ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2019 року м.Суми

Справа №591/3909/18

Номер провадження 22-ц/816/3016/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенко В. І. , Хвостик С. Г.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони:

стягувач Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

боржник ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», подану представником Сумського обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк»

на ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 01 квітня 2019 року, постановлену в складі судді Шелєхової Г.В. в приміщенні Зарічного районного суду м. Суми, повний текст судового рішення складено 02 квітня 2019 року -

В С Т А Н О В И В:

В липні 2018 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Сумського обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк» (далі АТ «Ощадбанк») звернулося до суду зі скаргою на дії старшого державного виконавця Зарічного відділу державної виконавчої служби м. Суми Головного територіального управління юстиції в Сумській області.

Свої вимоги мотивує тим, що 30 вересня 2015 року Зарічним районним судом м. Суми ухвалено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру за адресою АДРЕСА_1 . Державним виконавцем було відкрито виконавче провадження, але на підставі п.1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» було повернуто виконавчий документ. Стягувач зазначає, що вказаний закон застосовується тільки до споживчих кредитів, тоді як ОСОБА_1 надавався цільовий кредит для придбання нерухомості. Також положення вказаного Закону стосуються об`єктів житлового виду, в той час як спірна квартира не використовується боржником для проживання та взагалі є непридатною для проживання, оскільки переобладнана під офісне приміщення. Просить визнати дії державного виконавця неправомірними, скасувати постанову державного виконавця від 18 червня 2018 року про повернення виконавчого документа стягувачу по виконавчому провадженню ВП № 56113739, поновити виконавче провадження та зобов`язати державного виконавця здійснити дії, спрямовані на реалізацію заставного майна за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 01 квітня 2019 року в задоволенні скарги АТ «Ощадбанк» на дії державного виконавця відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ «Ощадбанк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити скаргу АТ «Ощадбанк» в повному обсязі. У своїх доводах вказує на те, що предмет іпотеки не використовується боржником для постійного проживання, квартира переобладнана під офісне приміщення, де здійснюється підприємницька діяльність. Також вказує, що наданий боржнику кредит не підпадає під ознаки споживчого кредиту, а тому не підлягають застосуванню положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». До того ж зазначає про порушення державним виконавцем, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» своїх обов`язків, внаслідок чого стало неможливим виконання рішення суду про звернення стягнення на іпотечне майно.

На апеляційну скаргу надійшов відзив від Зарічного відділу ДВС м. Суми ГТУЮ у Сумській області, в якому він зазначив про безпідставність викладених в апеляційній скарзі доводів та вимог стягувача і просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги АТ «Ощадбанк», а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника АТ «Ощадбанк» Ющенка А.Ю., який підтримав апеляційну скаргу, державного виконавця Зарічного відділу ДВС м. Суми ГТУЮ у Сумській області Бондаренко В.М., яка заперечує проти апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 06 жовтня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про іпотечний кредит № 2246, за яким ОСОБА_1 отримала грошові кошти в розмірі 42 200,00 дол. США на придбання квартири за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 18-23).

З метою забезпечення належного виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит № 2246 від 06 жовтня 2008 року, був укладений іпотечний договір, за яким квартира за адресою АДРЕСА_1 була передана в іпотеку банку (а. с. 24-27).

30 вересня 2015 року рішенням Зарічного районного суду м. Суми з ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 4-5).

04 квітня 2018 року відкрито виконавче провадження ВП № 56113739 на підставі виконавчого листа № 591/3107/15-ц від 01 грудня 2015 року, виданого Зарічним районним судом м. Суми (а. с. 40).

Постановою державного виконавця Зарічного відділу ДВС м. Суми ГТУЮ у Сумській області Бондаренко В.М. від 18 червня 2018 року на підставі п.9 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий лист № 591/3107/15-ц повернуто стягувачу (а. с. 17).

Відмовляючи АТ «Ощадбанк» у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 був наданий споживчий кредит в іноземній валюті, забезпечений іпотекою, предметом іпотеки є житлове приміщення, в якому боржник зареєстрована, іншого нерухомого майна вона не має, тому дії державного виконавця відповідають п. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, так як він дійшов їх правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального законодавства.

За змістом п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Повернення виконавчого документа стягувачу з наведеної підстави не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (ч. 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження»).

За положеннями ч. ч. 2, 3 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника).

Рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого ст. 3 цього Закону.

До цього, колегія суддів зазначає, що відповідно до абз. 4 ст. 2 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втрачає чинність через один рік з дня введення в дію цього Кодексу.

Згідно з п. 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Вказаний Закон є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягають виконанню (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах № 6-58цс15 від 27 травня 2015 року, № 6-44цс15 від 25 березня 2015 року, № 6-46цс15 від 15 квітня 2015 року, № 6-492цс15 від 16 вересня 2015 року, № 6-1102цс15 від 23 вересня 2015 року, № 6-1105цс15 від 16 вересня 2015 року, № 6-1196цс15 від 23 вересня 2015 року).

Державним виконавцем, під час виконання рішення суду, про звернення стягнення на належне боржнику нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2 , встановлено, що боржник зареєстрована у вказаній квартирі, АДРЕСА_3 квартири не перевищує 140 кв. м та іншого нерухомого житлового майна у власності ОСОБА_1 не має. Приймаючи рішення про повернення виконавчого документу стягувачу, державний виконавець діяла відповідно до Законів України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та «Про виконавче провадження».

Колегія суддів відхиляє доводи представника банку щодо неможливості застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» через те, що кредитний договір на придбання нерухомості не є договором споживчого кредитування, з огляду на наступне.

Ч. 2 ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування» визначає вичерпний перелік договорів, які не підпадають під поняття споживчий кредит. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у справі № 755/11648/15-ц дійшла висновку, що якщо договір, у тому числі кредитний, укладений на задоволення особистих потреб фізичної особи і не пов`язаний з підприємницькою діяльністю такої фізичної особи чи виконанням ним обов`язків як найманим працівником, такий договір є споживчим.

Колегія суддів також не може погодитись з доводами апеляційної скарги про те, що спірна квартира є непридатною для проживання, а відтак і не може використовуватися боржником для постійного проживання.

Згідно ст.ст. 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стягувачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вищезазначених обставин.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_4 є житловим приміщенням. Посилання представника АТ «Ощадбанк» на постанову державного виконавця про опис та арешт майна боржника від 26.05.2018 року в якій зазначено про переобладнання квартири в офісне приміщення, не можна взяти до уваги, оскільки державний виконавець не є відповідним спеціалістом, який може робити висновки про належність приміщення до житлового чи нежитлового. Крім того в судовому засіданні апеляційного суду державний виконавець Бондаренко В.М. пояснила, що зовні на вказаній квартирі відсутні будь-які оголошення, які б свідчили, що вона є офісним приміщенням. В квартирі дві кімнати, в якій є столи та диван. Згідно технічного паспорту санвузол в квартирі відсутній. Суд першої інстанції правильно зазначив, що відсутність санвузла безпосередньо в квартирі не означає його відсутності поза її межами. Таким чином належні докази того, що вказану квартиру не можливо використовувати для проживання АТ «Ощадбанк» суду не надані. Отримання боржником кореспонденції також і за іншою адресою, не свідчить про існування у неї права постійного користування та проживання в цьому житлі. Право постійного користування і проживання боржник має тільки в належному їй на праві власності житловому приміщенні квартирі АДРЕСА_4 . Протилежного скаржником не доведено, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість скарги та відсутність підстав для її задоволення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367; 375; 381-382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», подану представником Сумського обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк» залишити без задоволення.

Ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 01 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 червня 2019 року.

Головуючий: Т.А. Левченко

Судді: В.І.Криворотенко

С.Г. Хвостик