КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/4756/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2019 року місто Київ

справа № 756/9497/16-ц

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 листопада 2018 року, ухвалене під головуванням судді Шевчука А.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2016 року позивач звернувся до Оболонського районного суду міста Києва з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 479750 доларів США та 10000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 19 травня 2008 року між ним та ПАТ «Універсал банк» укладено договір банківського обслуговування фізичної особи №000107994 на підставі якого відкрито поточний рахунок фізичної особи резидента у валюті - USD№ НОМЕР_3 .

Вказував, що відповідно до вказаного договору відповідач прийняв від нього на поточний рахунок грошові кошти в сумі 479 750 доларів США, проте всупереч умовам договору ПАТ «Універсал Банк» починаючи з 15 червня 2016 року не виконує взяті на себе зобов`язання та відмовляється обслуговувати рахунок й видавати належні йому грошові кошти.

Зазначав, що такими діями відповідача порушено його права як споживача визначені Законом України «Про захист прав споживачів» на вільне розпорядження своїм майном та вказані дії завдають йому матеріальної та моральної шкоди.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 16 листопада 2018 рокув задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказувала, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не звернув уваги на правові позиції Верховного Суду України, не з`ясував, що порушено право позивача і воно підлягає захисту, не з`ясував відповідність та правомірність дій банку вимогам закону та умовам укладеного договору, а тому вважає, що рішення не відповідає вимог ст.263 ЦПК України.

Зазначала, що відповідно до ст.ст.1066, 1068, 1074 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Посилалася на те, що списання коштів з рахунку позивача проведено з порушенням правил ведення банківських операцій, без погодження з особою власником рахунку, оскільки списання будь-яких коштів банком можливо лише при наявності згоди особи на проведення банківської операції.

Зауважувала, що відповідно до умов кредитного договору при достроковому погашенні кредиту банк має надати новий графік погашення, однак відповідачем таких доказів надано не було.

Посилалася на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відмовляючи позивачу повернути кошти, які належать йому на праві власності, відповідач порушує ст.1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вказувала, що розрахунок заборгованості за договором кредиту, який був даний відповідачем в підтвердження своїх заперечень не підтверджений жодним первинним документом, а тому не є належним та допустимим доказом.

Зазначала, що суд першої інстанції у порушення приписів ст.19 Конституції України, ч.1 ст.14 ЦК України, ст.ст.44, 81, 83, ЦПК України вийшов за межі своїх повноважень та протиправно надав право представнику ПАТ «Універсал банк» подавати докази за межами встановлених строків.

Від відповідача ПАТ «Універсал банк» до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому останній вказує, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити. Посилався на те, що банк діяв відповідно до умов договору, а позивач, звернувшись до суду з даним позовом жодним чином не обґрунтував та не довів належними та допустимими доказами в чому саме полягає порушення його прав та законних інтересів. Зауважував, що ОСОБА_1 довідався або міг довідатися про порушення свого права ще у вересні 2009 року, однак звернулася до суду 21 липня 2016 року, тобто через сім років після зарахування коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, з пропуском строку позовної давності.

Позивач та його представник у суді апеляційної інстанції доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для його задоволення, скільки судом під час розгляду справи не встановлено порушення відповідачем прав позивача як споживача фінансових послуг.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків зокрема є договори та інші правочини.

Згідно з ч.1 ст.14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 1 ст.626, ст.629 ЦК Українивизначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних справ та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно з ч.2 ст.1071 ЦК України (в редакції чинній на момент укладення договору) грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених договором між банком і клієнтом.

Положеннями ч.1 ст.1054 ЦК України (в редакції на момент укладення договору) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з матеріалів справи, 19 травня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Універсал Банк» укладено договір банківського обслуговування фізичної особи №4 на підставі якого, цього ж дня відкрито поточний рахунок фізичної особи резидента у валюті - USD НОМЕР_3 / НОМЕР_2 (т.1 а.с. 6-9).

