Справа № 133/2718/18
Провадження № 22-ц/801/2075/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Зарічанський В. Г.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2019 рокуСправа № 133/2718/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати

у цивільних справах:

судді-доповідача: Рибчинського В.П.,

суддів: Голоти Л.О., Денишенко Т.О.,

за участю секретаря судового засідання Топольської В.О., представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Маліцької І.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 23 липня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів позики,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 , про визнання недійсними договорів позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він із ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 29.09.2007 року по 26.06.2013 року, який розірвано в органах РАЦС. ОСОБА_2 доводиться позивачу колишнім тестем.

Спір про розподіл майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між ними не виникав, так як була домовленість поділити спільно придбане майно за взаємною згодою. Зокрема, ОСОБА_1 погодилася отримати грошову компенсацію за належну їй частку в спільній сумісній власності, а він залишається в недобудованому будинку, який добудовує за власні кошти.

Одразу після розірвання шлюбу відповідач ОСОБА_1 переїхала на постійне місце проживання в Крижопільський район Вінницької області, в зв`язку із цим він звернувся до Вінницького районного суду з позовом про розподіл майна подружжя, так як будівельний паспорт на незавершений будівництвом будинок був виданий на ім`я відповідача ОСОБА_1 .

В ході розгляду даної справи у Вінницькому районному суді, ОСОБА_1 надала суду рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 24.03.2015 року, яким задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення з неї заборгованості по договорах позики в сумі 239775 грн, еквівалентно 30000 доларів США, які відповідно до розписок, ОСОБА_1 позичала у ОСОБА_2 28.05.2012 року - 20000 доларів США на придбання земельної ділянки та 10000 доларів США на придбання будівельних матеріалів.

Про існування зазначених договорів позик раніше йому відомо не було.

Вважаючи, що дані договори виходять за межі дрібного побутового, просив визнати недійсними договір позики, який укладено 28 травня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на суму 20000 американських доларів США, та договір позики, який укладено 05 липня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на суму 10000 доларів США, на загальну суму 30000 доларів США, що еквівалентно 239775 грн, оскільки він не надавав згоди як другий з подружжя на їх укладення, а також в їх укладенні не було потреби.

Рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 23 липня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів позики відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено будь-яким чином порушення його прав чи інтересів спірними договорами, стороною яких він не являється, а звернення до суду є передчасним.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_3 , посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що спірні договори позики були укладені під час шлюбу сторін, відповідно він наділений правом їх оскаржити, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

На апеляційну скаргу представник ОСОБА_5 та ОСОБА_2 - адвокат Мальцька І.О. подала відзив, в якому зазначила, що апеляційна скарга є необгрунтованою та безпідставною, а тому рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 23 липня 2019 року слід залишити без змін.

Згідно ч. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 із ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 29.09.2007 року по 26.06.2013 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 07.06.2012 року ОСОБА_6 придбала земельну ділянку в АДРЕСА_1 (а.с.17).

Згідно розписок від 26.05.2012 року та 05.07.2012 року ОСОБА_6 позичила у ОСОБА_2 відповідно двадцять та десять тисяч доларів США. (а.с. 48 - 51, справа №133/431/15-ц ).

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 24.03.2015 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по договорах позики в сумі 239775 грн, еквівалентно 30000 доларів США. Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 13.09.2016 року та постановою Верховного Суду від 26.09.2018 року рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 24.03.2015 року залишено без змін. (а.с. 9-16).

В даний час на розгляді Вінницького районного суду знаходиться справа між сторонами про поділ майна подружжя.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що позивачем не доведено будь-яким чином порушення його прав чи інтересів спірними договорами, стороною яких він не являється, а звернення до суду є передчасним.

Натомість, з матеріалів справи вбачається, що на розгляді Вінницького районного суду знаходиться справа між сторонами про поділ майна подружжя, в ході розгляду якої ОСОБА_1 посилається саме на спірні розписки, відповідно відповідач наділений правом ставити питання про визнання договорів позики недійсними, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

За таких обставин рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 23 липня 2019 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч.1, 2 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на ч. 2 ст. 65 СК України, відповідно до якої при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України та згідно роз`яснень п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ та визнання правочинів недійсним» від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчинила правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має буті спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхні малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

З матеріалів справи вбачається, що факт отримання коштів і наявність заборгованості саме ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 встановлений рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 24 березня 2015 року, яке набрало законної сили.

В силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Розписки підписано ОСОБА_1 на добровільних засадах, що відповідає її наміру по безумовному виконанню взятих на себе зобов`язань.

За таких обставин положення ч. 2 ст. 65 СК України до спірних договорів позики застосовуватись не можуть, оскільки вони не покладають на позивача жодних обов`язків по їх виконанню, з урахуванням також того, що інформації по використанню позичених коштів в інтересах сім`ї матеріали справи не містять.

Крім того, в силу ч. 1 ст. 216 ЦПК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Отже, звернення ОСОБА_3 до суду з позовом про визнання договору позики недійсним, ніяким чином не знімає з ОСОБА_1 обов`язку повернути ОСОБА_2 отримані від нього за розписками кошти.

Таким чином, позовні вимоги не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, відповідно, в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 23 липня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів позики.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач: В.П. Рибчинський

Судді: Л.О. Голота

Т.О. Денишенко