Справа № 359/6949/18
№ 2/359/637/2019
РІШЕННЯ

іменем України

22 травня 2019 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Муранової-Лесів І.В.,

при секретарі - Степаненко А.О.,

за участі позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Борисполі Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку у майні,-

В С Т А Н О В И В :

04 вересня 2018 року до Бориспільського міськрайонного суду Київської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , у якій просить суд: визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача на її користь судові витрати (а.с. 3-6).

Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним. У період з 19 листопада 1998 року по 17 листопада 2006 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 . Від даного шлюбу мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 31 серпня 2006 року позивач отримала кредит та за рахунок кредитних коштів придбала квартиру АДРЕСА_1 , в який на даний час проживає разом з сином. Станом на час подання даної позовної заяви до суду кредит позивач погасила у повному обсязі. Позивач стверджує, оскільки квартира хоч і придбана під час перебування з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, фактично є її особистою приватною власністю. Оскільки придбана за рахунок кредитних коштів, повернення яких разом з нарахованими процентами забезпечене позивачем.

23 листопада 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку у майні (а.с.89-91).

На обґрунтування зустрічного позову позивач за зустрічним позовом зазначив, що під час перебування в шлюбі з ОСОБА_1 , вони придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Стверджує, що дана квартира є спільною сумісною власністю у силу вимог ст.ст. 60, 112 СК України.

Враховуючи викладене, просив: визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ; визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ квартири за адресою: АДРЕСА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ квартири за адресою: АДРЕСА_2 ; стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача судовий збір у розмірі 704,80 грн.

У письмовому відзиві на позовну заяву (а.с. 104-106) та відповіді на відзив на зустрічну позовну заяву (а.с. 146-147) ОСОБА_3 просив відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, оскільки гроші на придбання квартири сторони накопичували з початку перебування у шлюбі. Кредит наданий ОСОБА_1 надавався для споживчих цілей, доказів надання його для придбання квартири позивачем не надано, також сума вартості квартири не співпадає з сумою придбання квартири.

У письмовому відзиві на зустрічну позовну заяву (а.с. 115-117) ОСОБА_1 просила відмовити у задоволенні зустрічного позову оскільки єдиною підставою поділу квартири між сторонами є формальна обставина, що спірна квартира була набута за час шлюбу. Однак, у разі придбання майна хоч й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Крім того, судовим рішенням Подільського районного суду м. Києва від 17 листопада 2006 року встановлено, що сімейні стосунки фактично припинились у березні 2006 року. В межах цивільної справи, що слухалась в Бориспільському міськрайонному суді Київської області за позовом ПАТ КБ «Правекс-Банк» до ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 , останнім були подані письмові заперечення і зустрічний позов про визнання договору поруки недійсним. Обґрунтовував свою позицію тим, що договір позики за кредитним договором ОСОБА_3 ніколи не підписував, і не бачив, лише дав згоду на отримання кредиту ОСОБА_1 Вказав, що на 31 серпня 2006 року перебував у процесі розлучення з ОСОБА_1 Дана цивільна справа була залишена судом без розгляду, у зв`язку з повним погашенням боргу за кредитом. Встановлено, що всі платежі здійснено ОСОБА_1 .

В судовому засіданні позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 первісний позов підтримали, просили задовольнити. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 просили відмовити у повному обсязі.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 та представник відповідача ОСОБА_4 просили у задоволенні позову відмовити, зустрічний позов задовольнити.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні показав, що в 2006 році він робив ремонт в квартирі ОСОБА_3 по АДРЕСА_3 . В кінці літа на початку осені 2007 року його запросив ОСОБА_3 поміняти труби в квартирі в м.Борисполі, де жили дружина ОСОБА_3 та їх син. Зі слів останнього знав, що треба було поміняти труби у ванній, туалеті та кухні. ОСОБА_3 привіз його в м.Бориспіль, де він зробив заміри в квартирі, порахував, які необхідні матеріали. Разом з ОСОБА_7 вони їздили на ринок «Юність» в м.Києві, де вибрали та ОСОБА_8 оплатив вартість труб. Зранку ОСОБА_9 привіз його в м.Бориспіль, в квартиру не піднімався, там знаходились позивач із сином. За день він замінив труби і вечором ОСОБА_10 його забрав. Він не пам`ятає, як проводився розрахунок, але ОСОБА_8 працював в таксі, тому він пам`ятає, що останній надавав йому послуги з перевезення в рахунок проведених ремонтних робіт.

Заслухавши пояснення сторін, покази свідка та дослідивши матеріали даної цивільної справи, а також цивільної справи 359/5531/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Правекс Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічними позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Правекс Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 , про захист прав споживачів, визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними, та ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Правекс Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_1 , про захист прав споживачів, визнання договору поруки недійсними, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, у задоволені зустрічного позову слід відмовити за наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що 19 листопада 1998 року між сторонами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб у Пристромській сільській раді Переяслав-Хмельницького району Київської області, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 виданим Пристромською сільською радою Переяслав-Хмельницького району Київської області 19 листопада 1998 року (а.с. 7).

Від шлюбу сторони мають дитину: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського району м. Києва 28 липня 1999 року (а.с. 10).

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 17 листопада 2006 року позов ОСОБА_3 був задоволений, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірваний (а.с. 9).

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу Серії НОМЕР_3 від 12 квітня 2007 року, виданого ОСОБА_1 Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис №81 від 06 лютого 2007 року (а.с. 8).

Однак, згідно рішення Подільського районного суду м. Києва від 17 листопада 2006 року, встановлено, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_1 не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, не ведуть спільного господарства з березня 2006 року (а.с.9).

Судом встановлено, що 31 серпня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №616-019/06Р (а.с. 16-22), згідно якого ОСОБА_1 отримала кредит в іноземній валюті на загальну суму 34 000 доларів США.

Згідно з п.1.1 Кредитного договору, банк надає позичальникові кредит в іноземній валюті на загальну суму 34000 доларів США для споживчих цілей, а також з метою оплати страхових платежів згідно з договорами страхування нерухомого майна, укладення яких здійснюється на підставі та з урахуванням вимог п.6.1.14 даного Договору

Як вбачається зі змісту заяви позивача ОСОБА_1 від 13.07.2006 року, адресованої голові правління АКБ «Правекс-Банк», яка зберігається в матеріалах кредитної справи АТ «Правекс-Банк» (а.с.118-120), вона просила розглянути питання про надання їй кредиту в сумі 35000 доларів США для купівлі квартири. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором пропонувала прийняти куплену квартиру.

Також, 31 серпня 2006 року ОСОБА_1 уклала Договір купівлі-продажу квартири (а.с. 11-12), відповідно якого придбала у ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 квартиру АДРЕСА_4 . Вказане також підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів № 2825283 від 31 серпня 2006 року (а.с. 13-14).

Того дня, 31 серпня 2006 року ОСОБА_1 разом з АКБ «Правекс-Банк» уклали Договір іпотеки № 616-019/06Р, згідно якого ОСОБА_1 для забезпечення виконання в повному обсязі своїх зобов`язань перед АКБ «Правекс-Банк» за Кредитним договором №616-019/06Р від 31 серпня 2006 року, передає в іпотеку банку належне їй на праві власності нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 132-141).

З Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №12983601 від 20 грудня 2006 року (а.с.15) встановлено, що за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровано право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Встановлено, що ОСОБА_1 здійснювала погашення боргу по кредиту №616-019/06Р від 31 серпня 2006 року, що підтверджується квитанціями які містяться в матеріалах справи (а.с.25-70).

В 2018 році ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором № 616-019/06Р від 31 серпня 2006 року виконала у повному обсязі, що підтверджується Договором про прощення частини боргу за кредитним договором №616-0129/06Р від 31 серпня 2006 року та Довідками №192/97 від 15 листопада 2018 року та №192/101 від 22.12.2018 (а.с. 23-24,122,152).

При цьому з матеріалів цивільної справи 359/5531/16-ц за позовом ПАТ КБ «Правекс Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором встановлено, що на момент звернення з позовом до суду у липні 2016 року заборгованість за кредитом (тіло кредиту) становила 22003,00 долари США (а.с.1-2 т.1 справа 359/5531/16-ц).

Будь-яких належних і допустимих доказів того, що відповідач ОСОБА_3 також здійснював погашення заборгованості за вказаним кредитним договором, суду надано не було.

З досліджених в судовому засіданні матеріалів вищевказаної цивільної справи 359/5531/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Правекс Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічними позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Правекс Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 , про захист прав споживачів, визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними, та ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Правекс Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_1 , про захист прав споживачів, визнання договору поруки недійсними, вбачається наступне.

