ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5001/19 Справа № 204/1217/19 Суддя у 1-й інстанції - Книш А. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.,

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська ві 19 березня 2019 року

по справі за заявою ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу «Дніпровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» Дніпровської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2019 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Комунального закладу «Дніпровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» Дніпровської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу «Дніпровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» Дніпровської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2019 року у цивільній справі №204/1217/19 за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу «Дніпровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» Дніпровської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди та задовольнити його заяву про забезпечення позову шляхом заборони Міністерству юстиції України в особі державних реєстраторів та нотаріусах вчиняти будь-які дії щодо внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про припинення Комунального закладу «Дніпровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» Дніпровської міської ради (ідентифікаційний код юридичної особи 01984636, юридична адреса: м. Дніпро, вул. Володимира Антоновича, буд.65), поштовий індекс 49006.

У відзиві Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області та Комунальний заклад «Дніпровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» Дніпровської міської ради на апеляційну скаргу ОСОБА_1 щодо ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2019 року, просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального закладу «Дніпровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» Дніпровської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди.

12 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з заявою про забезпечення позову, в якій просив заборонити Міністерству юстиції України в особі державних реєстраторів та нотаріусах вчиняти будь-які дії щодо внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про припинення Комунального закладу «Дніпровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» Дніпровської міської ради (ідентифікаційний код юридичної особи 01984636, юридична адреса: м. Дніпро, вул. Володимира Антоновича, буд.65).

В обґрунтування своєї заяви ОСОБА_1 зазначає, що відповідач перебуває в стані припинення з 31 січня 2019 року і строк для заявлення кредиторами своїх вимог до 01 квітня 2019 року. Також, ОСОБА_1 вважає, що до моменту вирішення спору відповідач взагалі перестане існувати як юридична особа і у неї не буде правонаступників, а тому невжиття відповідних заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду у разі задоволення його позовних вимог.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 149 ЦПК України згідно приписів якої забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову

Положеннями статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову. Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

За змістом статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містить, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Відповідно до ст. ст. 152, 154 ЦПК України, заходи забезпечення позову застосовуються та скасовуються за заявою учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" зазначено, що єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі; розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам; при встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець; вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку з застосуванням відповідних заходів.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що заява про вжиття заходів забезпечення позову є необґрунтованою і задоволенню не підлягає, позивач жодним чином не обґрунтував, яким чином невжиття заходів забезпечення може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Крім того, судом враховується, що питання державної реєстрації припинення юридичної особи також не пов`язано з предметом даного спору.

Твердження апелянта, що існує імовірність того, що не лише на момент виконання рішення суду (у разі його задоволення), а ще до попереднього судового засідання майно (в тому числі рухоме майно, грошові суми тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення до нього позову може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю так і сам відповідач припинить своє існування, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки вони є передчасними та помилковими.

Статтею 104 ЦК України визначено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Відповідно до Рішення Дніпровської міської ради VІІ скликання від 23.01.2019 року №41/40 "Про реорганізацію комунальних закладів охорони здоров`я з припиненням як юридичних осіб шляхом їх перетворення у нові юридичні особи" юридична особа Комунальний заклад "Дніпровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги" Дніпровської міської ради реорганізовується шляхом перетворення у нову юридичну особу.

Статтею 108 ЦК України передбачено, що перетворенням юридичної особи є зміна її організаційно-праової форми. У разі перетворення до нової юридичної особи переходять усе майно, усі права та обов`язки попередньої юридичної особи.

Отже, твердження апелянта що на момент вирішення спору відповідач як юридична особа вже перестане існувати та будуть відсутні правонаступники, є безпідставними та повністю спростовуються нормами чинного законодавства, що регулюють питання припинення юридичної особи.

Крім того, чинним законодавством не передбачено підстав для зупинення розгляду документів, поданих для державної реєстрації юридичних осіб в разі наявності судового спору з будь-якими фізичними особами.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська ві 19 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича