ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 жовтня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 748/972/19

Головуючий у першій інстанції - Кухта В. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1234/19

Чернігівський апеляційний суду у складі:

головуючої-судді Шитченко Н.В.,

суддів Висоцької Н.В.., Мамонової О.Є.,

із секретарем Шкарупою Ю.В.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 22 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

місце ухвалення судового рішення - місто Чернігів,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції - 22 липня 2019 року.

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачем, який зареєстровано 30 червня 1984 року виконавчим комітетом Ковпитської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, актовий запис № 9, мотивуючи заявлені вимоги тим, що спільне сімейне життя з відповідачем не склалось, шлюбні стосунки фактично припинились, і перебування у шлюбі носить формальний характер.

Рішенням від 22 липня 2019 року Чернігівський районний суд позовні вимоги задовольнив. Розірвав шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 30 червня 1984 року виконавчим комітетом Ковпитської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, актовий запис № 9. Стягнув з ОСОБА_2 на користь позивача 768,40 грн судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм процесуального права та неповноту з`ясування фактичних обставин справи, просить скасувати рішення суду в частині стягнення з неї судового збору.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції, вирішуючи питання розподілу судових витрат, не врахував приписи ст. 106 СК України та роз`яснення п. 3 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11.

Скаржник указує, що позивач жодного разу не звертався до неї з пропозицією звернутися до органів ДРАЦС із заявою про розірвання шлюбу, враховуючи, що вони не мають спільних неповнолітніх дітей. Вона особисто неодноразово просила чоловіка розірвати шлюб у досудовому порядку, на що він не погоджувався.

Зазначає, що позивач навіть не спробував добровільно врегулювати дане питання, враховуючи відсутність у них дітей та її згоду на розірвання шлюбу. На її думку, у даному випадку вбачається відсутність спору, отже і підстави стверджувати про порушення права позивача відсутні, у зв`язку з чим вважає необґрунтованим стягнення з неї судових витрат.

Відповідачем відзив на апеляційну скаргу згідно з приписами ч. 3 ст. 359 ЦПК України у встановлений строк не подавався. У поданій до апеляційного суду заяві від 04 жовтня 2019 року ОСОБА_1 указав про безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат таким вимогам не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами втрачені почуття взаєморозуміння і поваги, шлюбні стосунки фактично припинились і перебування у шлюбі носить формальний характер, у зв`язку з чим примирення між подружжям неможливе. З урахуванням приписів ст. 141 ЦПК України стягнув з ОСОБА_2 на користь позивача 768,40 грн судового збору.

Судове рішення в частині задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу не оскаржується, тому, відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом в цій частині не переглядається.

Разом з тим, з висновком суду першої інстанції щодо розподілу судових витрат у повній мірі не може погодитись апеляційний суд, виходячи з наступного.

Дійшовши висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу, суд першої інстанції, розглянувши даний спір, вирішив питання розподілу судових витрат з порушенням процесуальних норм.

Так, за змістом ч.ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України. Так, за приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічні положення містяться у ч. 3 ст. 7 ЗУ «Про судовий збір».

У справі встановлено, що у квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу (а.с. 1а-2).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 за подання позову до суду був сплачений судовий збір у сумі 768,40 грн, що підтверджується квитанцією відділення «Преображенське» Чернігівського РУ АТ КБ «ПриватБанк» від 12 квітня 2019 року № 0.0..1 (а.с. 1).

Ухвалою Чернігівського районного суду від 22 квітня 2019 року було відкрито загальне позовне провадження у даній справі, у якій відповідачу було роз`яснено право подати відзив у відповідності до вимог ст. 178 ЦПК України (а.с. 7-8).

У наданому відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 зазначила, що не заперечує проти розірвання шлюбу, проте не погоджувалась з посиланнями позивача відносно часу, з якого вони не проживають разом, тобто фактичного припинення між ними шлюбних відносин, а також з його твердженням щодо її ухилення від розірвання шлюбу у досудовому порядку (а.с. 12-14).

21 травня 2019 року відповідач надала заяву про розгляд справи без її участі, у якій також указала, що визнає позовні вимоги та не заперечує проти їх задоволення (а.с. 19).

Ухвалою від 21 травня 2019 року Чернігівський районний суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 22 липня 2019 року (а.с. 20).

Отже наведені вище письмові матеріали справи у повній мірі свідчать про визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті.

У порушення вищенаведених норм та не в повній мірі з`ясувавши обставини справи, районний суд, задовольнивши у повному обсязі позов, який відповідач визнала до початку розгляду справи по суті, стягнув з останньої на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн, тобто у повному розмірі, що був сплачений позивачем при зверненні з позовом до суду.

Оскільки колегія суддів погоджується з висновком районного суду про задоволення позову, який визнала відповідач до початку розгляду справи по суті, беручи до уваги приписи ст.ст. 141, 142 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належить стягнути судовий збір у розмірі 384,20 грн, а позивачу - повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при подачі позову.

За положеннями ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для задоволення позову, при цьому неправильно вирішив питання розподілу судових витрат, а отже рішення суду, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, слід змінити в частині їх розподілу.

Керуючись ст.ст. 142, 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 22 липня 2019 року в частині розподілу судових витрат змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини рішення у такій редакції: «Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 384,20 грн. Повернути ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при подачі позову відповідно до квитанції відділення «Преображенське» Чернігівського РУ АТ КБ «ПриватБанк» від 12 квітня 2019 року № 0.0..1 у розмірі 384 (триста вісімдесят чотири) грн 20 коп.».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 жовтня 2019 року.

Головуюча: Судді: