Постанова

Іменем України

19 червня 2019 року

м. Київ

справа № 621/302/15-ц

провадження № 61-23028св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Зміївського районного суду Харківської області від 19 квітня 2016 року у складі судді Нестерцової Н. В. та рішення Апеляційного суду Харківської області від 10 січня 2017 року у складі колегії суддів: Гуцал Л. В., Пилипчук Н. П., Піддубного Р. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 1991 до 2015 року.

За час шлюбу, а саме у 2001 році, було придбане спільне нерухоме майно - садовий будинок АДРЕСА_1 надвірними будівлями та спорудами та земельну ділянку під ним, загальною площею 0,1097 га, кадастровий номер НОМЕР_1 .

Право власності на садовий будинок та земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_2 , які знаходяться у повному його володінні та користуванні.

У добровільному порядку поділити вказане майно відповідач відмовляється, тому вважає, що його слід поділити на підставі статей 60, 70, 71 СК України.

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_3 просила суд поділити майно, що належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності. Право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на садовий будинок АДРЕСА_1, припинити. У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину вказаного садового будинку з надвірними будівлями та спорудами до яких входить: мансарда, ганок, балкон (2 шт.), баня, ганок, убиральня, літній душ, навіс, сарай, огорожа, ворота-хвіртка, яма вигрібна (4 шт.), колонка. У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину земельної ділянки 0,1097 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , розташованої на території АДРЕСА_1.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 19 квітня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на садовий будинок, загальною площею 212,2 кв.м з відповідною частиною надвірних будівель і споруд та земельну ділянку площею 0,1097 га кадастровий номер НОМЕР_1 , що розташовані на території АДРЕСА_1.

Поділено майно, що належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності подружжя.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину садового будинку, загальною площею 212,2 кв.м, розташованого на території АДРЕСА_1, з надвірними будівлями та спорудами до яких входить: мансарда, ганок, балкон (2 шт.), баня, ганок, убиральня, літній душ, навіс, сарай, огорожа, ворота, хвіртка, вигрібна яма (4 шт.), колонка.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1097 га кадастровий номер НОМЕР_1 , що розташована на території АДРЕСА_1.

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про поворот виконання судового рішення у частині стягнення з нього на користь ОСОБА_3 судового збору у розмірі 3 654 грн відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний будинок було набуто сторонами за час шлюбу, докази які б свідчили, що він є особистою власністю відповідача суду не надано, а тому садовий будинок є спільною сумісною власністю сторін, частки яких є рівними.

Також суд врахував принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, вказавши, що визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду, тому вважав за можливе визнати за позивачем право власності й на половину земельної ділянки, на якій розташований спірний будинок.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 10 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 19 квітня 2016 року змінено. Резолютивну частину рішення викладено у наступній редакції.

Позов ОСОБА_3 задоволено частково.

У порядку поділу майна подружжя припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на садовий будинок АДРЕСА_1, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_2 (свідоцтво про право власності б/н від 13 червня 2012 року, видане Виконкомом Зідьківської селищної ради).

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину садового будинку АДРЕСА_1; 1/2 частину цього садового будинку з господарськими будівлями та спорудами залишено у власності ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1097 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , що розташована на території АДРЕСА_1; 1/2 частину цієї земельної ділянки залишено у власності ОСОБА_2

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що місцевий суд забезпечив повний та всебічний розгляду справи й надав належну правову оцінку тому факту, що спірний будинок було набуто сторонами за час шлюбу, а відповідач не довів того, що будинок є його особистою приватною власністю.

При цьому апеляційний суд вважав, що вимоги ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки підлягають задоволенню з інших правових підстав, так як відповідач набув право власності на неї у порядку приватизації.

Крім того, з метою запобігання виникненню неясності при виконанні рішення, судова колегія суду апеляційної інстанції вважала, що резолютивна частина рішення повинна містити дані про те, що 1/2 частина спірних садового будинку та земельної ділянки після поділу залишається у власності ОСОБА_4 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неповно встановили необхідні для правильно вирішення справи обставин, не врахували правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 25 листопада 2015 року у справі № 6-2333цс15 про те, що належність майна до спільної сумісної власності визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Вважає, що саме позивач повинна була довести те, що вона приймала участь у будівництві спірного будинку, що не було враховано судами.

Зазначає, що суди не надали належної правової оцінки наданим доказам на підтвердження того, що він отримав кошти на будівництво будинку у своїх батьків.

Доводи особи, яка подалазаперечення на касаційну скаргу

У квітні 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому вказує, що суд першої інстанції, з висновками якого загалом погодився й апеляційний суд, ухвалив правильне по суті та законне рішення, за наслідком повного та всебічного розгляду справи. Вказує, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що відповідно до норм СК України вважається таким, що належить подружжю. Тому, на її думку, суди попередніх інстанцій правильно вирішили спір.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Лідовцю Р. А.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення суду першої інстанції, в незміненій після апеляційного перегляду частині, та апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Встановивши, що садовий будинок АДРЕСА_1 з надвірними будівлями та спорудами було побудовано сторонами за час шлюбу, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що він є спільною сумісною власністю подружжя й підлягає поділу між ними.

При цьому, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, надавши оцінку всім наданим сторонами доказам, суди обґрунтовано вказали, що відповідач не довів належними, допустимими та достатніми доказами те, що спірний будинок було побудовано ним за особисті кошти, тобто він не спростував матеріально-правову презумпцію спільності майна подружжя.

Крім того, пославшись на те, що за змістом статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України та з огляду на роз`яснення, викладені у пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» про те, що якщо на приватизованій одним із подружжя земельній ділянці знаходиться будинок, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку між подружжям до особи, яка не мала право власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку будівлі, споруди, апеляційний суд вірно змінив рішення районного суду у відповідній частині та вказав, що суд правильно застосував норми матеріального права, проте у резолютивній частині рішення помилково зазначив про припинення права спільної сумісної власності колишнього подружжя сторін на спірну земельну ділянку, оскільки вона не була об`єктом права спільної сумісної власності подружжя у розумінні норм СК України, а підлягає поділу між сторонами з іншої правової підстави.

Доводи касаційної скарги про те, що саме позивач повинна була довести те, що вона приймала участь у будівництві будинку, а також те, що суди не встановили спільної участі подружжя коштами або працею у набутті майна, є безпідставними та суперечать наведеним нормам матеріального права та правовому висновку Верховного Суду України.

Посилання заявника на правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 25 листопада 2015 року у справі № 6-2333цс15 не спростовує правильність висновків судів попередніх інстанцій, оскільки ним не було доведено того, що спірний будинок було побудовано ним за особисті кошти. Вказаний висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-843цс17 від 24 травня 2017 року, яка відповідає нормам СК України про презумпцію спільності майна подружжя, за якою саме особа, яка заявляє відповідні вимоги, спростовує цю презумпцію, а не навпаки.

Доводи ОСОБА_4 про те, що апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог, є безпідставними, так як суд не визнавав за ним право власності на спірне майно, оскільки воно й так зареєстровано за ним, а з метою запобігання виникненню неясності та утруднення виконання рішення суду доповнив резолютивну частину посиланням про те, що 1/2 частина спірних садового будинку та земельної ділянки після поділу залишається у власності відповідача.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої інстанції, в незміненій після апеляційного перегляду частині, та апеляційного суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду першої інстанції, в незміненій після апеляційного перегляду частині, та апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Зміївського районного суду Харківської області від 19 квітня 2016 року, в незміненій після апеляційного перегляду частині, та рішення Апеляційного суду Харківської області від 10 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. А. Воробйова

Ю. В. Черняк