Ухвала

27 травня 2019 року

м. Київ

справа № 171/2029/17

провадження № 61-9736ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Черняк Ю. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агростандарт» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агростандарт» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та моральної шкоди.

На обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що з вересня 2002 року працювала в магазині «Центральний-1» на посаді продавця бакалійного відділу з продажу спиртних напоїв та горілчаних виробів.

З 27 лютого 2006 року до 15 липня 2010 року перебувала у декретній відпустці, після чого з 15 липня 2010 року продовжила роботу у відповідача. 04 жовтня 2010 року її примусово відправили у відгул у зв`язку з попередньою беззмінною працею та зобов`язали здати зміну новоприйнятому працівнику. Згодом повідомили, що роботи для неї немає і вона підлягає звільненню, запропонували погасити матеріальну шкоду за псування товару, у якого сплив строк реалізації.

З цим рішенням ОСОБА_1 не погодилася та оскаржила його до прокуратури Апостолівського району Дніпропетровської області, оскільки ревізія відділу, де вона працювала, не проводилася, договору про повну матеріальну відповідальність вона не підписувала, нестачі товару не було виявлено.

У зв`язку із тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Агростандарт» не провело розрахунку з нею та не повернуло їй трудову книжку, вона звернулася до Апостолівського районного суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агростандарт» про стягнення несплаченої заробітної плати. Під час розгляду справи вона дізналася про те, що звільнена за прогул, хоча прогулу не вчиняла, була фактично не допущена до роботи роботодавцем.

Рішенням суду її було поновлено на роботі та стягнуто невиплачену заробітну плату, однак до цього часу рішення суду не виконано.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агростандарт» на її користь заробітну плату за неврахований період з 04 жовтня 2010 року до 13 грудня 2010 року у розмірі 3 640 грн, середній заробіток за час несвоєчасної виплати заробітної плати у розмірі 218 400 грн, із збільшенням на час розгляду справи, та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 27 серпня 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 квітня 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агростандарт» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату у розмірі 2 056 грн 25 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 20 000 грн, моральну шкоду у розмірі 2 000 грн.

У іншій частині вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов частково, та апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходили із того, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Агростандарт», не допустивши ОСОБА_1 до роботи без законних на те підстав, не видавши їй наказ про її звільнення та трудову книжку, порушило її права. Ці права підлягають захисту шляхом стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агростандарт» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

У травні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 квітня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

За правилом пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2019 року - 1 921 грн.

Ціна позову у цій справі становить 232 000 грн, яка станом на 01 січня 2019 року не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921*500=960 500).

Враховуючи, що положення статті 19 ЦПК України в структурі законодавчого акту розташовані серед Загальних положень цього Кодексу, суд вправі відносити справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. При цьому, за змістом пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України, справи є малозначними в силу притаманних їм властивостей, виходячи з ціни пред`явленого позову та його предмета, без необхідності ухвалення окремого судового рішення щодо віднесення зазначеної справи до відповідної категорії.

Суд може визнати справу малозначною, ураховуючи, наприклад: ціну позову, предмет позову, складність справи та її значення для сторін і суспільства.

Ураховуючи предмет, ціну позову та складність цієї справи, а також те, що частина шостої статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються у тому числі і на касаційне провадження, беручи до уваги, що касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Додатково Верховним Судом враховано, що судове рішення постановлено судом апеляційної інстанції після набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», тобто після 15 грудня 2017 року.

Відповідно до Рекомендації № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, рекомендовано державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключають з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих прав, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад, справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягнення таких цілей.

Наведене повністю узгоджується з правовими позиціями, сформованими Європейським судом з прав людини у справах Levages Prestations Services v. France (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) та Brualla Gomez de la Torre v. Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії), згідно з якими умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного, оскільки оскаржувана заявником постанова Дніпровського апеляційного суду від 10 квітня 2019 року ухвалена у малозначній справі, то вона не підлягає касаційному оскарженню і у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 квітня 2019 року.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами повернути особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя Ю. В. Черняк