Постанова

Іменем України

24 червня 2019 року

м. Київ

справа № 757/37515/15-ц

провадження № 61-27013св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 20 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р., Борисової О. В., Ратнікової В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який уточнила в процесі розгляду справи, до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») про стягнення незаконно списаних з рахунку грошових коштів та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що 30 вересня 2015 року вона як працівник Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» отримала заробітну плату у розмірі 3 313,73 грн на картковий рахунок, відкритий у ПАТ КБ «Приватбанк». Через годину після зарахування вказаних коштів на її мобільний телефон надійшло смс-повідомлення про утримання із заробітної плати 1 253,76 грн на погашення боргу. Також у жовтні 2015 року відповідач списав з належного їй рахунку 1 249,88 грн. Однак вона не отримувала будь-яких претензій від банку та не має перед ним заборгованості. Крім того, ПАТ КБ «Приватбанк» не мало права на час проведення антитерористичної операції нараховувати їй пеню та/або штрафи на основну суму заборгованості за кредитним договором, оскільки вона є особою, яка переселилася з міста Луганська. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на свою користь неправомірно списані грошові кошти в сумі 2 503,64 грн, а також 5 000 грн - на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 04 травня 2017 року у складі судді Васильєвої Н. П. позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 2 503,64 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що банк може списати грошові кошти з рахунку клієнта тільки на підставі його розпорядження або ж на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом або договором. Позивач не давала ПАТ КБ «Приватбанк» будь-якого розпорядження чи своєї згоди на списання з її рахунку грошових коштів. Оскільки на спірні правовідносини не поширюються вимоги про відшкодування моральної шкоди, то позов у цій частині не підлягає задоволенню.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 20 вересня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 травня 2017 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 2 503,64 грн скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що під час укладення 29 жовтня 2013 року кредитного договору ОСОБА_1 погодилася на такі умови, як списання відповідачем грошових коштів з усіх відкритих у банку рахунків клієнта в погашення кредитної заборгованості, тому дії ПАТ КБ «Приватбанк» є правомірними.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 20 вересня 2017 року, а справу направити на новий розгляд.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що відповідач не надав будь-яких доказів на підтвердження існування в неї кредитної заборгованості. ПАТ КБ «Приватбанк» не мало права на час проведення антитерористичної операції нараховувати їй як особі, що переселилася з міста Луганська, пеню та/або штрафи на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором. Вона не давала відповідачу будь-якого розпорядження чи своєї згоди на списання з її рахунку грошових коштів.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Печерського районного суду міста Києва.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

18 травня 2018 року справу № 757/37515/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 03 вересня 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» відкрило на ім`я ОСОБА_1 картковий рахунок № НОМЕР_1 для отримання заробітної плати.

Протягом вересня-жовтня 2015 року відповідач списав із вказаного рахунку 2 503,64 грн, які були перераховані на рахунок № НОМЕР_2 , як пояснив представник банку, для погашення кредитної заборгованості.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що ПАТ КБ «Приватбанк» неправомірно (без її розпорядження та згоди) списувало грошові кошти з належної їй картки для виплати заробітної плати в рахунок погашення кредитної заборгованості, якої в неї не існує.

Частиною першою статті 1066 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка.

Відповідно до частини третьої статті 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Згідно з частиною другою статті 1071 ЦК України грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Апеляційним судом також встановлено, що 29 жовтня 2013 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву, чим підтвердила, що зазначена заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами і правилами, а також Тарифами банку складають договір про надання банківських послуг, з якими вона ознайомлена і згідна, що засвідчила своїм підписом.

Згідно із указаною заявою їй було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку (рахунок № НОМЕР_2 ) зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.

ОСОБА_1. , користуючись кредитними коштами, періодично сплачувала заборгованість за наданим кредитом.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої та другої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Згідно з пунктом 1.1.3.2.12 Умов та правил сторони погодили, що банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих в банку рахунків клієнта в погашення кредитної заборгованості клієнта і третіх осіб за кредитами, в яких клієнт є поручителем, а також будь-якої іншої заборгованості, яка виникла у клієнта через невиконані зобов`язання перед банком.

Відповідно до пункту 26.1 статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб.

Наявність у позивача заборгованості за вказаним кредитним договором, грошові кошти на погашення якої були списані банком із карткового рахунка № НОМЕР_1 , підтверджується наданою ПАТ КБ «Приватбанк» випискою за рахунком ОСОБА_1 № НОМЕР_2 .

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову у повному обсязі, апеляційний суд правильно виходив з того, що під час укладення 29 жовтня 2013 року кредитного договору ОСОБА_1 погодилася на такі умови, як списання відповідачем грошових коштів з усіх відкритих в банку рахунків клієнта в погашення кредитної заборгованості, тому дії ПАТ КБ «Приватбанк» є правомірними.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінкузгідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення (далі - ЦПК України 2004 року), правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи ОСОБА_1 про те, що ПАТ КБ «Приватбанк» не надало будь-яких доказів на підтвердження існування у неї кредитної заборгованості та не мало права на час проведення антитерористичної операції нараховувати їй як особі, що переселилася з міста Луганська, пеню та/або штрафи на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, спростовуються наявною в матеріалах справи випискою за її картковим рахунком № НОМЕР_2 , згідно з якою станом на 31 жовтня 2015 року у неї був борг перед банком за тілом кредиту, процентами та комісією у розмірі 2 650,76 грн.

Аргументи заявника про те, що вона не давала відповідачу будь-якого розпорядження чи згоди на списання з її рахунку грошових коштів, є неспроможними, оскільки такі дії банку ґрунтувалися на умовах укладеного між сторонами кредитного договору.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржуване рішення апеляційного суду відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 20 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов