Постанова

Іменем України

19 червня 2019 року

м. Київ

справа № 591/7215/15-ц

провадження № 61-19680св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - Громадська ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , законним представником якого є ОСОБА_4 ,

третя особа - Служба у справах дітей Сумської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 13 лютого 2017 року в складі судді Бурди Б. В. та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 15 березня 2017 року в складі колегії суддів: Криворотенка В. І., Левченко Т. А., Собини О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У жовтні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , законним представником якого є ОСОБА_4 , третя особа - Служба у справах дітей Сумської міської ради, про припинення права власності та визнання права власності.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачказазначила, що вона є власником 5/6 частин трикімнатної квартири АДРЕСА_1 . Відповідачі ОСОБА_2 та неповнолітній ОСОБА_3 є власниками іншої частини квартири та їм належить на праві власності по 1/12 частини спірної квартири, кожному. Вона проживає у спірній квартирі, а відповідачі тривалий час у цій квартирі не мешкають. Відповідачі не беруть участі в утриманні житла та квартира їм не потрібна для власного проживання. Вважає, що частки відповідачів у праві власності на квартиру є незначними, квартиру не можливо поділити в натурі та спільне користування нею є також неможливим.

Враховуючи наведене, позивач просив припинити право власності відповідачів на належні їм 1/12 частин квартири, визнати за нею право власності на належні відповідачам частки квартири зі сплатою на користь кожного з відповідачів по 32 367,50 грн компенсації вартості 1/12 частини спірної квартири.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 13 лютого 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6. відмовлено. Повернуто ОСОБА_6 внесені за квитанцією від 15 грудня 2015 року № 26 на депозитний рахунок суду кошти в сумі 64 735,00 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що припинення права власності неповнолітнього ОСОБА_3 на частку у спільній квартирі завдасть істотної шкоди інтересам неповнолітнього, а ОСОБА_2 не проживає у вказаній квартирі з поважних причин і іншого житла на праві власності він не має.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 15 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що при вирішенні спору суд взяв до уваги Конституцію України, практику Європейського суду з прав людини і вирішив спір згідно з положеннями чинного законодавства, при цьому судом взято до уваги заперечення представника Органу опіки та піклування щодо неможливості припинення права власності неповнолітнього на житло за умови отримання ним грошової компенсації та без придбання за рахунок цих коштів іншого житла, а компенсація, яку пропонує позивач малолітньому є незначною, за вказану суму останній не може придбати житло для себе.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У березні 2017 року ОСОБА_6 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 13 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 15 березня 2017 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що судами правильно встановлено та фактично не досліджувалася наявність вимог, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України при розгляді справи, оскільки вказані обставини визнані відповідачами, а саме, що частки відповідачів у спільному майні є незначними, квартира є неподільною та не спростували той факт, що спільне володіння та користування квартирою є неможливим. Тобто, суди при розгляді справи мали встановити чи завдасть припинення права власності саме істотної шкоди відповідачам у справі, що не було належним чином зроблено.

У травні 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 подали заперечення на касаційну скаргу, в яких просили касаційну скаргу відхилити, рішення судів залишити без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у зазначеній справі призначено повторний автоматизований розподіл.

03 червня 2019 року справу розподілено судді-доповідачу Сердюку В. В.

Ухвалою Верховного Суду від 05 червня 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що за договором купівлі-продажу від 07 червня 2001 року позивач, її батьки ( ОСОБА_2 та ОСОБА_9 ) та брат ( ОСОБА_10 ) набули право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

01 липня 2015 року батьки позивачки ( ОСОБА_2 та ОСОБА_9 ) подарували позивачці належні їм на праві власності 2/4 частини спірної квартири.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 серпня 2015 року ОСОБА_2 (батько позивача), ОСОБА_9 (мати позивача) та ОСОБА_3 набули у власність по 1/12 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_10 , який є братом позивачки та батьком неповнолітнього відповідача ОСОБА_3

15 вересня 2015 року мати позивачки ( ОСОБА_9 ) подарувала позивачці належну їй на праві власності (в порядку спадкування після смерті сина - ОСОБА_10 ) 1/12 частини спірної квартири.

З урахуванням цього на час розгляду справи у суді позивачка є власником 5/6 частин спірної квартири, відповідач ОСОБА_2 , який є батьком позивачки, є власником 1/12 частини квартири, власником ще однієї 1/12 частини спірної квартири є неповнолітній ОСОБА_3 .

У спірній квартирі мешкає позивачка з родиною, а також зареєстрований відповідач ОСОБА_2 .

Відповідно до звіту про оцінку майна спірна квартира складається з трьох житлових кімнат загальною площею 62,22 кв. м та житловою площею 37,2 кв. м, площа кухні становить 9,4 кв. м. Ринкова вартість квартири на час проведення оцінки становить 388 410,00 грн.

Позивачкою на депозитний рахунок суду внесено 64 735,00 грн, як компенсацію вартості належних відповідачам часток спірної квартири. Окрім частки у спірній квартирі ОСОБА_3 є власником: 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 (1/3 частини - в порядку спадкування після смерті батька, а інша 1/3 частини на підставі договору дарування за яким ОСОБА_2 подарував онуку 1/3 частини квартири отриману у спадщину після смерті свого сина та батька неповнолітнього ОСОБА_3 ); будинку АДРЕСА_3 та земельної ділянки за цією ж адресою - на підставі договору дарування від 25 липня 2015 року.

Відповідно до довідки виконкому Боромлянської сільської ради Тростянецького району Сумської області ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на території Боромлянської сільської ради власного житла не має.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до положень Конституції України та статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Згідно із статтею 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

При цьому право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частинами першою, другою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржувані рішення, суди, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшли правильних висновків про недоведеність позовних вимог та відсутність підстав для припинення права відповідачів на частку у спільному майні, з огляду на те, що таке припинення завдасть істотної шкоди відповідачам, оскільки ОСОБА_2 не має іншого житла, спірна квартира є його єдиним помешканням, в якій він не проживає тимчасово з поважних причин, а неповнолітній ОСОБА_3 хоча і має у власності інше житло, проте у випадку припинення його права на частку в квартирі він буде позбавлений можливості за надану йому позивачем компенсацію придбати собі інше житло, чим будуть порушені його права. При цьому, судом також прийнято до уваги заперечення на позов, надані органом опіки та піклування.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не перевірили та встановили обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме чи завдасть припиненняправа на частку у спільному майні істотної шкоди відповідачам у справі, не заслуговують на увагу, оскільки вони по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 13 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 15 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська