ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/12/19 Номер провадження 22-ц/814/1385/19Головуючий у 1-й інстанції Кіндяк І. С. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Обідіної О.І., Панченко О.О., при секретарі судового засідання: Зеленській О.І., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 21 березня 2019 рокуу справі за позовом публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2019 року «Перший Український Міжнарожний Банк» звернувся до суду з вищезазначеним позовом до ОСОБА_1 , в якому прохав суд стягнути з відповідача на користь публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнардний банк» заборгованість за кредитним договором №GР-6669764 від 11.08.2014р. в сумі 23435,17 грн. та судові витрати щодо сплати судового збору в сумі 1762.00 грн. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідно до укладеного договору овердрафту №GР-6669764 від 11.08.2014 р., ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 9441,44 грн. строком на 24 місяці, з розміром річної процентної ставки 16%. Однак, позичальник свої договірні зобов`язання не виконав, в результаті чого виникла заборгованість станом на 14.12.2018 року на загальну суму 23435.17 грн., що є підставою для примусового повернення кредитних коштів.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 21 березня 2019 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовлено за недоведеністю.

З даним рішенням суду не погодився «Перший Український Міжнарожний Банк» та подав на нього апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просив скасувати рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 21 березня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат понесених як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції.

Крім того, апелянт прохав усі судові засідання по справі з розгляду цієї апеляційної скарги проводити у режимі відеоконференції.

Однак, враховуючи те, що предметом оскарження є рішення суду першої інстанції у справі з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, та відповідно до вимог ч.1 ст.369 ЦПК України вказана категорія справи розглядається в апеляційному порядку без виклику учасників справи. Тому, розгляд даної апеляційної скарги в режимі відеоконференції є недоцільним.

Від відповідача по справі ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання підтримуючи рішення суду першої інстанції, прохала апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 21 березня 2019 року залишити без змін.

Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до положень ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 11.08.2014р. між кредитодавцем в особі, публічного акціонерного товариства «Банк Ренесанс Капітал» та позичальником, гр. ОСОБА_1 , укладено кредитний договір оферти №GР -6669764, згідно якого, ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 9441,44 грн. строком на 24 місяці, з розміром річної процентної ставки 16%.

Також встановлено, що 19.07.2016 р. Публічне акціонерне товариство «Ренесанс Капітал» припинилося шляхом приєднання до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», що підтверджується випискою з Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Згідно наданої позивачем виписки із Статуту, вбачається, що Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» є правонаступником прав та зобовязань Публічного акціонерного товариства «Банк «Ренесеанс Капітал».

Зі змісту позову вбачається, що позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором оферти № GР -6669764 від 11.08.2014р., що станом на 14.12.2018р. становить 23435.17 та складається з: 7359,86 грн. - заборгованість за кредитом; 2138,46 грн. - заборгованість процентами; 902,84 грн. - заборгованість за комісією; 13034,01 грн. - штрафні санкції.

Відмовляючи ПАТ «Перший Український міжнародний банк» у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач звертаючись до суду із даним позов не мав належності на те правової підстави, оскільки не є стороною за кредитним договором, а також той факт, що при зміні правонаступника про це не було повідомлено позичальника у встановленому законом порядку.

Проте, з такими висновками суду, колегія суддів в цілому погодитись не може, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи та порушують норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України самостійною підставою заміни кредитора у зобов`язанні є правонаступництво. Цивільному праву відомі дві форми правонаступництва - універсальне та сингулярне.

При універсальному правонаступництві до правонаступника разом з правами первісного кредитора переходять і його обов`язки. Найпоширенішими випадками універсального правонаступництва у сучасному цивільному праві є спадкове правонаступництво і правонаступництво в разі реорганізації юридичної особи. При сингулярному правонаступництві до правонаступника переходить тільки певне право кредитора, як, наприклад, при договірній передачі прав вимоги (цесії). Таким чином, вбачається, що законодавець, закріплюючи правонаступництво як самостійну підставу заміни кредитора, мав на увазі саме універсальне правонаступництво. Підставою заміни кредитора внаслідок правонаступництва буде пряма вказівка акта цивільного законодавства (ч.3 ст.11 ЦК України), а також настання певних обставин, які мають юридичне значення (наприклад, припинення юридичної особи шляхом реорганізації).

Згідно положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 80 ЦПК).

Виходячи з вищевикладених процесуальних норм, суд апеляційної інстанції вважає, що позивач належним чином виконав свій обов`язок щодо доведення всіх обставин, які підлягають встановленню та мають значення для даної справи, оскільки в додатках до позовної заяви наявні документи (витяг з ЄДРПОУ, Статут), які підтверджують факт набуття ПАТ «ПУМБ» прав та обов`язків в порядку правонаступництва після ПАТ «Банк Ренесанс Капітал».

На підставі вищезазначеного, суд вважає, що позивачем доведено його право на отримання від відповідача кредитної заборгованості за договором, стороною якого він являється.

Висновки суду першої інстанції, про відсутність між сторонами правочину про заміну кредитора, що вказує на відсутність у позивача права вимоги до відповідача, не відповідають нормам закону, оскільки положення ст. 513 ЦК України застосовуються у випадку зміни кредитора з підстав передбачених п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України.

В силу положень ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, однак боржник повинен бути письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Згідно ч.2 ст. 517 ЦК України, боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Так, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обовязку погашення заборгованості первісному кредитору, і таке виконання є належним, що також відображено у правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23.09.2015 у справі №6-979цс15. Однак відповідач взятих на себе зобов`язань не виконувала, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за кредитом, що стало підставою для звернення до суду.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ч.1 ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Звертаючись до суду ПАТ «ПУМБ» посилався на те, що ОСОБА_1 належним чином не виконала взяті на себе зобов`язання, внаслідок чого станом на 14.12.2018 р. її заборгованість складає 23435,17 та складається з: 7359,86 грн. - заборгованість за кредитом; 2138,46 грн. - заборгованість процентами; 902,84 грн. - заборгованість за комісією; 13034,01 грн. - штрафні санкції, що підтверджується довідкою про стан та історію заборгованості за кредитним договором № GP-6669764 від 11 серпня 2014 року (а.с.16).

Даючи оцінку підставам та доводам пред`явлених позовних вимог ПАТ «ПУМБ», суд виходить з наступного.

Як, вбачається зі змісту кредитного договору та виписки по рахунку сформованої 12.12.2014 року ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» відповідачем 11.08.2014 року було отримано на картковий рахунок 7131 грн., якими остання розпорядилася на власний розсуд. Відповідно до умов договору сума кредиту в розмірі 9441.44 грн., складалася з коштів в сумі 7131 грн. перерахованих відповідачу для використання на споживчі цілі та коштів в сумі 2310.44, які призначалися для оплати по договору страхування.

Позивачем при зверненні до суду сума кредиту, яка підлягає поверненню, вказано 9441.44 грн., однак доказів того, що ними чи попереднім кредитором проводилася оплата по договору страхування не надано.

За таких обставин, колегія суддів при перевірці правильності наданого позивачем розрахунку заборгованості та визначенні дійсної суми заборгованості, виходить з того, що фактично відповідачем отримано кредит, який підлягає повернення в сумі 7131 грн.

З довідки про стан та історію заборгованості наданої позивачем та виписки по рахунку сформованої 12.12.2014 року ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» наданої відповідачем вбачається, що останньою протягом 2014 - 2015 років на погашення тіла кредиту було сплачено 3426.24 грн., тобто прострочена сума заборгованості за кредитом складає 3704.76 грн.

Таким чином, заявлена позивачем прострочена сума заборгованості за кредитом в сумі 7359.86 грн. не підтверджується надами позивачем доказами та частково спростовується доказами наданими відповідачем, а тому вона відповідно пілдягає корегуванню до суми зазначеної вище.

Відповідно до статті 536 ЦК за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Умовами спірного кредитного договору встановлено щомісячну сплату (до 11-го числа) процентів за кредитом у розмірі 16 % річних на суму залишку заборгованості за кредитним договором, який наданий до 11 серпня 2016 року включно.

З наданого суд розрахунку вбачається, що проценти позивачем нараховано відповідно до умов договору, а тому їх вимоги в цій частині у сумі 902,84 грн. є обґрунтованими.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року.

За положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на момент укладення спірного договору (01.07.2016 р.), кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно п. 17, 23 ст. 1 вищезазначеного Закону, послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Дана правова позиція, висловлена Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16, а також у постанові Верховного Суду по справі №766/1497/16-ц від 06 червня 2018 року.

Враховуючи вищезазначене, встановлення позивачем щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості суперечить вимогам статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка була чинна на момент укладення кредитного договору.

Статтею 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин, або правочин визнаний судом недійсним є недійсним з моменту його вчинення.

За таких обставин, виходячи з того, що положення договору про встановлення обов`язку відповідача проводити сплату комісії є недійсними з моменту укладення договору, підстав для задоволення вимог позивача про стягнення із відповідача комісії в розмірі 2138,46 грн. відсутні. В той же час сплачені відповідачем кошти в сумі 807.30 грн., які позивачем віднесені на оплату комісії слід зарахувати в рахунок погашення тіла кредиту.

За таких обставин сума заборгованості по тілу кредиту, яка підлягає стягненню з відповідача складає 2897.46 грн.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналіз вказаних норм закону вказує на те, що кредитор має право на нарахування неустойки лише в межах строку кредитування у порядку та розмірах визначених договором, за відсутності інших домовленостей сторін, після закінчення строку кредитування, кредитор лише має право на захист своїх прав та інтересів у відповідності до ст. 625 ЦК України.

Зважаючи на правові підстави для стягнення штрафних санкцій, зазначені останнім у позові та наданні розрахунки на підтвердження відповідних сум, з яких вбачається, що штрафні санкції нараховані за межами строку кредитування, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення позовних вимог в цій частині відсутні.

Крім того, з врахуванням вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 704,80 грн.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 21 березня 2019 року, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ПАТ «Перший Український міжнародний банк»

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» - задовольнити частково.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 21 березня 2019 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (; вул. Андріївська, буд.4, м. Київ, 04070) заборгованість у сумі 3800 (три тисячі вісімсот гривень ) 30 коп., з яких: 2897.46 грн. - заборгованість по тілу кредита, 902.84 грн. - заборгованість по процентах.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» витрати зі сплати судового збору у сумі 704 (сімсот чотири гривні) 80 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 12 червня 2019 року.

Головуючий суддя : _______________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ О.І. Обідіна ______________ О.О. Панченко