суд її задоволити.

Представник заінтересованої особи ОСОБА_2 не заперечує проти встановлення даного факту.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Згідно п.8 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

З матеріалів справи вбачається, що заявниця ОСОБА_1 є дочкою померлої ОСОБА_3, а тому є уповноваженою особою для звернення до суду із заявою про встановлення факту смерті.

Згідно ч. 2 ст. 319 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Судом встановлено, що, як вбачається зі Свідоцтва про смерть серії І-АЯ №647919, виданого Білогірським районним відділом ЗАГС Департамента ЗАГС Міністерства юстиції Республіки Крим, 11.10.2018 у смт Зуя Білогірського району Республіки Крим померла ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженка с.Ворошилівка Тиврівського району Вінницької області.

Згідно довідки про смерть № С-00078 від 16.10.2018 року, виданої Білогірським районним відділом ЗАГС Департамента ЗАГС Міністерства юстиції Республіки Крим причиною смерті ОСОБА_3 стали метастази в печінку, рак сигмовидної кишки.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом; будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсними і не створює правових наслідків.

Отже, Свідоцтво про смерть ОСОБА_3 серії І-АЯ №647919, видане Білогірським районним відділом ЗАГС Департамента ЗАГС Міністерства юстиції Республіки Крим, не створює правових наслідків.

Разом з тим, оцінюючи надані заявником докази, суд враховує те, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації особою своїх прав.

Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Практикою Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці, зокрема в рішеннях ЄСПЛ «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема, ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документу про смерть особи, виданого закладом, що знаходиться на окупованій території, як доказу, оскільки розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини.

На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, встановленим.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 7, 10, 76-82, 89, 263, 264, 265, 268, 273, 315, 317, 319, 354 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Заяву задоволити.

Встановити факт, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженка с.Ворошилівка Тиврівського району Вінницької області, померла 11.10.2018 року в смт Зуя Білогірського району Республіки Крим.

Рішення суду допустити до негайного виконання.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду через Тиврівський районний суд Вінницької області протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення, тобто з 26.03.2019 р.

Суддя Ратушняк І. О.