Заперечуючи проти позову ПАТ КБ «Правекс-Банк» у своїх особистих запереченнях від 23.03.2017 відповідач ОСОБА_3 зазначав, що «31.08.2006 року ОСОБА_3 разом зі своєю колишньою дружиною ОСОБА_1 приходив до приміщення ПАТ КБ «Правекс-Банк», 01021, м.Київ, Кловський узвіз, 9/2 з питань укладення нею кредитного договору. Співробітниками ПАТ КБ «Правекс-Банк» йому було пояснено про необхідність надання ним дозволу на укладення своєю дружиною кредитного договору для придбання нерухомості. В зв`язку з цим йому були надані на підпис документи на підтвердження надання такої угоди. Оскільки ОСОБА_3 перебував вже в процесі розлучення та не заперечував щодо особистого бажання колишньої дружини оформити на себе кредит для придбання нерухомості, він підписав надані йому співробітниками банку документи на підтвердження відповідної згоди» (а.с.124-126 даної справи; а.с.166-168, т.3 справа 359/5531/16-ц).

Суд зазначає, що будь-яких належних і допустимих доказів того, що спірна квартира була придбана за спільні кошти (збереження) подружжя, про що стверджував у даній справі відповідач ОСОБА_3 , суду надано не було та не зазначено джерел їх здобуття. Як і не надано доказів, що відповідач ОСОБА_3 проживав у спірній квартирі.

Та обставина, що в квартирі проживали ОСОБА_1 з дитиною, а відповідач проживав окремо, підтвердив допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6

Відповідно до роз`яснень, викладених в п.п. 22-25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК.

В пункту 23 Постанови передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до п. 24 Постанови роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором

Водночас згідно з пунктом 3 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;.

Суд також враховує, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 7 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, яку використовує Верховний Суд у своїй практиці, а отже є обов`язковою для судів.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_3 стверджував, що грошові кошти на придбання квартири вони відкладали разом з ОСОБА_1 .

Однак, з поданої до Бориспільського міськрайонного суду Київської області зустрічної позовної заяви, у цивільній справі №359/5531/16-ц за позовом ПАТ КБ «Правекс-Банк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, встановлено, що ОСОБА_3 не пам`ятає договору поруки, а лише надав свою згоду на отримання дружини кредиту для придбання нерухомості. Крім того, в зустрічній позовній заяві зазначив, що станом на 31 серпня 2006 року перебував в процесі розлучення з ОСОБА_1 та не мав бажання подальшого спільного проживання з нею, та не мав наміру відповідати за її кредитними зобов`язаннями (а.с. 127-131).

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу.

Враховуючи, що з березня 2006 року сторони припинили шлюбні стосунки, перестали вести спільне господарство, та те, що ОСОБА_1 придбала квартиру за кредитні кошти для власного проживання та проживання їх з відповідачем сина, сама здійснювала сплату кредиту, за особисті кошти, суд дійшов висновку, що квартира що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , а тому позов останньої підлягає задоволенню.

Жодних належних і допустимих доказів, які спростовували вищенаведені висновки суду, а також власні твердження, викладені в досліджених в судовому засіданні письмових доказах, якими є письмові заперечення та зустрічний позов ОСОБА_3 , подані у справі 359/5531/16-ц, відповідачем суду надано не було. В тому числі, не надано суду доказів щодо придбання квартири АДРЕСА_1 , за спільні кошти подружжя.

Не є такими належними і достатніми доказами, посилання відповідача на ту обставину, що на момент оформлення кредиту та договору купівлі-продажу спірної квартири, позивач ОСОБА_1 була зареєстрована, про що зазначала при укладенні кредитного та іпотечного договору, за місцем реєстрації відповідача ( АДРЕСА_5 ).

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення поданого первісного позову та відмови в задоволенні позову ОСОБА_3

Відповідно до ст.141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням первісного позову ОСОБА_1 та відмовою у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , з відповідача на користь позивача за первісним позовом слід стягнути документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 704,80 грн.(а.с.2).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 12, 13, 81, 82, 89,128, 141,158, 258, 259, 263-265, 266, 280 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , право особистої приватної власності на квартиру

АДРЕСА_1 задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку у майні - відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,(реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 704 гривні 80 копійок (сімсот чотири гривні сорок копійок).

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга Київському апеляційному суду через Бориспільський міськрайонний суд протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 10 червня 2019 року.

Суддя: І. В. Муранова-Лесів