Постанова

Іменем України

12 червня 2019 року

м. Київ

справа № 643/11666/16-ц

провадження № 61-19917св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «Харківський електромеханічний завод»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державного підприємства «Харківський електромеханічний завод» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2017 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 24 травня 2017 року у складі колегії суддів: Сащенко І. С., Довгаль А. П., Овсяннікової А. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Харківський електромеханічний завод» (далі - ДП «ХЕМЗ») про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати.

Позовна заява мотивована тим, що із 30 серпня 1980 року вона працювала на

ДП «ХЕМЗ» слюсарем механозбірних робіт 4 розряду. Наказом від 01 серпня

2016 року № 140-к її звільнено з роботи у зв`язку із скороченням численності працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, проте нарахована заробітна плата та вихідна допомога у загальній сумі 11 397,63 грн їй не виплачені при звільненні. На день пред`явлення позову до суду сума середнього заробітку, який відповідач зобов`язаний сплатити на її користь за весь час затримки розрахунку становить 2 453,74 грн.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 остаточно просила стягнути середній заробіток за затримку розрахунку за період із 26 вересня 2016 року по 18 січня

2017 року за 57 робочих днів у розмірі 6 356,64 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ДП «ХЕМЗ» на користь ОСОБА_1 нараховану, але невиплачену заробітну плату, компенсацію середнього заробітку за затримку виплат при звільненні у розмірі 19 096,92 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що при звільненні працівника підприємством порушено вимоги трудового законодавства України щодо виплати всіх належних їй сум.

Додатковим рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 березня

2017 року стягнуто з ДП «ХЕМЗ» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати у сумі 11 397,63 грн.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 24 травня 2017 року апеляційну скаргу ДП «ХЕМЗ» задоволено частково. Рішення Московського районного суду

м. Харкова від 09 лютого 2017 року змінено. Зменшено суму стягнення як компенсацію заробітку за затримку виплат працівнику при звільненні із 19 096,92 грн до 16 329,86 грн. У іншій частині рішення суду залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо порушення підприємством трудового законодавства щодо виплати всіх належних сум при звільненні, проте не погодився із сумою, яка підлягає стягненню, оскільки вона обрахована судом першої інстанції неправильно.

Додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 березня

2017 року щодо стягнення з підприємства заборгованості із заробітної плати у сумі

11 397,63 грн сторонами не оскаржувалося, а тому в апеляційному порядку не переглядалося.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У червні 2017 року ДП «ХЕМЗ» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Московського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2017 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 24 травня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у стягненні середнього заробітку у сумі 16 329,86 грн, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції проігнороване рішення Конституційного суду про те, що звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум фактично з ним розрахувався, оскільки строк на звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку ще не настав.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ДП «ХЕМЗ».

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 липня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано вказану цивільну справу до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що 30 серпня 1980 року ОСОБА_1 прийнято на роботу на

ДП «ХЕМЗ» слюсарем механозбірних робіт 4 розряду, згідно із наказом від 30 серпня 1980 року № 175-к.

Наказом від 01 серпня 2016 року № 140-к ОСОБА_1 звільнено з роботи у зв`язку із скороченням численності працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Заборгованість із заробітної плати підприємства перед ОСОБА_1 складає

11 532,25 грн.

Згідно з довідкою, наданою ДП «ХЕМЗ» середньомісячна заробітна плата

ОСОБА_1 складає 2 578,40 грн.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі статтею 34 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними постановою від 23 квітня 1999 року № 692), підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку необхідно використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Системний аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року

№ 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, що позивачу при звільненні з роботи не були виплачені всі суми належні до сплати, тому на підставі статті 117 КЗпП України стягнуто з ДП «ХЕМЗ» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що судом апеляційної інстанції проігнороване рішення Конституційного Суду України про те, що звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум фактично з ним розрахувався, оскільки законодавство не забороняє звернутись до суду працівнику за захистом порушеного права до початку перебігу строку на звернення до суду, оскільки у цій справі порушення прав є очевидним.

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Наведене вище свідчить про те, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими, підстави для скасування оскаржуваних рішень відсутні, а тому касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного підприємства «Харківський електромеханічний завод» залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2017 року у незміненій частині та рішення Апеляційного суду Харківської області від 24 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик