ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/2129/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів колегії: Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2016 року, ухвалене у складі судді Шмадченко С.І., по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення суми,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь 1937250 грн., що є еквівалентом 75000 доларів США.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач ОСОБА_1 отримала від нього грошові кошти у сумі 75 000 доларів США для оформлення документів, які необхідні для будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: узгодження проектної документації та дозвіл на земляні роботи. При цьому відповідачка 16.06.2015 власноручно написала розписку.

З моменту отримання вказаних грошових коштів відповідач ухилялась від укладання між ним і нею договору доручення, оформлення довіреності на представництво інтересів в державних органах з питань організації оформлення дозвільних документів з будівництва такого будинку.

Позивач вважав, що грошові кошти підлягають поверненню на підставі статті 1212 ЦК України, як безпідставно отримані.

Крім того, 01.08.2016 між ним та відповідачем ФОП ОСОБА_3 було укладено договір поруки, згідно якого відповідачка поручилася за виконання ОСОБА_1 своїх обов`язків з повернення грошових коштів.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, в судове засідання не з`явилася, причину неявки суду не пояснила.

Відповідач ФОП ОСОБА_3 направила до суду письмові заперечення на позов, в яких просила у позові щодо неї відмовити, справу слухати за її відсутності. Свої заперечення обґрунтувала пропуском позивачем строків звернення з вимогою до поручителя, визначених п.п.2.1., 3.3. договору поруки від 01 серпня 2016 року.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ) грошову суму у розмірі 1 912 500,00 (один млн. дев`ятсот дванадцять тисяч п`ятсот) гривень, що еквівалентно 75000 дол. США, судовий збір у сумі 6 890,00 грн.

У задоволенні позову про стягнення грошової суми з ФОП ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказала, що до суду першої інстанції не було надано оригіналу розписки, яку було надано ОСОБА_2 . Послалась на те, що нею на виконання зобов`язань, про які йдеться у розписці, було вчинено певні дії, а саме: збір вихідних даних по проекту (дозвільні документи для проектування, для оформлення права користування землею); подано на розгляд пакет документів в Міністерство культури України. Зазначила, що відмова Міністерство культури України відсутня, відповідно не було надано негативної відповіді.

Зауважила, що розписка не містить відомостей про строк, до якого має бути виконане зобов`язання.

Послалась на те, що у даному випадку не підлягає застосуванню положення ч. 1 ст. 1212 ЦК України, оскільки правовідносини, що склали між сторонами мають договірний характер, що свідчить про те, що майно не було набуто безпідставно. Вважає за необхідне при вирішенні спору врахувати правовий висновок Верховного Суду України по справі № 6-122цс14.

Зазначила, що позивачем суду не було надано доказів її ухилення від оформлення правовідносин у встановленому законом порядку.

Вказала, що позивачем було пропущено строк для звернення з вимогою до поручителя. Зауважила, що їй невідома особа поручителя.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Паркулаб А.В. просить її відхилити і залишити оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

На обґрунтування вказав, що письмова розписка ОСОБА_1 , яка не підписана ОСОБА_2 , не є договором доручення. Вказана розписка не містить відомостей про досягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов, тому між ними не виникло прав та обов`язків відповідно до договору. Крім того, земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 належить на праві власності ТОВ «ОЛД СІТІ», а не ОСОБА_2 , який не має жодних прав на неї, і тому не міг уповноважити договором ОСОБА_1 укласти правочини стосовно зазначеної земельної ділянки.

Посилання в доводах скарги на те, що ОСОБА_1 на виконання розписки вчинила певні дії, не підтверджується доданими до апеляційної скарги документами, в яких відсутні відомості щодо правого зв`язку з ОСОБА_2 чи з договором доручення, про існування якого стверджує ОСОБА_1

Встановивши, що розписка від 16 червня 2015 року підтверджує отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 коштів, за відсутності будь-яких договірних відносин між сторонами, суд першої інстанції зробив правильний висновок про задоволення позову відповідно до ст. 1212 ЦК України, що узгоджується з правовою позицією, яка була висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц, в якій зазначені умови виникнення зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна.

Частина третя статті 3 ЦПК Українипередбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача адвоката Паркулаба А.В. та представника відповідача адвоката Лелеки Г.О., перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та розглянутого судом позову, за відсутності інших учасників судового засідання, які повідомлялись судом апеляційної інстанції відповідно до ст. 128 ЦПК України, вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, з урахуванням пояснень представника відповідача, тому рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення грошової суми з ФОП ОСОБА_3 не переглядається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначен і наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскаржуване рішення відповідає вказаній нормі цивільного процесуального права.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

За договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя (ч. 1 ст. 1000 ЦК України).

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (ч. 1 ст. 1003 ЦК України).

Довіритель зобов`язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення (ч. 1 ст. 1007 ЦК України).

Згідно ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Відповідно до ст. 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто.

У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно розписки відповідач ОСОБА_1 16 червня 2015 року отримала від позивача грошові кошти в сумі еквівалентній 75 000,00 доларів США для оформлення документації, необхідної для будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Розписка від 16 червня 2015 року не містить переліку дій (правомірних, конкретних та здійсненних), які належить вчинити відповідачу ОСОБА_1 . Приймаючи до уваги, що ніякого договору (доручення, надання послуг тощо) з приводу отриманих відповідачем грошових коштів, і цей факт відповідач не заперечувала, між сторонами складений не був, довіреність на ім`я ОСОБА_1 видана не була, жодних правих підстав для отримання нею вказаних грошових коштів не виникло.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що грошові кошти, отримані ОСОБА_1 , є безпідставно набутими, а тому відповідно до ст. 1212 ЦК України підлягають поверненню.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками районного суду.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України (глава 83) особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Згідно ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до офіційно курсу гривні до долара США станом на дату винесення вказаного рішення становить 25,50 в зв`язку з чим сума, що підлягає поверненню складає 1 912 500,00 гривень.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Колегія суддів відхиляє посилання ОСОБА_1 в доводах скарги на те, що неподання до суду першої інстанції оригіналу розписки від 16.06.2015 є підставою для відмови у позові, оскільки питання про витребування оригіналу вказаного документу нею не поставлено на розгляд суду апеляційної інстанції, та вона не заперечує факту надання нею вказаної розписки та її реальний характер.

Всупереч процесуального обов`язку ОСОБА_1 не надала до суду передбачених вказаними нормами цивільного процесуального права доказів укладення договору.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок районного суду про те, що грошові кошти були набуті ОСОБА_1 безпідставно.

У постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року по справі 6-122цс14, на яку посилається відповідач, зазначено, що правила ст. 1212 ЦК України застосовуються тоді, коли майно передано на виконання юридично ще не укладеного договору.

Таким чином, з огляду на те, що договір доручення між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено не було є підстави для застосування норми ст. 1212 ЦК України.

Додані відповідачем до апеляційної скарги документи не дозволяють з вичерпною для правочину вірогідністю пов`язати їх з розпискою від 16.06.2015.

Так, відповідь Управління містобудування та архітектури Харківської обласної державної адміністрації від 24.07.2015 за № 01-04/1705-2/1425 адресована директору ТОВ «ОЛД-СІТІ» ОСОБА_5 на запит щодо надання графічних матеріалів щодо затвердження комплексних зон та меж Центрального історичного ареалу м. Харкова (а. с. 125).

ОСОБА_5 не є стороною зобов`язань за розпискою від 16.06.2015 та доказів того, що ОСОБА_5 вчиняє вказані дії на виконання зобов`язань ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 відповідачем не надано.

Відповідачем ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції також надано копію Порядку денного засідання Науково-методичної ради з питань охорони культурної спадщини Міністерства культури України від 23.12.2015 та копію протоколу вказаного засідання, з яких вбачається, що вказаним органом розглядалась проектна документація «Житловий будинок по АДРЕСА_1 », та було вирішено інформацію доповідача ОСОБА_1 взяти до відома та рекомендувати Управлінню охорони нерухомої культурної спадщини та заповідників Мінкультури розглянути дане питання в установленому порядку (а. с. 126-131).

Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 при цьому діяла від імені ОСОБА_2 , у зв`язку з чим отримала зазначені у розписці грошові кошти - матеріали справи не містять.

Висновки суду першої інстанції відповідають правовій позиції, що була висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц, щодо умов виникнення зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна, яку відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України При виборі враховує суд апеляційної інстанції при застосуванні вказаних норм права до спірних правовідносин.

Великою Палатою Верховного Суду було зроблено висновок про те, що зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Встановивши, що розписка від 16 червня 2015 року безспірно підтверджує отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 коштів, проте будь-які договірні відносини між сторонами відсутні, суд першої інстанції зробив законний і обґрунтований висновок про задоволення позову про стягнення коштів з ОСОБА_1 , який доводами скарги не спростований.

Наведене свідчить, що при ухваленні рішення районним судом було додержано норм матеріального і процесуального права, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а рішення суд першої інстанції в оскарженій частин - без змін.

Питання про перерозподіл судових витрат не вирішується на підставі ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-392 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 24.06.2019.

Головуючий суддя В.Б. Яцина

Судді колегії П.В. Кісь.

О.М. Хорошевський.