КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2019 року м. Київ

справа № 369/10417/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником Лиштвою Юрієм Васильовичем, на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 21 червня 2019 року, ухвалене у складі судді Карабази Н.Ф.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності,

встановив:

У вересні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 14.09.2013 року між нею та відповідачем укладено шлюб. В період шлюбу у лютому 2014 року було укладено договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру в будинку, що будувався за адресою: АДРЕСА_1 . За даним договором забудовнику за спільні кошти було сплачено 50% вартості майбутньої квартири із правом розстрочки на два роки. Після виплати всієї суми вартості квартири у грудні 2015 року право власності на квартиру було зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно: реєстраційний номер об`єкта нерухомості 09, квартира загальною площею 33,1 кв.м., житлова - 11,5 кв.м., адреса - АДРЕСА_2 ; номер запису про право власності 12402734, свідоцтво про право власності, серія та номер: 49249042, виданий 07.12.2015 року реєстраційною службою Ірпінського управління юстиції Київської області, власник - ОСОБА_3 .

Позивач зазначає, що із відповідачем виник спір щодо поділу майна, відповідач чинить перешкоди у користуванні квартирою, а тому позивач просить здійснити поділ спільного майна подружжя - квартири АДРЕСА_3 вартістю 297 000 грн., виділити у власність ОСОБА_1 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , вартістю 297 000 грн., виділити у власність ОСОБА_3 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , вартістю 297 000 грн.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 21 червня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано право власності за ОСОБА_1 на 1/4 частину квартири АДРЕСА_3 .

Визнано право власності за ОСОБА_3 на 3/4 частини квартири АДРЕСА_3 .

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 - Лиштва Ю.В. - подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що задовольняючи позовні вимоги лише в частині, суд першої інстанції припустився помилки при визначенні джерела походження коштів для придбання спірного жилого приміщення. Згідно з довідкою ПАТ КБ «Приватбанк» від 12.10.2017 року, відповідач 19.08.2013 року відкрив депозитний рахунок із сумою вкладу 88 000 грн. 20.02.2014 року депозитний рахунок було закрито, 20.02.2014 року з рахунку була знята сума в розмірі 115 541 грн. 80 коп. 21.02.2014 було укладено договір купівлі-продажу майнових прав №105Л-6 на спірну квартиру та сплачено гарантійний внесок у сумі 123 000 грн., загальна вартість квартири становить 238 159,74 грн. 07 грудня 2015 року за відповідачем було зареєстровано право власності на спірну квартиру.

Позивач вважає, що висновки суду першої інстанції про використання коштів, знятих з депозитного рахунку, на придбання спірної квартири ґрунтуються на припущенні, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б однозначно свідчили про те, що отримані з депозитного рахунку кошти були використані на придбання квартири. Тоді як позивач надала до суду докази на підтвердження наявності у неї джерела доходів.

Крім того, навіть якщо виходити з доведеності тієї обставини, що кошти в розмірі 88 000 грн. є особистими коштами відповідача, то при вартості квартири 238 159 грн. 74 коп. частка позивача повинна становити 32%, а не 1/4 ( 25%), як помилково визначив суд першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 - Щербина Л.А. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість. Вказує, що єдиним аргументом позивача щодо віднесення спірної квартири до об`єкта спільної сумісної власності позивача та відповідача є факт набуття права власності на майно у період перебування у шлюбі. Всупереч чинному законодавству України позивач не надала жодного доказу щодо наявності у неї права на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 . Таким чином відповідачу та позивачу на праві спільної сумісної власності належить 1/2 частина спірної квартири, а тому позивач має право лише на 1/4 частину даної квартири.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Лиштва Ю.В. підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Щербина Л.А. вважала доводи апеляційної скарги безпідставними та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно зі свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 14 вересня 2013 року, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Марганецького міського управління юстиції у Дніпропетровській області складено актовий запис 161.

Згідно з довідкою ПАТ КБ «Приватбанк» від 12.10.2017 року, ОСОБА_3 19 серпня 2013 року відкрив депозитний рахунок із сумою вкладу 88 000 грн., 20 лютого 2014 року депозитний рахунок було закрито. Згідно з довідкою по депозитному рахунку ПАТ КБ «Приватбанк» сума вкладу у розмірі 115 541 грн. 80 коп. була знята з рахунку 20 лютого 2014 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу майнових прав №105Л-6 від 21.02.2014 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , продавець продає, а покупець купує майнові права на об`єкт нерухомості, який розташований за будівельною адресою: АДРЕСА_4 , загальна вартість квартири становить 238 159 грн.74 коп., сплата гарантійного внеску становить 123 000 грн.

Як вбачається з відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно, ОСОБА_3 на праві приватної власності належить квартира, загальною площею 33,1 кв.м., житлова площа - 11,5 кв.м., за адресою - АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: 49249042 , виданого 07.12.2015 року реєстраційною службою Ірпінського міського управління юстиції Київської області.

Згідно з даними трудової книжки ОСОБА_1 , у період шлюбу позивач працювала на посаді консультанта з продажу у відділі маркетингу ТОВ «С.О.Т.Бі», яке з 04.06.2013 року перейменовано на ТОВ «БІНАЙС», з 01.11.2013 року переведена на посаду демонстратора товарів відділу маркетингу.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_8 , суд першої інстанції виходив з положень ст. ст. 57, 60, 61, 63, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, та зважаючи на наявність у матеріалах справи належних та допустимих доказів того, що частина коштів, витрачених на придбання спірної квартири, а саме - 88 000 грн., не є спільним майном подружжя в розумінні зазначених положень закону, суд дійшов висновку про можливість поділу квартири, визнавши за позивачем право власності на 1/4 частину квартири, а за відповідачем - 3/4 частини спірної квартири.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність в матеріалах справи належних та допустимих доказів тієї обставини, що 88 000 грн., які були витрачені на придбання спірної квартири, не належать до спільних коштів подружжя, оскільки були особистою власністю відповідача ОСОБА_3

Однак висновок суду першої інстанції про те, спільним сумісним майном подружжя є 1/2 частина квартири АДРЕСА_3 , та відповідно - у разі поділу майна позивачу належить 1/4 частина квартири, не відповідає обставинам справи та наявним у матеріалах справи доказам.

Як вбачається з договору купівлі-продажу майнових прав від 21 лютого 2014 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , сума коштів, за яку була придбана спірна квартира, становить 238 159 грн. 74 коп., з яких 123 000 грн. було сплачено покупцем як гарантійний внесок при укладенні даного договору, а решту - 115 159 грн. 74 коп. протягом 18 місяців, рівними частинами щоквартально, починаючи з березня 2014 року.

Згідно з довідкою ПАТ КБ «Приватбанк» від 12.10.2017 року, сума в розмірі 88 000 грн. була внесена на депозитний рахунок відповідачем ОСОБА_3 особисто 19 серпня 2013 року ( а.с. 138).

Доводи апеляційної скарги позивача, що зазначена сума повинна бути віднесена до спільних коштів подружжя, оскільки вона була знята з депозитного рахунку вже у період перебування у шлюбі, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів тієї обставини, що джерелом походження такої суми є сумісні кошти або спільна праця подружжя, тоді як кошти в розмірі 88 000 грн. були внесені відповідачем на депозитний рахунок 19 серпня 2013 року, тобто до укладення шлюбу між сторонами 14 вересня 2019 року.

Разом з тим, частково обґрунтованими є доводи апеляційної скарги позивача про те, що сума спільних коштів, сплачених подружжям за квартиру, становить більше, ніж 50 % вартості квартири, виходячи з наступного.

Як вбачається з виписки з депозитного рахунку, сума коштів, що належать особисто відповідачу ОСОБА_3 становить 88 000 грн. В подальшому, у період перебування у шлюбі, відповідачем на вказаний депозитний рахунок додатково були внесені кошти: 18 вересня 2013 року - 2000 грн., 28 вересня 2013 року - 2000 грн., 01 жовтня 2013 року - 3781 грн. 09 коп., 25 жовтня 2013 року - 3000 грн., 07 грудня 2013 року - 7000 грн., 16 січня 2014 року - 1000 грн. Загальна сума коштів, які були внесені відповідачем на депозитний рахунок у період шлюбу - 18 781 грн. 09 коп.

Сторонами не надано суду доказів належності коштів у розмірі 18 781 грн. 09 коп. особисто одному із подружжя, відтак їх слід вважати спільними коштами подружжя.

Крім того, із зазначеної виписки з депозитного рахунку вбачається, що за умовами депозитного договору ПАТ КБ «Приватбанк» щомісяця нараховував проценти на внесені відповідачем кошти, після чого сума процентів була капіталізована, тобто віднесена до суми депозиту, на яку в подальшому також нараховані проценти.

Відповідно до ст. 58 СК України, якщо річ, що належить одному з подружжя, дає дохід ( дивіденди), він є власником цього доходу ( дивідендів).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що проценти, нараховані на суму 88 000 грн., належать особисто відповідачу.

Як вбачається з виписки з депозитного рахунку, загальна сума процентів, нарахованих на кошти депозитного вкладу, сума якого, з урахуванням внесених поповнень, станом на 01.02.2014 року становила 106 761 грн. 09 коп., складає 8760 грн. 71 коп., з яких сума процентів, нарахованих за 6 місяців на суму вкладу 88 000 грн., становить 7629 грн.

Таким чином, із суми, що була знята відповідачем при закритті депозитного рахунку - 115 541 грн. 80 коп., особисто відповідачу належить: 88 000 грн. + 7629 грн. = 95 629 грн.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що відповідачем не доведено, що саме знята з депозитного рахунку сума в розмірі 115 541 грн. 80 коп. була внесена ОСОБА_3 для сплати гарантійного внеску при укладенні договору купівлі-продажу квартири, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, 20 лютого 2014 року кошти у розмірі 115 541 грн. 80 коп. були перераховані ПАТ КБ «Приватбанк» на карту відповідача, а депозитний рахунок закрито.

21 лютого 2014 між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу майнових прав, пунктом 4.2 якого передбачено, що суму у розмірі 123 000 грн. покупець сплачує продавцю шляхом безготівкового перерахування на розрахунковий рахунок продавця протягом одного банківського дня або шляхом внесення готівки у касу продавця. Вказаний договір також підписаний ОСОБА_1 , яка надавала згоду на його укладення та придбання квартири.

Разом з тим, позивачем не надано доказів на підтвердження іншого джерела походження коштів у розмірі 115 541 грн. 80 коп., що були сплачені при укладенні вказаного договору та входили до суми гарантійного платежу в розмірі 123 000 грн.

Крім того, вищевказані доводи апеляційної скарги позивача суперечать іншим її доводам - про те, що суму 115 541 грн. 80 коп. слід віднести до спільних коштів подружжя з тих підстав, що сума була знята з депозитного рахунку у період перебування сторін у шлюбі.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 11 березня 2015 року в справі № 6-211цс14, під час вирішення спору щодо поділу майна частка кожного з подружжя в спільному майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін у придбане майно, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладено, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Таким чином, вбачається, що із загальної вартості квартири - 238 159 грн. 74 коп. було сплачено за рахунок особистих коштів відповідача - 95 629 грн., що становить 40% вартості квартири, решта суми була сплачена за рахунок спільних коштів подружжя, що становить 60%.

Отже, доводи апеляційної скарги позивача про те, що повна вартість квартири була виплачена за рахунок спільних коштів подружжя, та що позивачу необхідно виділити у власність 1/2 частину квартири - не підтверджені матеріалами справи, а тому правильно були відхилені судом першої інстанції.

Посилання позивача в апеляційній скарзі щодо неприйняття до уваги судом першої інстанції доказів, які позивач надала на підтвердження джерела доходів, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки надана позивачем копія трудової книжки із записом про місце роботи не підтверджує розміру доходу позивача, а довідка про розмір заробітної плати у 2017 році ( 3330 грн. щомісяця) не стосується періоду, протягом якого була виплачена вартість квартири.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що спільним майном подружжя є 60/100 частин квартири, тому внаслідок поділу спільного майна подружжя кожній із сторін слід виділити у власність рівні частини, тобто по 30/100. Оскільки особистими коштами відповідача було оплачено 40/100 вартості квартири, то загальна частка відповідача складатиме 70/100.

Оскільки виділяючи у власність позивачу 1/4 частини квартири, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, однак припустився помилки при розрахунку частки вартості квартири, яка була сплачена за особисті кошти відповідача, то рішення суду необхідно змінити : визнати за позивачем право власності на 30/100 частин квартири, а за відповідачем - право власності на 70/100 частин квартири.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при пред`явленні позову до суду було сплачено 1485 грн. судового збору, при поданні апеляційної скарги - 2227 грн. 50 коп., що загалом складає суму 3712 грн. 50 коп.

Однак позовні вимоги ОСОБА_1 задовольняються судом на 60% від заявлених вимог, тому відповідно до положень ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають відшкодуванню пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто: 3712 грн. 50 коп. х 60% = 2227 грн. 50 коп.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375-376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником Лиштвою Юрієм Васильовичем, - задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 21 червня 2019 року - змінити та викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності - задовольнити частково.

Визнати право власності за ОСОБА_1 на 30/100 частин квартири АДРЕСА_5 .

Визнати право власності за ОСОБА_3 на 70/100 частин квартири АДРЕСА_5 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2227 (дві тисячі двісті двадцять сім) грн. 50 коп.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , проживає: АДРЕСА_6 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , проживає: АДРЕСА_2 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 22 жовтня 2019 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.