Дата документу 20.03.2019 Справа № 320/4225/17
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 320/4225/17Головуючий у 1-й інстанції Горбачова Ю.В. Повний текст рішення складено 07.12.2018 року.
Пр. № 22-ц/807/1089/19Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Бєлової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Маттіол», ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні кімнатою шляхом виселення

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом (а.с.2-4), який в подальшому уточнила (а.с. 67-69) та в якому просила усунути перешкоди в користуванні кімнатою АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідача ОСОБА_3 з вищезазначеної кімнати № 27, що розташована у гуртожитку за вищевказаною адресою.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що вона та ОСОБА_4 є власниками будівлі по просп. 50-річчя Перемоги в місті Мелітополі Запорізької області. ТОВ «Маттіол» отримало вищевказане приміщення в позичку для користування з метою заняття господарською діяльністю (здача в оренду приміщень), здійснює обслуговування гуртожитку, укладає договори з комунальними службами. 01 січня 2016 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір найму житлового приміщення, а саме кімнати АДРЕСА_1. Згідно умов договору плата за проживання складає 300 грн. на місяць і вноситься не пізніше 23 числа кожного місяця. За несвоєчасне внесення платежів оплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочки. Строк дії договору до 31.12.2016 року. Наймач зобов'язаний переукласти (продовжити) даний договір на новий термін, або звільнити найняте приміщення після закінчення обумовленого в договорі строку. Наймодавець має право вимагати від наймача звільнення приміщення в тому числі, якщо наймач не платить по договору найму протягом двох місяців. В порушення умов договору, а саме п.2.2.6 відповідач по справі не переуклав договір на новий термін, приміщення не звільнив. Плату за фактичне користування приміщенням, після розірвання договору найму (закінчення строку дії договору) відповідач по справі не вносить, вимогу виконати умови договору і надати будь-які пояснення ігнорує, приміщення не звільняє, за користування приміщенням не платить більше 5 місяців, чим порушує її право розпорядження власним майном, а також право отримувати прибуток від господарської діяльності (надання в оренду власного нерухомого майна), наносить їй фінансову шкоду (на час подання позовної заяви тільки пряма недоплата за умовами договору найму, що втратив чинність, без врахування пені склала б 1800 грн.), у зв'язку з чим позивач змушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 червня 2017 року (а.с.8) позовну заву позивача у цій справі залишено без руху.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 липня 2017 року (а.с.8) позовну заву у цій справі повернуто позивачеві.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 14 листопада 2017 року (а.с. 60-62) в порядку задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 липня 2017 року у цій справі скасовано, направлено справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 січня 2018 року (а.с. 86) провадження у справі відкрито.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 листопада 2018 року (а.с 168-171) у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційні скарзі (а.с. 179-182) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (а.с. 189).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 197), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 199).

Відповідач ОСОБА_3 подав апеляційному суду заперечення (відзив) на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі (а.с. 206-234).

У судове засідання 20 березня 2019 року належним чином повідомлена апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (а.с. 235) позивач ОСОБА_2 не з'явилась, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістила, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавала.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажною причину неявки у дане судове засідання позивача ОСОБА_2 та на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останньої за присутністю її представника - ОСОБА_4 (а.с. 239-240), який одночасно є у цій справі третьою особою та представником також третьої особи ТОВ «Маттіол», а також за присутністю відповідача ОСОБА_3 та представника останнього - ОСОБА_5 (а.с. 241).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення всіх учасників цієї справи, що з'явились, у тому числі:

- ОСОБА_4, який у тому числі зазначав, що витяг з відповідного реєстру на підтвердження чинності на час розгляду цієї справи права власності позивача на вищезазначений гуртожиток суд першої інстанції міг отримати самостійно, надав апеляційному суду для огляду «непогашені», тобто чинні оригінали свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07.06.2006 року на будівлю гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 частка 1/1 на ім'я позивача ОСОБА_2 з відміткою на звороті останнього, що рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 20.11.2007 року, справа № 2-5730, 2/5 частини будівлі (на першому та другому поверсі загальною площею 1359,6 кв. м) визнано на праві приватної власності за ОСОБА_4; витягу КП «Мелітополського МБТІ» від 07.06.2006 року про реєстрацію 07.06.2006 року права власності на вказаний гуртожиток за ОСОБА_2, копії яких було долучено до матеріалів цієї справи (а.с. 242-245) та посвідчено відповідність останніх оригіналам апеляційним судом, оскільки, наявні вже у матеріалах цієї справи копії цих документів, що надавались суду першої інстанції позивачем (а.с. 79-81), не містять всіх реквізитів останніх, зокрема серії та номеру бланку внизу кожної сторінки;

- відповідача ОСОБА_3 та представника останнього - ОСОБА_5, які у тому числі на запитання апеляційного суду зазначали, що вони не визнають за позивачем ОСОБА_2 права власності на вищезазначений гуртожиток, 19 березня 2019 року Запорізький апеляційний суд за апеляційною скаргою ОСОБА_6, правонаступником якої є ОСОБА_7, скасував вищезазначене рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 20.11.2007 року у справі № 2-5730, але надати копію останнього вони апеляційному суду у цій справі не можуть,

перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст. ст. 10, 12, 13, 57, 76, 80, 81, 95, 258, 259, 265, 354, 355 ЦПК України, ст. 47 Конституції України, ст. ст. 4, 109, 127-129 ЖК України, ст. ст. 310, 311 ЦК України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, протоколами до неї, та виходив із недоведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є обґрунтованим та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає.

Так, встановлено, що позивач ОСОБА_2 була на час ухвалення судом першої інстанції оскаржуємого рішення у цій справі та є на час перегляду цієї справи апеляційним судом власником будівлі гуртожитку по АДРЕСА_1, зокрема поверху, на якому розташована кімната № 27, з якої вона просила у своєму позові у цій справі виселити відповідача ОСОБА_3

Належні допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Таким чином, ОСОБА_2 є належним позивачем у цій справі. ОСОБА_4 є лише представником позивача ОСОБА_2 у цій справі, самостійних позовних вимог до ОСОБА_3 у цій справі не заявляв.

Тому, при апеляційному перегляді цієї справи не мають значення обставини, повідомлені у судовому засіданні стороною відповідача про скасування 19 березня 2019 року Запорізьким апеляційним судом за апеляційною скаргою ОСОБА_6, правонаступником якої є ОСОБА_7, рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 20.11.2007 року у справі № 2-5730, за яким 2/5 частини будівлі (на першому та другому поверсі загальною площею 1359,6 кв. м) визнано на праві приватної власності за ОСОБА_4, навіть, якщо останнє відповідає дійсності, оскільки копія вказаного судового рішення апеляційного суду в іншій справі стороною відповідача для долучення до матеріалів цієї справи додана не була.

Передача ОСОБА_2 своєї власності у вигляді будівлі вищезазначеного гуртожитку за договором позички від 01.01.2017 року (копія а.с. 75) ТОВ «Маттіол» у безоплатне строкове користування не позбавляє ОСОБА_2 права власності на вищезазначену належну їй будівлю гуртожитку чи частину останнього.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов'язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

Додаткові помилкові висновки суду першої інстанції не можуть бути підставою для скасування апеляційним судом правильного по суті рішення суду першої інстанції у цій справі за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2

Оскільки, судом першої інстанції було правильно встановлено, що хоча відповідач ОСОБА_3 й зареєстрований у кімнаті № 50 у вищезазначеному гуртожитку по АДРЕСА_1 (паспорт з відміткою про реєстрацію з 03.09.2002 року (копія а.с. 41), але фактично він проживає у кімнаті № 27 цього гуртожитку, в яку він вселився свого часу на законних підставах, як член сім'ї (син) ОСОБА_8 (ордер від 18.04.1995 року, копія а.с. 43).

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

За загальнодоступною інформацією вул. 4-та Повздовжня в м. Мелітополь була перейменована на просп. 50-річчя Перемоги.

Тому, при вищевикладених обставинах, самі по собі факт закінчення 31.12.2016 року строку договору найму житлового приміщення у вигляді кімнати № 27 у вищезазначеному гуртожитку, укладеного 01.01.2016 року між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 (копія а.с. 71), чи наявність будь-якої заборгованості відповідача по оплаті гуртожитку у вигляді кімнати № 27 (а.с.98), не можуть бути підставою для виселення ОСОБА_3 із вищезазначеної кімнати у гуртожитку в порядку задоволення позову ОСОБА_2 про усунення їй перешкод в порядку ст. 391 ЦК України у цій справі.

Оскільки, право ОСОБА_3 на кімнату № 27 у вищезазначеному гуртожитку виникло ще задовго до того, як ОСОБА_2 стала власником вищезазначеного гуртожитку і правові підстави, передбачені ЖК УРСР для виселення останнього із вказаної кімнати, на час розгляду цієї справи судом першої інстанції відсутні та не були доведені позивачем у цій справі.

Тому, доречним у даному випадку є посилання суду першої інстанції на рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00, яким встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Факт проживання ОСОБА_3 у кімнаті № 27 вищезазначеного гуртожитку лише з 01.01.2016 року (дати укладення вищезазначеного договору найму цієї кімнати із ФОП ОСОБА_2), на якому наполягали позивач та її представник у цій справі, ґрунтується на припущеннях.

Хоча, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування позивача ОСОБА_2, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 та її представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

В силу вимог ст. 78 ЦПК України (допустимість доказів) не можна показами свідків підтверджувати факти, які мають бути підтверджені іншими засобами доказування, зокрема письмовими доказами у цій справі (факт реєстрації та проживання певних осіб у певних кімнатах гуртожитку).

Тому, перекручення судом першої інстанції показів свідка з боку позивача - ОСОБА_9, на чому наполягала позивач у своїй апеляційній скарзі у цій справі та її представник у судовому засіданні в апеляційному суді, якщо останнє, навіть, дійсно мало місце, не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції у цій справі апеляційними судом за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2

Разом із тим, ОСОБА_2, як власник, не позбавлена права у подальшому захищати свої права в іншій спосіб: шляхом зобов'язання ОСОБА_3 укласти із нею відповідний договір на новий строк чи визнання відповідного договору із відповідачем укладеним на певних умовах або стягнення з останнього будь-якої заборгованості по оплаті вказаної кімнати гуртожитку тощо.

При вищевикладених обставинах, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки обставини, які мав довести позивач в обґрунтування своїх вимог залишилися недоведеними, тому позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню у цій справі.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача у цій справі, викладену в її позові, яку вона та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_2

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема позивачем апеляційному суду не надані.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Встановлено, що оскаржуємим рішенням суд першої інстанції не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору (а.с. 178, 192), сплаченого при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду у цій справі.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-368, 372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 листопада 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 25.03.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.