Згідно заяв на переказ готівки: від 15 вересня 2008 року; 19 грудня 2008 року; 21 травня 2009 року; 09 червня 2009 року; 03 вересня 2009 року; 29 жовтня 2009 року; 14 червня 2010 року на зазначений рахунок ОСОБА_1 внесено грошові кошти в загальній сумі 479750 доларів США із призначенням платежу «поповнення поточного рахунку» (т.1 а.с. 10-16).

Відповідно до п.4.1. вказаного договору банківського обслуговування фізичної особи банк зберігає за собою повноваження щодо списання грошових коштів із будь-якого рахунку клієнта для своєчасного виконання грошових зобов`язань клієнта перед банком, в тому числі погашень кредитів та відсотків чи будь-яких інших грошових зобов`язань клієнта перед банком, що витікають з цього договору або будь-яких інших, що укладені чи будуть укладені між сторонами в майбутньому.

З матеріалів справи вбачається, що 21 травня 2008 року між сторонами укладено кредитний договір №065-2008-1591 за умовами якого ОСОБА_1 отримав від ВАТ «Універсал Банк» грошові кошти в сумі 634030 доларів США для придбання майна та зобов`язався повернути кредит і сплатити відсотки за його використання (базова процентна ставка 12,45 % річних та підвищена ставка 37,35 %) (т.1 а.с. 34-39).

Згідно з п.2.4. зазначеного договору позичальник взяв на себе обов`язок щомісячно в дату погашення платежів здійснювати зарахування відповідної суми коштів на поточний рахунок відкритий згідно п. 2.1.3. договору.

Відповідно до п.п.2.1, 2.1.3. зобов`язаннящодо видачі кредиту виникає лише після відкриття позичальником рахунку № НОМЕР_3 ( НОМЕР_2 ) для здійснення розрахунково-касового обслуговування операцій з надання та погашення кредиту.

Пунктом 3.5. договору передбачено, що для своєчасного виконання грошових зобов`язань позичальник уповноважує кредитора списувати кошти з будь-яких рахунків позичальника у випадках настання термінів сплати грошових зобов`язань.

Згідно з п.2.10. у випадку якщо на поточному рахунку позичальника знаходиться сума більша ніж щомісячний платіж відбувається погашення лише суми щомісячного платежу. Решта суми залишається на рахунку до настання наступної дати погашення щомісячного платежу.

На підставі заяви позивача від 29 жовтня 2009 року здійснено дострокове часткове погашення кредиту згідно кредитного договору №065-2008-1591, шляхом списання із поточного рахунку грошових коштів в сумі 172211, 58 доларів США (т.1 а.с. 51, 112).

Окрім того, відповідно до заяви позивача від 27 вересня 2010 року він просив зарахувати кошти в сумі 144837,10 доларів США, розміщені на рахунку № НОМЕР_3 для погашення кредиту згідно договору №065-2008-1591, як плановий платіж або дострокове погашення. Одночасно вказаною заявою позивач повідомив про свою обізнаність щодо наслідків її виконання та вказував, що він повністю задоволений рішеннями і діями банку, які прийняті відносно нього щодо дострокового погашення кредиту та інших грошових зобов`язань позичальника за вищевказаним кредитним договором. Цього ж дня із рахунку позивача списано 143374, 48 доларів США (т.1 а.с. 53, 111).

Також, 13 жовтня 2014 року між сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору №065-2008-1591, відповідно до п.4 якої підтверджено, що заборгованість, яка не повернута позичальником становить 96644,03 доларів США (т.1 а.с. 45-46).

Згідно наявного в матеріалах справи розрахунку станом на 10 березня 2016 року за позивачем рахується заборгованість за кредитним договором №065-2008-1591 в сумі 101036,06 доларів США (т.1 а.с. 47).

Відповідно до виписки з особового рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_3 за період21 травня 2008 - 05 грудня 2016 років остання кредитна операція датується 13 квітня 2016 роком. В подальшому на рахунку грошові кошти відсутні та рух коштів не здійснювався (т.1 а.с. 48-67).

З огляду на зазначені норми матеріального права встановлені судом обставини справи, враховуючи, що позивач укладаючи договір про банківське обслуговування фізичної особи та кредитний договір погодився із всіма їх умовами та надав банку повноваження щодо списання грошових коштів із будь-якого свого рахунку для своєчасного виконання зобов`язань, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в сумі 479750 доларів США, які були списані з його рахунку у відповідності до п.4.1. договору банківського обслуговування, на виконання позивачем умов кредитного договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до ст.1066, 1068, 1074 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд, колегія суддів відхиляє, оскільки банк здійснив договірне списання коштів з рахунку позивача, передбачене п.4.1 ст.4 договору банківського обслуговування та п.3.5 кредитного договору.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що списання коштів з рахунку позивача проведено з порушенням правил ведення банківських операцій, без погодження з особою власником рахунку, оскільки списання будь-яких коштів банком можливо лише при наявності згоди особи на проведення банківської операції, колегія суддів відхиляє, враховуючи наступне.

Відповідно до ч.2 ст.1071 ЦК України грошові кошти можуть бути списані з рахунку клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Відповідно до п.4.1. ст.4 договору банківського обслуговування фізичної особи для своєчасного виконання грошових зобов`язань клієнта перед банком, в тому числі погашень платежів та комісій, погашень кредитів або відсотків, або будь-яких інших грошових зобов`язань клієнта перед банком, що витікають з цього договору або будь-яких іншого договору, що укладений або буде укладений у майбутньому між сторонами (в т.ч. кредити всіх типів) та/або тарифів та/або додатків до таких договорів, клієнт уповноважує банк списувати кошти з рахунків клієнта у випадках, коли клієнт має грошові зобов`язання перед банком та не сплачує їх у встановленому порядку та строки. Для цього клієнт доручає банку, зокрема списати грошові кошти з будь-якого рахунку клієнта в національній валюті та/або іншій валюті відкритого в банку, в наступній сумі та валюті: в сумі та валюті такої фактичної заборгованості Клієнта.

Наявні в матеріалах справи документи (заяви позивача від 29 жовтня 2009 року, 27 вересня 2010 року та додаткова угода від 13 жовтня 2014 року) підтверджують обізнаність позивача із фактом списання коштів із його поточного рахунку, а також свідчать про те, що списання коштів банк проводив за особистою згодою позивача.

Враховуючи викладене, банк на підставі п.4.1 ст.4 договору банківського обслуговування та за особистою згодою позивача здійснив договірне списання коштів з поточного рахунку ОСОБА_1 та направив їх на погашення простроченої заборгованості за кредитним договором.

У судовому засіданні апеляційного суду позивач вказував на те, що заяву від 27 вересня 2010 року він не підписував, а чи підписував він заяву від 29 жовтня 2009 року він не пам`ятає.

Разом з тим, доказів того, що підписи на заявах від 29 жовтня 2009 року та 27 вересня 2010 року здійснені не ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Також позивач у судовому засіданні зазначив, що рішень суду про визнання дій банку неправомірними на даний час не має.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідно до умов кредитного договору при достроковому погашенні кредиту банк має надати новий графік погашення кредиту, однак відповідачем таких доказів надано не було, колегія суддів вважає такими, що не мають правового значення для вирішення даної справи.

Також безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що відмовляючи позивачу повернути кошти, які належать йому на праві власності, відповідач порушує ст.1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, так як позивач уклавши з відповідачем 19 травня 2008 року договір №000107994 банківського обслуговування фізичної особи особисто уповноважив банк на списання коштів з рахунку у випадках, коли він має грошові зобов`язання перед банком та не сплачує їх у встановленому порядку та строки (ст.4 договору банківського обслуговування).

Доводи апеляційної скарги про те, що розрахунок заборгованості за договором кредиту, який був даний відповідачем в підтвердження своїх заперечень не підтверджений жодним первинним документом, а тому не є належним та допустимим доказом, колегія суддів відхиляє, оскільки позивач не надав доказів того, що вказаний розрахунок є невірним.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 26 червня 2019 року.

Головуючий:

Судді: