КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи № 759/16839/16

Апеляційне провадження 22-ц/824/8130/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів Мазурик О.Ф., Кравець В.А.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану через представника ОСОБА_3 , на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 березня 2019 року, ухвалене під головування судді Ул`яновської О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Українська транспортна страхова компанія» про відшкодування збитків за наслідками дорожньо-транспортної пригоди,

в с т а н о в и в :

у грудні 2016 рокуОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , в якому просив стягнути з останньої в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 49 500 грн, 950 грн витрат на послуги експерта, а також стягнути витрати, понесені при розгляді справи про адміністративне правопорушення та у цивільній справі у сумі 40 195,90 грн, які включають 3 905 грн - витрати на проведення експертного дослідження при розгляді справи про адміністративне правопорушення, 575,70 грн - витрати на оформлення довідки про стан технічних засобів регулювання дорожнього руху, 28 755,20 грн- витрати на правовому допомогу при розгляді справи про адміністративне правопорушення, 6 960 грн - витрати на правовому допомогу при розгляді цивільної справи № 759/8065/16ц.

В обґрунтування позову зазначав, що 02.12.2014 з вини відповідача сталася ДТП, внаслідок якої було пошкоджено належний йому автомобіль Шевроле д.н.з. НОМЕР_1 . Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 20.07.2015 ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення. На час ДТП цивільна правова відповідальність власника автомобіля Вольво д.н.з. НОМЕР_2 , яким керувала ОСОБА_2 була застрахована. З метою встановлення вартості відновлювального ремонту транспортного засобу і вартості матеріальних збитків він замовив незалежну експертну оцінку, за результатами якої вартість відновлюваного ремонту його автомобіля складає 56 117,83 грн, а вартість матеріального збитку з врахуванням втрати товарної вартості - 61 769,65 грн. За послуги з оцінки автомобіля ТОВ «Юніверсал Ассістанс-Україна» сплачено 950 грн. 27.04.2016 він звернувся до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування та надав усі необхідні документи, проте у травні 2016 року отримав лист від страховика, у якому повідомлялося, що у виплаті страхового відшкодування відмовлено, у зв`язку з пропуском строку звернення в 1 рік з дати настання страхового випадку. У зв`язку з відмовою страховика виплатити страхове відшкодування він звернувся до суду із заявою в якій просив стягнути із ОСОБА_2 відшкодування збитків, які виходять за межі страхового ліміту, втрату товарної вартості та франшизу у розмірі 12 769,83 грн, а з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» - страхове відшкодування у розмірі 49 500 грн. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27.09.2016 стягнуто із ОСОБА_2 12 769,83 грн та судові витрати, а у задоволенні позову до ПрАТ «УТСК» відмовлено. Крім цього, зазначав, оскільки відповідач є володільцем джерела підвищеної небезпеки та є винним у вчиненні ДТП, вважає за необхідне стягнути з неї вартості відновленого ремонту транспортного засобу, оплата за послуги експерта, а також витрати за надання правових допомоги адвокатом.

Ухвалою суду від 07.06.2018 до участі у справі як третю особу залучено ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія».

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29.03.2019 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 49 500,00 грн, витрати на послуги експерта у сумі 950,00 грн, що разом складає 50 450,00 грн. В решті позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_2 через представника подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме вважає, що суд не вірно застосував норми Закону України «Про страхування» та Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача на час настання страхового випадку була застрахована, то обов`язок відшкодувати шкоду покладається на страховика. Висновки суду суперечать правовій позиції Великої палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц. Крім того, стягуючи витрати за складання експертного висновку, суд не врахував, що ці вимоги вже були предметом судового розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомленням учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 02.12.2014 по вул. Героїв Космосу, 4 у м. Києві відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Вольво» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «Шевроле» д.н.з. НОМЕР_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 20.07.2015 винною у даній ДТП визнано ОСОБА_2

На час ДТП цивільно правова відповідальність власника автомобіля «Вольво» д.н.з. НОМЕР_2 була застрахована у ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» з лімітом відповідальності за майнову шкоду 50 000 грн, франшиза 500 грн.

Згідно звіту № 83839.06.15 від 25.04.2016 про оцінку вартості матеріального збитку транспортного засобу «Шевроле» д.н.з. НОМЕР_1 , вартість відновлювального ремонту автомобіля становить 56 117,83 грн, а вартість матеріального збитку - 61 769,65 грн.

За складання звіту позивачем сплачено ТОВ «Юніверсал Ассістанс-Україна» 950 грн.

Позивач звернувся до ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» із заявою про виплату страхового відшкодування, проте у такій виплаті йому відмовлено у зв`язку з тим, що заява подана за пропуском річного строку з часу настання страхового випадку (п. 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовними вимогами до ОСОБА_2 та ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27.09.2016 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат по відшкодуванню матеріальної шкоди спричиненої в результаті ДТП у розмірі 12 769,83 грн.

З аналізу цього рішення вбачається, що сума 12 769,83 грн включає в себе різницю між вартістю матеріального збитку та лімітом страхового відшкодування, передбаченого полісом, а також судом стягнуто подвійну суму франшизи (61 769,65 - 49 500 (уже з вирахуванням франшизи) + 500 (франшиза).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у випадку відмови у виплаті страхової виплати відповідальність у повному обсязі має нести особа, яка завдала шкоди.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно п.1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом із тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 01.07.2004 року № 1961 -IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Відповідно до ст. 5 цього Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (ст. 6 Закону).

За змістом Закону № 1961-IV (ст. 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Отже сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик, а договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IV порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

Згідно зі ст. 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Саме така правова позиція викладена у постановах Великої палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц, від 03.10.2018 у справі № 760/15471/15-ц. У цих постановах Верховний Суд відступив від правового висновку, сформованого у постанові Верховного Суду України від 23.12.2015 у справі № 6-2587цс15, на якому базується Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27.09.2016.

Суд першої інстанції не врахував змінену правову позицію та помилково стягнув з відповідача суму страхового відшкодування, обов`язок по виплаті якого лежить на страховику, за умови дотримання особою, яка звертається із заявою про виплату страхового відшкодування вимог закону щодо подачі необхідних документів та щодо строків звернення.

Відмова в позові до ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» не є підставою для стягнення розміру страхового відшкодування з винної особи, цивільно -правова відповідальність якої на час ДТП була застрахована.

В той же час витрати на складання звіту про розмір шкоди у сумі 950 грн, не входять до страхової виплати, а тому суд правильно стягнув цю суму з відповідачки.

Доводи апеляційної скарги про те, що спір про стягнення цієї суми вже розглядався судом не спростовують висновків суду, оскільки з рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27.09.2016 вбачається, що вимоги про стягнення 950 грн за складання звіту позивач заявляв до ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія», а не до ОСОБА_2 Такі витрати не відносяться до судових витрат, а відтак є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про стягнення з відповідачки 49 500 грн в рахунок відшкодування збитків підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в позові. Рішення ж в частині стягнення 950 грн є законним та обгрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування витрат, понесених при розгляді адміністративного матеріалу та у іншій цивільній справі не оскаржується, а відтак в апеляційному порядку не перевіряється.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 березня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_2 49 500 грн в рахунок відшкодування збитків скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в позові.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови виготовлений 04.06.2019.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді В. А. Кравець

О. Ф. Мазурик