Справа № 316/916/18
Провадження № 2/316/61/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" червня 2019 р. м.Енергодар

Енергодарський міський суд Запорізької області,

у складі: головуючого судді Бульба О.М.

секретар судового засідання Черкашина О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Енергодар Запорізької області цивільну справу №316/916/18 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання договору позики недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

04.06.2018 р. ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ), в особі свого представника за письмовою довіреністю (а.с.13) - ОСОБА_3 , звернулась до Енергодарського міського суду Запорізької області з позовною заявою до ОСОБА_2 (далі відповідач, ОСОБА_2 ), в якій просить суд: визнати недійсним договір позики від 20.09.2017 р., що був укладений між ОСОБА_1 (Ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (Ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ) і який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Міхніч Тетяною Іванівною за №2191.

Вимоги позову обґрунтовуючи наступним.

20.09.2017 р. між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики (далі - Договір), який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Міхніч Тетяною Іванівною за №2191, за умовами якого позивач отримала від відповідача у борг грошові кошти в сумі 260000 гривень, що є еквівалентом 10000 доларів США та зобов`язалася повернути кошти до 20.09.2019 р.

Як вказано в п.2 Договору, сума позики нібито була отримана позивачем від відповідача в повному обсязі до моменту підписання Договору. Проте насправді жодних коштів відповідач позивачу не передавав: ні за Договором, ні будь-коли раніше чи пізніше. Тобто, договір позики від 20.09.2017 року №2191 є безгрошовим.

Позивач та відповідач є спадкоємцями майна померлої ОСОБА_4 , оскільки позивач є донькою спадкодавця, а відповідач - чоловіком. Після смерті ОСОБА_4 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник К.В. було заведено спадкову справу №17/2017. Заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 подали позивач та відповідач, як спадкоємці першої черги. Зокрема відповідач 17.08.2017 р. подав заяву про прийняття спадщини, яка зареєстрована за №98. Та в подальшому між позивачем і відповідачем була досягнута домовленість про те, що відповідач відкличе свою заяву про прийняття спадщини та напише заяву про відступлення спадкових прав на користь позивача, взамін цього позивач зобов`язалася компенсувати відповідачу права і затрати щодо спадкового майна. Про що відповідач особисто написав розписку наступного змісту: «Я, ОСОБА_2 , 20.09.2017 року власноручно написав заяву про відкликання заяви про прийняття спадщини за законом, та заяву про передачу своїх спадкових прав на користь ОСОБА_1 (дочка спадкодавця). Взамін цього ОСОБА_1 взяла на себе обов`язок матеріально компенсувати мені всі фінансові права і затрати щодо спадкового майна які я міг би отримати у випадку спадкування за законом. На підтвердження цього між нами ( ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ) був укладений договір позики від 20. 09.2017 року №2191.»

Сторона позивача вважає, що з аналізу написаної відповідачем розписки, вбачається, що відповідач відмовився від належної йому частки у праві на спадщину на користь позивача, а позивач взяла на себе обов`язок компенсувати фінансові права і затрати. На підтвердження домовленості сторонами було складено Договір позики, однак, як зазначалось, жодних грошових коштів при цьому не передавалося.

Сторона позивача заперечує дійсність договору позики від 20.09.2017 р. №2191, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Міхніч Тетяною Іванівною, оскільки вважає, що договір позики від 20.09.2017 р. №2191 є недійсним, тому що грошові кошти насправді не були одержані ним від відповідача (безгрошів`я), а також тому, що Договір містить ознаки фіктивності та удаваності (а.с.2-6).

Ухвалою судді Енергодарського міського суду Запорізької області ОСОБА_5 Н.О. від 18.06.2018 р. провадження по справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено до підготовчого судового засідання (а.с.19).

Розпорядженням №13-321 від 07.11.2018 призначено повторний автоматизований розподіл даної справи (а.с.178), яку протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, передано судді Енергодарського міського суду Бульбі О.М. (а.с.179).

Ухвалою судді Енергодарського міського суду Бульби О.М. від 07.11.2018 р., дану цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду (а.с.180).

В судове засідання позивач ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_6 , який діє на підставі письмової довіреності (а.с.201) - не з`явились. Представником позивача ОСОБА_6 надано до суду письмову заяву 03.06.2019 р. про розгляд справи у його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги просить задовольнити (а.с.200). Крім того, до суду представником позивача за довіреністю - ОСОБА_3 було надано письмову відповідь на відзив, зі змісту якої вбачається, що заперечення сторони відповідача щодо позовних вимог та обґрунтувань викладених у відзиві на позов вважає безпідставними, у тому числі і за відсутності доказів у вигляді розписки, що грошові кошти були отримані (а.с.34-35).

В ході судового розгляду даної справи (12.02.2019 року) представник позивача ОСОБА_6 повідомив, що особисто був присутній при підписанні сторонами Договору і розписки та підтвердив, що фактичної передачі грошей не було, а єдиною метою укладення Договору була відмова відповідача від спадщини.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача: адвокат Цигиця Любов Миколаївна, яка діє на підставі письмового договору про надання правової допомоги №119 від 14.07.2018 р. (а.с.203) не з`явились. Представником відповідача надано до суду 03.06.2019 р. письмову заяву про розгляд справи у її відсутності та відсутності відповідача, позовні вимоги не визнають у повному обсязі в їх задоволені просять відмовити (а.с.202).

Також, відповідачем ОСОБА_2 було надано до суду письмовий відзив на позовну заяву в якому вважають, що вимоги позову не підлягають задоволенню, у тому числі з тих підстав, що договір позики був укладений за взаємною згодою, грошові кошти були передані під час підписання договору, вимоги позову не визнає та вважає безпідставними (а.с.22-24).

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено Договір позики 20.09.2017 р., який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Міхніч Тетяною Іванівною за №2191 (далі Договір), відповідно до якого відповідач справі значиться як «Позикодавець», а позивач по справі: як « ОСОБА_7 » (а.с.25-25 зворот). Згідно п.1 Договору, Позикодавець передає у власність, а Позичальник приймає у власність від Позикодавця грошові кошти в сумі 260000 гривень, що є еквівалентом 10000 доларів США. В пункті 2 Договору зазначено, що сума позики, встановлена п.1 даного договору, отримана Позичальником від Позикодавця до моменту підписання цього договору в повному обсязі (а.с.25).

Стороною позивача заперечується факт отримання від відповідача грошової суми зазначеної в Договорі, стороною відповідача, в підтвердження зазначеного як в Договорі так і у відзові на позов, не надано суду будь-яких доказів, які б, при цьому, відповідали критеріям визначеним ст.ст.77-79 ЦПК України, того, що грошові кошти були передані відповідачем позивачу, а судом з досліджених матеріалів справи наявності таких доказів не встановлено.

Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до частин 1, 3 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Що також знайшло своє відображення у змісті п.2 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України.

Згідно положень ч.3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно правового висновку викладеного Верховним Судом України в постанові у справі №6-79цс14 від 02.07.2014 р., за статтями 1046-1050 ЦК України при вирішенні справ про стягнення боргу за договором позики суд має встановити факт передачі коштів.

Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця.

Судом не встановлено, а стороною відповідача не доведено, реальності як передачі так і отримання позивачем грошових коштів про що зазначено в п.1 та п 2 Договору.

У змісті наданої стороною позивача до матеріалів справи розписки від 20.09.2017 р., зазначено наступне: « ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , 20.09.2017 року власноручно написав заяву про відкликання заяви про прийняття спадщини за законом, та заяву про передачу своїх спадкових прав на користь ОСОБА_1 (дочка спадкодавця). Взамін цього ОСОБА_1 взяла на себе обов`язок матеріально компенсувати мені всі фінансові права і затрати щодо спадкового майна які я міг би отримати у випадку спадкування за законом. На підтвердження цього між нами ( ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ) був укладений договір позики від 20.09.2017 року №2191.» ( а.с.8), що підтверджує посилання сторони позивача з цього приводу. Стороною відповідача не надано суду доказів того, що зазначена розписка визнана недійсною, або такою ще не була написана відповідачем по даній справі (рішення суду, висновки експертної установи), клопотань з цього приводу суду не заявлялось.

При цьому, зі змісту відзиву на позов (а.с.23зворот), вбачається, що відповідачем визнано факт того, що саме ним було написано зазначену розписку, однак в підтвердження посилань на те, що при написанні цієї розписки відповідач мав на увазі, що надав грошові кошти позивачу стороною відповідача суду не надано, а судом не встановлено.

Згідно положень ст.ст. 1270, 1273-1275 ЦК України, відмова є безумовною і беззастережною.

Тобто, відповідач не вправі вимагати будь-якого майна, компенсації, дій, пільг, переваг, коштів, тощо за відмову від спадщини на користь позивача.

Частиною 1 ст. 234 ЦК України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Положення ст. 235 ЦК України передбачають, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Згідно змісту п.24 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за вимогами статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. (Аналогічний правовий висновок міститься також у Постанові Верховного суду від 13.02.2018 року №522/8585/15-ц).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 25 Постанови № 9 від 06 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Зі встановлених у справі обставин та досліджених матеріалів, судом встановлено, що Договір містить ознаки фіктивності, оскільки реальності передачі відповідачем та отримання позивачем коштів не було, як і не доведено наміру передачі їх відповідачем та їх отримання позивачем, а також те, що сторони мали інші цілі, ніж ті які передбачені правочином, а саме: відмова від спадкових прав відповідачем на користь позивача, що встановлено з розписки, що також свідчить про наявність у сторін прямого умислу.

Відповідно до ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Аналізуючи встановлені у справі обставини та доведеність їх суду належними, допустимими та достатніми доказами, норми матеріального та процесуального права, суд приходить до висновку, що в вимоги позову підлягають задоволенню, у зв`язку з їх доведеністю стороною позивача та відсутністю доказів на спростування зі сторони відповідача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 4, 7, 10, 12, 13, 18, 77-83, 95, 211, 258, 259, 263-265, 268, 271, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання договору позики недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір позики від 20.09.2017 року, що був укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 , і який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Міхніч Тетяною Іванівною за №2191.

Рішення в повному обсязі складено 12.06.2019 року

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду (з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 15.12.2017 р. із змінами).

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: О. М. Бульба