Дата документу 14.06.2019 Справа № 323/4084/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №323/4084/18 Головуючий у 1 інстанції: Фісун Н.В.
Провадження № 22-ц/807/2121/19 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«14» червня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу з апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Акціонерний Комерційний банк «Індустріалбанк» на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 29 березня 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний Комерційний банк «Індустріалбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2018 року ПАТ АКБ «Індустріалбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що між ПАТ «Акціонерний банк «Експрес-Банк», правонаступником якого є ПАТ АКБ «Індустріалбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 124607/31/к (кредит на споживчі цілі із зарахуванням грошових коштів на картковий рахунок НСМЕП) від 08.01.2013 року.

Відповідно до умов договору кредит було надано на споживчі цілі в сумі 35 000,00 грн. на строк 36 місяців з 08.01.2013 року по 08.01.2016 року з фіксованою процентною ставкою за користування кредитом.

Внаслідок порушення умов договору станом на 25.10.2018 року у відповідача перед банком утворилась заборгованість у розмірі 41228,62 грн., з яких: 14734,99 грн. - сума простроченої заборгованості за кредитом, 21527,94 грн. - сума простроченої заборгованість за нарахованими відсотками, 4965, 69 грн. - інфляційні нарахування на суму простроченого кредиту.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 надала свою згоду на укладання чоловіком даного кредитного договору, метою якого є ремонт будинку, просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ АКБ «Індустріалбанк» заборгованість в сумі 41 228,62 грн. та судовий збір в сумі 1 762,00 грн.

Заочним рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 29 березня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ АКБ «Індустріалбанк» заборгованість в сумі 41 228,62 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ АКБ «Індустріалбанк» судовий збір в сумі 1 762,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням суду, ПАТ АКБ «Індустріалбанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що кредитний договір було укладено в інтересах сім`ї, а тому одержані грошові кошти є об`єктом спільної власності подружжя, просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позову та ухвалити нове рішення про солідарне стягнення заборгованості з відповідачів.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 13 травня 2019 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, та ухвалою Запорізького апеляційного суду від 10 червня 2019 року справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам відповідає.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що за невиконання умов договору передбачена відповідальність лише боржника, позивачем не доведено підстав для солідарного стягнення заборгованості, а саме: майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що між ПАТ «Акціонерний банк «Експрес-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Акціонерний банк «Експрес-Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 124607/31/к (кредит на споживчі цілі із зарахуванням грошових коштів на картковий рахунок НСМЕП) від 08.01.2013 року.

Відповідно до умов договору кредит було надано ОСОБА_1 на споживчі цілі в сумі 35 000,00 грн. на строк 36 місяців з 08.01.2013 року по 08.01.2016 року. ОСОБА_1 сплачено банку одноразово комісію за надання кредиту в розмірі 2 625,00 грн. (п.п. 1.2, 1.3, 1.5, 1.6, 1.7 кредитного договору).

Як вбачається з наданого банком розрахунку заборгованості станом на 25.10.2018 року у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі 41228,62 грн., з яких: 14734,99 грн. - сума простроченої заборгованості за кредитом, 21527,94 грн. - сума простроченої заборгованість за нарахованими відсотками, 4965, 69 грн. - інфляційні нарахування на суму простроченого кредиту (а.с.10-12, 45-49).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти ( кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 536 ЦК України передбачено, що користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

За приписами ст.ст. 525, 526,530 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошових зобов`язань, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржується ПАТ АКБ «Індустріалбанк» в частині відмови в задоволенні позову до відповідача ОСОБА_2

Оскаржуючи рішення суду в зазначеній частині, ПАТ АКБ «Індустріалбанк» посилався на солідарний обов`язок ОСОБА_1 , ОСОБА_2 по погашенню заборгованості за кредитним договором № 124607/31/к від 08 січня 2013 року, мотивуючи тим, що кредитні кошти отримані ОСОБА_1 в період зареєстрованого шлюбу відповідачів та були витрачені ним в інтересах сім`ї, а саме направлені на ремонт будинку.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору і його умов.

За приписами ст.541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Для встановлення солідарного боргового обов`язку подружжя слід, щоб один із подружжя довів у суді, що другий з подружжя був обізнаний та не заперечував проти такої позики, а також суду необхідно встановити на підставі доказів, що позичені кошти були витрачені в інтересах сім`ї.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі №638/5286/17 (провадження №61-41105св18).

Згідно з частиною п`ятою статті 12 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, суд керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими, речовими у електронними доказами (пункт 1 частини другої статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи, у заяві, викладеній у кредитному договорі, ОСОБА_2 надала згоду на укладення та підписання її чоловіком цього кредитного договору (а.с.9).

Зі змісту заяви-анкети позичальника ОСОБА_1 слідує, що кошти за кредитним договором отримано позичальником на ремонт будинку (а.с.13).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що лише зазначення в заяві мети отримання коштів не є доказом того, що кошти витрачено в інтересах сім`ї.

Матеріали справи не містять та позивачем не надано доказів на підтвердження того, що кошти, отримані ОСОБА_1 за кредитним договором, останнім використані для ремонту будинку відповідачів, який належить їм на праві спільної сумісної власності, тобто, витрачені в інтересах сім`ї.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане виключно в інтересах сім`ї, а зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, виникає в разі визнання за подружжям права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за договором.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що докази визнання права спільної сумісної власності на отримані ОСОБА_1 кредитні кошти відсутні, за невиконання умов договору передбачена відповідальність саме ОСОБА_1 , як боржника за кредитним зобов`язанням, сам факт перебування у шлюбі та надання згоди одним із подружжя на укладення договору не є підставою для солідарної відповідальності за відсутності доказів щодо сумісного використання отриманих коштів в інтересах сім`ї, а тому відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором в солідарному порядку.

Таким чином, зазначені доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний Комерційний банк «Індустріалбанк» залишити без задоволення.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 29 березня 2019 року у цій справі в частині відмови в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Акціонерний Комерційний банк «Індустріалбанк» про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором в солідарному порядку залишити без змін.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 14 червня 2019 року.

Головуючий

Судді: