Дата документу 25.03.2019 Справа № 324/1947/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№324/1947/17 Головуючий у 1 інстанції: Каретник Ю.М.
№ 22-ц/807/851/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на заочне рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 15 листопада 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3 та малолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 в особі законного представника ОСОБА_3, треті особи - Пологівська районна державна адміністрація Запорізької області як орган опіки та піклування та Пологівська міська рада Запорізької області, про виселення з житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2017 року ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 та малолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 в особі законного представника ОСОБА_3, треті особи - Пологівська районна державна адміністрація Запорізької області як орган опіки та піклування та Пологівська міська рада Запорізької області, про виселення з житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 18 лютого 2008 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та фізичною особою ОСОБА_8 було укладено кредитний договір №530, згідно з умовами якого Банк надав ОСОБА_8 кредит у сумі 40 000,00 грн. Окрім того, 18 лютого 2008 року між Банком та ОСОБА_8 з метою забезпечення виконання умов вказаного кредитного договору було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Пологівського районного нотаріального округу Черкун В.І. і зареєстрований за №374, предметом іпотеки за яким є нерухоме майно - житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 Відповідно до умов вказаного іпотечного договору у випадку невиконання або неналежного виконання зобов'язання ОСОБА_8, Банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки. У зв'язку з порушенням позичальником умов кредитного договору, Банк був вимушений прийняти рішення про звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок та нежитлову будівлю - магазин - бар, шляхом проведення прилюдних торгів. Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 16.02.2010 року по справі №2-7/2010 було звернуто стягнення на предмет іпотеки та виселено ОСОБА_8 із предмету іпотеки. Однак, до цього часу реалізувати предмет іпотеки не виявилося можливим, оскільки у житловому будинку після укладення іпотечного договору була зареєстрована відповідач та її малолітні діти. Позивач із посиланням на ст. 40 Закону України «Про іпотеку» вважає, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом.

Посилаючись на зазначені обставини позивач просив суд виселити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, з житлового будинку АДРЕСА_1 зі зняттям їх із реєстраційного обліку у Пологівській міській раді.

Заочним рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 15 листопада 2018 року у позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким виселити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 з жилого будинку АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у Пологівскій міській раді без надання іншого жилого приміщення; стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» судовий збір в розмірі 4000,00 грн.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 лютого 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та фізичною особою ОСОБА_8 було укладено кредитний договір №530, згідно з пунктами 1.1 і 1.2 якого Банк надав позичальнику кредит у сумі 40 000,00 грн. на 120 місяців зі строком остаточного повернення не пізніше 18 лютого 2018 року, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями вказаного кредитного договору та додатків до нього.

Окрім того, 18 лютого 2008 року між Банком та ОСОБА_8 з метою забезпечення виконання умов вказаного кредитного договору було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Пологівського районного нотаріального округу Черкун В.І. і зареєстрований за №374, предметом іпотеки за яким є нерухоме майно - житловий будинок, що складається з: А - житловий будинок, шлакобетон, обкладений цеглою, загальною площею 43,0 кв. м, житловою площею 31,3 кв. м, а - тамбур, шлакобетон, обкладений цеглою, В - сарай, дерево, Д - вбиральня, дерево, Е - літній душ, дерево, 1 - паркан; І - брукування, а - козирок, а - ганок, 2 - ворота, розташований за адресою: АДРЕСА_1 що підтверджується долученою до матеріалів справи копією вказаного іпотечного договору.

Як встановлено судом із копії листа приватного нотаріуса Пологівського районного нотаріального округу Запорізької області Черкун В.І. від 08.02.2018 року та копії довідки, виданої Головою квартального комітету м. Пологи 13.02.2008 року та засвідченої Виконавчим комітетом Пологівської міської ради 14.02.2008 року, станом на день укладення вказаного вище іпотечного договору у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 малолітні та неповнолітні діти не зареєстровані і не проживають.

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 16.02.2010 року по справі №2-7/2010, копія якого долучена до матеріалів справи, у зв'язку з невиконанням ОСОБА_8 умов кредитного договору від 18.02.2008 року № 530 звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 шляхом його реалізації на прилюдних торгах та виселено ОСОБА_8 з предмету іпотеки.

Відповідно до довідок Пологівської міської ради від 26.12.2017 року №3421/02.1-26, від 25.04.2018 року № 2264, від 15.11.2018 року № 9962 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2

Відмовляючи у задоволенні позову про виселення. суд першої інстанції виходив з таких положень закону.

У ст. 47 Конституції України зазначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Згідно із п.4 ст. 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

У свою чергу, відповідно до статті 1 першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме: існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст. 109 ЖК України регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст. 109 ЖК України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Тож суд першої інстанції зробив висновок про те. що ч. 2 ст. 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. тому суд першої інстанції вважав, що на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК України.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із житлового будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

У той же час, при виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього майна, відсутність постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови у задоволенні позову про виселення.

Такий правовий висновок наведений у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1061цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1469цс15 та від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2830цс15, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Спірний житловий будинок був придбаний задовго до передачі його в іпотеку і не за рахунок кредитних коштів, наданих Банком ОСОБА_8 відповідно до умов кредитного договору від 18 лютого 2008 року № 530.

Відмовляючи у позові про виселення, суд першої інстанції врахував, що до суду не було надано жодних доказів протиправного вселення відповідачів у житловий будинок, переданий його власницею в іпотеку Банку, як і не було надано відомостей про інше жиле приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане відповідачам одночасно з виселенням.

В апеляційній скарзі позивач посилався на те, що відповідачі проживають у спірному житлі без будь-якої правової підстави, а тому підлягають виселенню.

Натомість як вже зазначалося, відповідачі зареєстровані у спірному приміщенні, а відтак вселилися у нього у встановленому законом порядку.

Також безпідставним є послання в апеляційній скарзі на те, що суд не залучив до участі в справі ОСОБА_8, прав якої стосується справа і яка є власником будинку.

Адже сам позивач не зазначав ОСОБА_8 як таку особу, яка має бути залучена до справи, а у відповідності до положень ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, судова колега враховує також що статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України; та практику Суду як джерело права.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинно здійснюватися "згідно із законом", воно повинно мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності як дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб'єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття "майно" в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 липня 2011 року у справі "Сєрков проти України" (Serkov v. Ukraine), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію "законів".

суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути вказане в рішенні суду.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Тож суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізьке обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.

Заочне рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 15 листопада 2018 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 25 березня 2019 року.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков