Справа № 344/3915/16-ц
Провадження № 22-ц/4808/756/19
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Ясеновенко Л.В.,

за участю секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Палюгою Іваном Васильовичем, на рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Пастернак І.А., ухвалене 4 березня 2019 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 19 березня 2019 року, у справі за позовом Кредитної спілки «Аккорд» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У лютому 2012 року Кредитна спілка «Аккорд» звернулась у суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що відповідно до укладеного договору №Ів-ФрВ/1336 від 17 листопада 2007 року відповідач отримав кредит у розмірі 5 346,75 грн строком до 17 листопада 2008 року зі сплатою відсотків. В порушення вимог закону та умов договору він не виконував зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість в сумі 19 799,11 грн. З них: 5 346,75 грн заборгованості за кредитом, 9 105,61 грн заборгованості за відсотками, 5 346,75 грн пені. Посилаючись на вказані обставини КС просила стягнути з ОСОБА_1 зазначену суму заборгованості за договором та судові витрати.

Справа розглядалась судом першої інстанції неодноразово.

Останнім рішенням Івано-Франківського міського суду від 4 березня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь КС «Аккорд» заборгованість за кредитним договором № Ів-ФрВ/1336 від 17 листопада 2007 року в розмірі 19 799,11 грн, з них: 5 346,75 грн заборгованість за кредитом, 9 105,61 грн заборгованість за відсотками, 5 346,75 грн пеня, а також 214,60 грн витрат по оплаті судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 належним чином не виконував свої зобов`язання за кредитним договором, унаслідок чого допустив заборгованість, яка підлягає стягненню на користь спілки. При цьому суд вважав, що сторонами встановлено термін позовної давності тривалістю 10 років, що відповідає вимогам частини 1 статті 259 ЦК України та свідчить про дотримання спілкою строків звернення до суду за захистом порушеного права.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Палюга І.В., подав апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що кінцевою датою повернення кредиту за договором є 17 листопада 2008 року, а з позовом до суду про стягнення заборгованості за кредитом КС звернулася 2 лютого 2012 року, пропустивши позовну давність. При цьому кредитний договір не містить умов щодо погодження сторонами збільшення позовної давності. Не існує з цього приводу і додаткових умов.

Натомість, зазначення у Положенні про кредитування членів КС «Аккорд» щодо встановлення позовної давності тривалістю 10 років не є належною домовленістю сторін про таке збільшення строку, оскільки відсутні будь-які докази, що станом на момент укладення договору діяло саме це Положення. Відсутній на ньому і підпис позичальника.

Окрім того, у матеріалах справи відсутні відомості, що останій був членом кредитної спілки.

Не надано позивачем і доказів того, що під час проведення обшуку в межах кримінального провадження було вилучено кредитний договір, що перешкоджало своєчасному зверненню спілки до суду. Під час розгляду справи відповідач заявляв про застосування позовної давності. Однак, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та не зазначив мотивів, з яких відхилено доводи щодо спливу позовної давності.

Також зазначає, що в порушення вимог статтей 57-59 ЦПК України позивачем не представлено належних і допустимих доказів надання та одержання ОСОБА_1 позики, розрахунку заборгованості тощо.

Кредитна спілка «Аккорд» не скористалась правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 - адвокат Палюга І.В. доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Представник КС «Аккорд» в судове засідання, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, не з`явився, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не

перешкоджає розглядові справи у його відсутності.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Палюги І.В., дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, зазначеним вимогам закону рішення місцевого суду не відповідає.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи 17 листопада 2007 року між КС «Аккорд» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №Ів-ФрВ/1336 (а.с.6 т.1). Відповідно до його умов спілка надає позичальнику кредит у розмірі 5 346,75 грн строком до 17 листопада 2008 року, а позичальник зобов`язується щомісяця сплачувати нараховані проценти на частину кредиту в терміни та розмірах не менше, ніж вказано в рекомендованому графіку платежів (додаток №1). Проценти за користувння кредитом нараховуються на фактичний залишок суми кредиту, виходячи з розрахунку 0,1151 за кожен день користування кредитом (пункти 2.2, 2.3 договору).

Згідно з п. 3.2 договору при порушенні строків сплати кредиту нараховується пеня в розмірі 0,5 % від суми остаточної заборгованості за кожний день прострочення.

Кредитна спілка свої зобов`язання за кредитним договором виконала належним чином, що підтверджується видатковим касовим ордером від 17 листопада 2007 року № 975 (а.с.238 т.1). Натомість позичальник всупереч умов кредитного договору не здійснював платежів, внаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором.

За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як передбачено статтями 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Зі змісту розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість за кредитним договором нарахована за період з 17 грудня 2007 року до 6 грудня 2011 року та становить: 5 346,75 грн заборгованість за кредитом, 9 105,61 грн заборгованість за відсотками, 48 715,12 грн пеня. Проте, відповідно до рішення кредитного комітету від 6 грудня 2011 року розмір пені зменшено до суми боргу за кредитом 5 346,75 грн (а.с.4,5 т.1).

Статтею 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказані висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) та 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), що відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України враховуються судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Останнім днем повернення кредиту і сплати процентів за користування ним сторони встановили 17 листопада 2008 року. Після настання цієї дати право кредитної спілки на нарахування процентів за користування кредитом у передбачених договором 0,1151% за кожен день та пені припинилося. Відтак, обґрунтованою є вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за період з 17 грудня 2007 року по 17 листопада 2008 року. Позовні вимоги КС «Аккорд» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, нарахованої за період з 18 листопада 2008 року по 6 лютого 2011 року не підлягають задоволенню у зв`язку з їх необгрунтованістю.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Згідно з частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Зі змісту витягу із Положення про кредитування членів кредитної спілки «Аккорд» вбачається, що термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, пені за споживчими кредитними договорами сторонами встановлюється тривалістю 10 років, термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, пені іншого цільового призначення сторонами встановлюється тривалістю 15 років (а.с.190-191 т.1).

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази, які б підтверджували, що вказане Положення не змінювалося, а також те, що на час укладення кредитного договору Положення про кредитування членів кредитної спілки «Аккорд» містило збільшений строк позовної давності.

Окрім того, відповідно до п.4.1 кредитного договору позичальник підтверрдив, що ознайомлений з Положенням про кредитування членів КС «Аккорд» - Івано-Франківське відділення» і зобов`язується його виконувати.

У кредитному договорі №Ів-ФрВ/1336 від 17 листопада 2007 року за підписом ОСОБА_1 не міститься умов, які свідчили б про наявність домовленості сторін щодо збільшення строку давності. Окремий договір про збільшення строку давності у матеріалах справи також відсутній.

У такому разі, за відсутності окремого договору про збільшення строку позовної давності, підстав вважати, що кредитодавець та позичальник дійшли письмової домовленості про збільшення позовної давності відповідно до частини першої статті 259 ЦК України, немає.

За таких обставин висновок суду про додержання письмової форми договору щодо збільшення позовної давності є помилковим.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 6 лютого 2019 року у справі № 202/26885/13-ц (провадження № 14-491цс18).

Статтею 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Згідно рекомендованого графіка платежів погашення кредиту мало відбуватися 17 числа кожного місяця у фіксованій сумі, яка включає тіло кредиту і проценти. При цьому останій платіж повинен бути внесений 17 листопада 2008 року.

Таким чином, сторони кредитного договору встановили як строк дії договору, так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів.

Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України).

Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Отже, у випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

Із розрахунку суми заборгованості вбачається, що відповідачем не здійснено жодного платежу.

Позивач звернувся до суду з позовом 2 лютого 2012 року, тобто після спливу позовної давності навіть щодо останнього щомісячного платежу.

Матеріалами справи підтверджується, що 21 травня 2009 року в ході розслідування кримінальної справи в результаті виїмки у позивача вилучено кредитні договори укладені Кредитною спілкою «Аккорд» з членами спілки в кількості 5347 примірників, в тому числі і укладений кредитний договір №Ів-ФрВ/1336 від 17 листопада 2007 року із ОСОБА_1 (а.с.193, 194, 237, 240-242 т.1).

15 квітня 2010 року після проведення ревізії фінасово-господарської діяльності КС вся фінансово-господарська документація, кредитні договори та фінансово-господарська документація 74 відділень повернуті голові правління кредитної спілки ОСОБА_3 (а.с.18 т.1).

Відповідно до частини 5 статті 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Виходячи з загальних засад цивільного законодавства та судочинства, до поважних причин пропуску позовної давності мають бути віднесені обставини, що виникли незалежно від волі особи, яка мала право відповідної вимоги та об`єктивно унеможливили звернення цієї особи за судовим захистом у період дії строку позовної давності.

Разом з тим, позивачем не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих доказів, які б безсумнівно і достовірно підтвердили наявність дійсно непереборних обставин, які б унеможливлювали звернення кредитної спілки до суду в межах строку позовної давності після повернення оригіналу кредитного договору.

Таким чином, враховуючи, що кредитна спілка звернулась до суду з позовом із пропуском позовної давності, поважних причин пропуску позовної давності позивачем не наведено, а відповідачем заявлено клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності, апеляційний суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за період з 17 грудня 2007 року по 17 листопада 2008 року у зв`язку зі спливом позовної давності.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що кредитною спілкою не представлено належних і допустимих доказів надання та одержання позики відповідачем, розрахунку заборгованості тощо, то такі є неспроможними, оскільки спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

А отже, апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Як передбачено пунктом 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вищенаведене колегія суддів приходить до висновку, що судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому не може бути визнано законним і обґрунтованим. Відтак, підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову Кредитної спілки «Аккорд».

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини 3).

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача (пункт 2 частини 2 статті 141 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 сплачено 321,90 грн судового збору за подання апеляційної скарги та 5 000,00 грн за надання правничої допомоги (а.с.69, 83, 84, 85 т.2).

За таких обставин з Кредитної спілки «Аккорд» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню 5 321,90 грн судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Палюгою Іваном Васильовичем, задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 4 березня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Кредитної спілки «Аккорд» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з Кредитної спілки «Аккорд» (місцезнаходження: 03055, м. Київ, вул. В.Ярмоли, будинок 38, корпус 75-А, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 22871103) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1 ) 5 321,90 грн судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

Л.В. Ясеновенко

Повний текст постанови виготовлено 26 червня 2019 року.