Номер провадження: 22-ц/813/601/19
Номер справи місцевого суду: 520/8608/14-ц
Головуючий у першій інстанції Куриленко О.М.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представників ОСОБА_3: адвоката Козачишина О.В., адвоката Струкової К.О.,

представника ПАТ «ОТБ Банк» - адвоката Шелкова С.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2014 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

14 липня 2014 року Публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ) «ОТП Банк» звернулося до суду з позовом, в якому позивач просив ухвалити рішення, яким стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_7, як солідарних боржників, на користь ПАТ «ОТП Банк» суму заборгованості за Кредитним договором № ML-500/012/2008 від 30 січня 2008 року у розмірі 62 206, 80 доларів США, що за курсом НБУ на 08.07.2014 року - дата подання позову, становило 728 584,20 грн., а також стягнути витрати по сплаті судового збору.

Свої вимоги мотивував тим, що 30 січня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 було укладено Кредитний договір № ML-500/012/2008, відповідно до умов якого позичальникові було надано кредит в розмірі 100 000 дол. США, та в подальшому було укладено ряд додаткових договорів.

Крім того, позивач зазначив, що в забезпечення кредиту за Кредитним договором ML-500/012/2008 від 30 січня 2008 року був укладений Договір поруки № SR - 500/012/2008 від 30 січня 2008 року із гр. ОСОБА_7

Відповідачі свої зобов'язання щодо погашення заборгованості по наданому кредиту належним чином не виконували, в результаті чого мають заборгованість за кредитом, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2014 року позовні вимоги ПАТ «ОТП Банк» - задоволено (т.1, а.с.66-69).

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3, ОСОБА_7 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором № ML -500/012/2008 від 30 січня 2008 року в сумі 62 206,80 доларів США, що за курсом НБУ на день ухвалення рішення (100 дол. США = 1533, 5614 грн.) становило 953 979,47 грн.

Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_3, ОСОБА_7 на користь позивача витрати на оплату судового збору в сумі 3654 грн.

В апеляційних скаргах та ОСОБА_7 ОСОБА_3 ставлять питання щодо скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2014 року, та постановлення нового, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права (т.1, а.с.78-84, 211-213).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 31.10.2016 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову (т.3, а.с.33-38).

Однак, ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України від 27.09.2017 року рішення апеляційного суду Одеської області від 31.10.2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.3, а.с.83-86).

В судове засідання суду апеляційної інстанції з'явились представники апелянта ОСОБА_3 - адвокат Козачишин О.В. і адвокат Струкова К.О., а також представник ПАТ «ОТБ Банк» - адвокат Шелков С.Г.

Однак, апелянт ОСОБА_7 до суду апеляційної інстанції не з'явилась, проте неодноразово надавала суду апеляційної інстанції заяви про розгляд справи в її відсутність (т.3, а.с.106, 123).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, заперечень проти них, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційних скарг, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 30 січня 2008 року між ЗАТ «ОТП-Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальникові було надано кредит в розмірі 100 000 доларів США, що підтверджується кредитними заявками від 30 січня 2008 року та від 22 лютого 2008 року.

04 червня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору від 30 січня 2008 року, яким внесені зміни та доповнення до кредитного договору та збільшено розмір кредиту на 35 000 доларів США, який було додатково виданий позичальнику, що підтверджується кредитною заявкою від04 червня 2006 року.

Належне виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором були забезпечені шляхом укладання із ОСОБА_7 договору поруки від 30 січня 2008 року, з урахуванням додаткових договорів від 04 червня 2008 року та 26 лютого 2009 року.

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ «ОТП Банк» посилався на те, що у зв'язку з неналежним виконанням покладеного на позичальника обов'язку з повернення кредиту, станом на 08 липня 2014 року загальна сума заборгованості відповідачів за кредитним договором становила 62 206, 80 доларів США, з яких: 58 857, 72 доларів США - залишок заборгованості за кредитом; 3 349, 08 доларів США - сума відсотків, несплачені відсотки за користування кредитом.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами виникли правовідносини, які випливають з умов кредитного договору, які належним чином відповідачі не виконали, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню на користь банку з позичальника та поручителя у солідарному порядку.

При цьому суд першої інстанції зазначав, що заперечуючи проти нарахованої суми заборгованості, відповідачі з клопотанням про призначення будь-якої експертизи, в тому числі судово-економічної, не зверталися, доказів на підтвердження погашення кредиту та відсутності заборгованості не надали.

Разом з тим, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що згідно з висновком експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 28 квітня 2016 року, яка була призначена ухвалою суду апеляційної інстанції (т.2, а.с.215-217), підпис від імені ОСОБА_3 у графі «Підпис отримувача» у заяві на видачу готівки та у графі «Позичальник» кредитної заявки від 22 лютого 2008 року виконано не ОСОБА_3, а іншою особою (т.2, а.с.240-243, т.3, а.с.3-6).

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем не доведено, що ОСОБА_3 отримала кредитні кошти в повному обсязі, зокрема у розмірі 50 000 доларів США на підставі заяви на видачу готівки від 22 лютого 2008 року, а оскільки банк надав розрахунок заборгованості з урахуванням спірної суми, при цьому інший розрахунок надати відмовився, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Крім того, відмовляючи у задоволенні клопотання банку про призначення повторної експертизи, суд апеляційної інстанції виходив із відсутності підстав для її повторного проведення, при цьому доводи, викладені в клопотанні обставини, не дають підстав для визнання висновку експертів від 27квітня 2014 року необгрунтованим.

Однак, скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції від 31.10.2016 року, яким було відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ «ОТБ Банк», суд касаційної інстанції в своїй ухвалі від 27 вересня 2017 року вказав, що з вищевказаними висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного.

Так, як було вказано вище і вбачається з матеріалів справи 30 січня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, справжність підпису на якому остання не заперечувала.

Пунктом 2 ч. 1 кредитного договору визначена сума кредиту - 100 000 доларів США.

Цього ж дня ОСОБА_3 отримала 50 000 доларів США. Справжність підпису на кредитній заяві про видачу вищевказаної суми готівкою остання також не заперечувала.

Відповідно до кредитної заяви від 22 лютого 2008 року ОСОБА_3 просила видати їй 50 000 доларів США, проти справжності підпису на якій відповідачі заперечували.

Разом з тим 04 червня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 було укладено додатковий договір № 1.

Відповідно до кредитної заявки від 04 червня 2008 року ОСОБА_3 просила видати їй 35 000 доларів США на підставі кредитного договору та додаткової угоди до нього.

У п. 2 ч. 1 додаткового договору № 1 зазначена сума кредиту - 131 666, 64 доларів США. При цьому ОСОБА_3 справжність її підпису на вказаному додатковому договорі також не заперечувала.

Більше того, відповідно до розрахунку банку на час укладання додаткового договору позичальником була погашена заборгованість за кредитом та відсотками на загальну суму 3 333,36 доларів США, у зв'язку з чим загальна сума кредиту, яка визначена у п. 2 ч. 1 додаткового договору, зменшена із загальної суми отриманого кредиту - 135 000 доларів США до 131 666,64 доларів США.

Тобто, суд касаційної інстанції України дійшов висновку про те, що з матеріалів справи вбачається, що підписавши додатковий договір від 04 червня 2008 року, ОСОБА_3 підтвердила, що розмір грошових коштів отриманих нею в кредит, становить 131 666,64 доларів США (135 000 доларів США - отримані кредитні кошти за кредитними заявками від 30 січня 2008 року, від 22 лютого 2008 року, від 04 червня 2008 року за відрахуванням 3 333,36 доларів США - сплачених коштів на погашення кредиту). При цьому ОСОБА_3 не оспорювала договір щодо його недійсності.

При цьому суд касаційної інстанції зазначив, що статтею 57 ЦПК України, в редакції, яка була чинною до 15.12.2017 року, установлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з ч. 1 ст. 58, ч. 2 ст. 59 ЦПК України, в редакції, яка була чинною на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи,які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Разом з тим, відповідно до ст. 212 ЦПК України, в редакції яка була чинною на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, а також ст. 89 ЦПК України, в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

Як було вказано вище, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12 жовтня2015 року було задоволено клопотання ОСОБА_3 та ОСОБА_7 про призначення у справі почеркознавчої експертизи та поставлено наступне питання: «Чи виконано підпис від імені ОСОБА_3 на заяві на видачу готівки від 22 лютого 2008 року (в графі підпис отримувача) та в кредитній заявці від 22 лютого 2008 року (в графі позичальник) тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою?» (т.2, а.с.215-217).

Згідно з висновком експертів за результатами проведення судово- почеркознавчої експертизи від 28 квітня 2016 року підпис від імені ОСОБА_3 у графі «Підпис отримувача» у заяві на видачу готівки у розмірі 50 000 доларів США від 22 лютого 2008 року, у графі «Позичальник» у кредитній заявці від 22 лютого 2008 року, виконано не ОСОБА_7, а іншою особою з наслідуванням її підпису (т.2, а.с.240-243, т.3, а.с.3-6).

Саме цих підстав було скасовано оскаржуване рішення суду першої інстанції судом апеляційної інстанції від 31.10.2016 року (т.3, а.с.33-38).

Разом з тим, судом апеляційної інстанції було відмовлено в задоволенні клопотання ПАТ «ОТБ «Банк» в призначенні повторної експертизи (т.3, а.с.23-26, 28-29).

Однак, судом апеляційної інстанції не було враховано, що висновки судово-почеркознавчої експертизи від 28 квітня 2016 року суперечать доказам, які містяться в матеріалах справи.

Так, матеріалами справи не спростовані доводи позивача про надання відповідачу ОСОБА_3 кредиту та укладення з відповідачем ОСОБА_7 договору поруки, у зв'язку з чим у відповідачів перед ПАТ «ОТП Банк» виникла заборгованість.

В ході нового апеляційного розгляду, представники відповідача ОСОБА_3 категорично заперечували проти задоволення клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи і наполягали на розгляді справи і ухваленні законного і обгрунтованого судового рішення.

Однак, адвокатами Козачишиним О.В. і Струковою К.О. не було враховано, що нового клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи не було заявлено. При цьому представник ПАТ «ОТБ Банк» суду апеляційної інстанції пояснив, що він не бажає призначення у справі судової експертизи, як почеркознавчої, так і товарознавчої.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність розгляду апеляційних скарг на підставі пояснень представників сторін та наявних в матеріалах справи письмових доказів.

При цьому колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог ПАТ «ОТБ Банк», виходячи з наступних підстав.

Обставини щодо укладення спірного кредитного договору, додаткових угод а також іпотечного договору викладені вище, підтверджені матеріалами справи, а тому не викликають у колегії суддів сумнівів.

Так, колегія суддів зазначає, що у зв'язку з неналежним виконанням покладеного на позичальника обов'язку з повернення кредиту, станом на 08.07.2014 року загальна сума заборгованості відповідачів за кредитним договором становить 62 206,80 дол. США , з яких:

58 857, 72 дол. США - залишок заборгованості за кредитом;

3 349, 08 дол. США - сума відсотків за користування кредитом.

У відповідності до ч. 1 ст. 543 ЦК - в разі солідарного обов'язку відповідачів (солідарних відповідачів) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх відповідачів разом, так і від будь-кого з них окремо. При цьому, згідно абз. 2 ч. 2 тієї ж статті ЦК - солідарні відповідачі залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі.

Ст. 554 ЦК України передбачено, що в разі невиконання зобов'язання боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає в тому ж обсязі, як і боржник, зокрема відповідає за сплату основного боргу і процентів, за відшкодування збитків, за сплату неустойки, якщо інше не встановлено Договором поруки.

Частиною 1 ст. 638 ЦК визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду.

Кредитний Договір та Договори поруки оформлені згідно вимог цивільного законодавства, скріплені підписами працівника Банку та печатками з однієї сторони і підписами Відповідачів з іншої, що є безперечним підтвердженням досягнення згоди з усіх істотних умов договору та його укладення.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у випадку порушення зобов'язання наступають правові наслідки, установлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його підписання стають одинаково обов`язковими для виконання сторонами. Як передбачено ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позику у тому обсязі та у строк, встановлений договором.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач та відповідачі, підписавши кредитний договір та договір поруки встановили факт досягнення згоди між собою, щодо всіх істотних умов кредитного та іпотечного договорів.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави Позика, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За змістом ч.2 ст. 1046, ст. 1049 та ст. 1050 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Судом першої інстанції також правильно вказано, що відповідно до вимог статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

При вирішенні спору по суті суд першої інстанції також обгрунтовано врахував, що відповідач ОСОБА_3, заперечуючи проти нарахованої суми заборгованості, з клопотаннями про призначення будь-якої експертизи, в тому числі судової бухгалтерської економічної експертизи до суду не зверталась, доказів погашення кредиту та відсутності заборгованості перед банком суду не надала. Більш того не надала жодних квитанцій на підтвердження невірності суми розрахунку заборгованості.

Що ж стосується відповідача ОСОБА_3, то вона взагалі не з'явилась до суду апеляційної інстанції і своїх обгрунтованих доводів щодо незаконності розрахунку позивача та ухваленого судового рішення суду не надала.

Разом з тим, суд першої інстанції обгрунтовано не взяв до уваги твердження відповідача про те, що сума, яка бралась в борг, залишилась не з'ясованою, так як в досудовій вимозі від 28.04.2014 року на ім'я ОСОБА_3 йде мова про отримання кредиту у розмірі 100 000 доларів США (т.1, а.с.26), так як зазначене спростовується листом позивача від 23.05.2014 року т.1, а.с.27), в якому боржникові повідомляється про допущену описку і йдеться про загальну суму отриманих коштів в кредит - 135 000 доларів США, та про залишок суми боргу.

При цьому, колегія суддів зазначає, що у відповідності до розрахунку заборгованості відповідачів перед позивачем, за весь період погашення зобов'язання, боржник ОСОБА_3 сплатила на користь банку в рахунок своєї заборгованості 76 143 доларів США, станом на 23.05.2014 року (т.1, а.с.29-30), а не 154 000 доларів, як про те вказала в апеляційній скарзі ОСОБА_7 (т.1, а.с.78-84).

Разом з тим, вказані обставини, про які особисто вказали апелянти ОСОБА_7 і ОСОБА_3 в апеляційних скаргах, додатково спростовують доводи відповідачів про те, що ОСОБА_3 не отримувала в банку кредит на загальну суму 135 000 доларів США.

Також безпідставними є доводи заявника апеляційної скарги ОСОБА_7 щодо порушення судом правил підсудності, з посиланням на п.2.1.11.1 додаткового договору № 2 від 26 лютого 2009 року, яким передбачено розгляд спору в Приморському районному суді м. Одеси.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що відповідач ОСОБА_3 зареєстрована в Київському районі м. Одеси, а тому в даному випадку мається альтернативна підсудність, яки визначається за вибором позивача, який звернувся саме до Київського районного суду м. Одеси, як то передбачено ст.. 28 ЦПК України. При цьому слід зазначити, що визначення сторонами підсудності спору, не свідчить про його виключну підсудність, яка передбачена ст.30 ЦПК України, а тому позивач не був позбавлений можливості звертатись з даним позовом до Київського районного суду м. Одеси.

Що стосується пропуску строку позовної давності для вирішення вказаного судового спору, про який зазначено в апеляційній скарзі ОСОБА_7, то колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, основний Кредитний договір був укладений 30 січня 2008 року, з подальшим укладенням Додаткових договорів. Строк виконання Договору був встановлений сторонами 30 січня 2018 року, тобто мав діяти протягом 10 років.

Письмові вимоги щодо погашення всієї суми кредитної заборгованості були направлені відповідачам 28.04.2014 року, 23.05.2014 року і 10.06.2014 року (т.1, а.с.26-28).

Таким чином, враховуючи, що з даним позовом про погашення кредитної заборгованості позивач звернувся до суду 14.07.2014 року, то ним жодним чином не пропущений строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав.

Крім того, як було вказано вище, відповідач ОСОБА_3 постійно погашала кредитну заборгованість, сплативши 31.03.2014 року 1201,18 доларів США (т.1, а.с.29-30), що свідчить про переривання строку позовної давності, що передбачено ст. 264 ЦК України.

Що стосується посилання заявника апеляційної скарги ОСОБА_7 на те, що суд вказав неправильний курс гривні по відношенню до долара США станом на 18.11.2014 року, а саме: (100 доларів США = 1533,5614 грн.), в той час як на вказаний день курс був дещо іншим: (100 доларів США = 1526,0180 грн.), то колегія суддів вважає їх слушними. Однак, як вбачається із оскаржуваного судового рішення, заборгованість стягнута саме в доларах США і склала 62206,80 доларів США, а тому офіційний курс гривні станом на 18.11.2014 року в даному випадку не впливає на законність і обгрунтованість оскаржуваного судового рішення.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що фінансова криза поставила її та її сім'ю в скрутне матеріальне становище, оскільки отримавши кредит при курсі долара США по відношенню до гривні (1 долар США = 4,5 гривні), вона не розраховувала про значене збільшення цього курсу, є слушними, однак тне не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Також безпідставними є доводи апелянта ОСОБА_3 про те, що вона ні разу не викликалась до суду першої інстанції для дачі пояснень, оскільки спростовуються наявними у справі розписками про отримання нею поштової кореспонденції від суду першої інстанції про необхідність явки до суду (т.1, а.с.47).

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що в справі міститься достатньо доказів для ухвалення рішення про задоволення позову і стягнення в солідарному порядку з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованості за Кредитним договором № ML-500/012/2008 від 30 січня 2008 року в сумі 62 206, 80 доларів США, що за курсом НБУ України на день ухвалення рішення (100 дол. США = 1533, 5614 грн.) становить 953 979, 47 грн.

Крім того, у відповідності зі ст. 88 ЦПК України, в редакції, яка була чинною на час ухвалення судового рішення, суд обґрунтовано стягнув з відповідачів в рівних частках на користь позивача понесений ним при подані позовної заяви до суду, документально підтверджений судовий збір у розмірі 3 654 грн.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявники апеляційних скарг не надали суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_7залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2014 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25.03.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра