Справа № 463/4501/18 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/811/623/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2018 року,-

ВСТАНОВИВ:

31 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення в солідарному порядку з відповідачів пені за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з серпня 2017р. по грудень 2017р. в загальному розмірі 57375 грн.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 07.10.2014р., яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12.02.2015р., з відповідачів на користь позивача стягнуто заборгованість за кредитним договором № 22/2008ЛФ від 04.04.2008р., в загальному розмірі 45972,25 грн. з яких 12 500 грн. тіло кредиту, 20 972,25 грн. проценти за користування кредитом та 12 500 грн. пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання. На підставі такого рішення судом видано виконавчий лист, який перебуває на виконанні у Личаківському ВДВС м. Львів, однак відповідачі ухиляються від виконання судового рішення. За умовами кредитного договору, в разі виникнення заборгованості з погашення кредиту та/або процентів за користування кредитом, через 14 днів з дня обумовленої дати сплати наведеної у п. 5.1 договору, позичальник сплачує додаткові проценти за користування коштами кредитодавця в розмірі 3 % від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. За своєю природою такі кошти є неустойкою і за період з серпня 2017р. по грудень 2017р. її загальний розмір становить 57 375 грн., які просив стягнути в судовому порядку.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , остання відома адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) пеню за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 1000 грн. (одна тисяча грн.).

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_4 , ідентифікаційний код НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) пеню за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 1000 грн. (одна тисяча грн.).

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави 234,93 грн. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави 234,93 грн. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_4 в дохід держави 234,93 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає безпідставними та необґрунтованими посилання суду в оскаржуваному рішенні на рішення Конституційного Суду України, в якому зазначається, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми, як неустойку, спотворює її дійсне правове призначення. Апелянт не погоджується з таким висновком суду, оскільки на протязі 4-ох років боржники жодної гривні йому повернули, при отриманні кредиту 04.04.2008 р. офіційний курс гривні щодо долара становив: 505 грн. за 100 дол. США, на день ухвалення рішення, тобто на 07.10.2014 р. офіційний курс - 1299,62 грн. за 100 дол. США, на грудень 2017 р. офіційний курс становив 2806,72 грн. за 100 дол. США. тобто за період з квітня 2008 р. по грудень 2017 р. гривня знецінилась відносно долара у 5,55 рази, що не було враховано судом при стягненні пені. Маючи заборгованість у розмірі 45 972,25 грн., відповідачі не повертають йому борг, а суд вирішив стягнути за п`ять місяців (тобто за 153 дні) пеню у розмірі 1000 грн., що становить 6,53 грн. в день. Також покликається на те, що індекс інфляції за 2017 р. становить 113,7 %, внаслідок чого кошти відповідно до заборгованості у розмірі 45972,25 грн. знецінилися на 6298,20 грн., тобто, розмір пені, визначений до стягнення з боржників, менший від знецінення заборгованості у 6,29 рази. Вказує і на те, що сума заборгованості відповідно до рішення суду від 07.10.2014 р. становить 45 972,25 грн., а не 12500 грн. як зазначено в оскаржуваному рішенні суду. Крім того вказує, що суд першої інстанції, при ухваленні оскаржуваного рішення, вийшов за межі позовних вимог, оскільки ним було заявлено позовну вимогу про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання: за серпень місяць 2017 р. у розмірі 11 625 грн.; за вересень місяць 2017 р. у розмірі 11 250 грн.; за жовтень місяць 2017 р. у розмірі 11 625 грн., за листопад місяць 2017 р. - у розмірі 11250 грн.: за грудень місяць 2017 р. у розмірі 11 625 грн., тобто, ним було заявлено відповідно окремі п`ять позовних вимог про стягнення пені за серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень місяць 2017 р., а позовна вимога про стягнення пені за п`ять місяців 2017 р., як зазначено в оскаржуваному рішенні суду, ним не заявлялась.

Враховуючи зазначене просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення яким: стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь позивача за Договором № 22/2008 ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008 р. пеню за прострочення виконання грошового зобов`язання: за серпень місяць 2017 р. -11625 грн.; за вересень місяць 2017 р. - 11250 грн., за жовтень місяць 2017 р. - 11 625 грн.; за листопад місяць 2017 р. - 11250 грн.; за грудень місяць 2017 р. - 11625 грн. Стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь позивача за Договором № 22/2008 ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008 р. пеню за прострочення виконання грошового зобов`язання: за серпень місяць 2017 р. -11625 грн.; за вересень місяць 2017 р. - 11250 грн., за жовтень місяць 2017 р. - 11 625 грн.; за листопад місяць 2017 р. - 11250 грн.; за грудень місяць 2017 р. - 11625 грн. Стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача компенсацію за відрив від звичайних занять у розмірі 4 173 грн.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частина 1 ст. 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З матеріалів справи вбачається, що 04.04.2008р., між КС «Либідь» в особі Львівської філії та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, згідно якого відповідачу надано кредит на суму 20 000 грн. на строк до 04.04.2010 року зі сплатою за користування кредитними коштами 0,13699 % від суми залишку кредиту, за кожен день користування.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 07.10.2014р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12.02.2015р., встановлено, що для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 04.04.2008р., між КС «Либідь» в особі Львівської філії та ОСОБА_2 і ОСОБА_4 укладено договори поруки № 22/2008ЛФ/1 та № 22/2008ЛФ/2, за умовами яких поручителі зобов`язались відповідати перед кредитором в повному обсязі за виконання позичальником зобов`язань, що випливають з кредитного договору. В разі невиконання позичальником зобов`язань за договором, позичальник та поручителі відповідають перед кредитодавцем як солідарні боржники.

Цим же рішенням Личаківського районного суду м. Львова встановлено, що між КС «Либідь» та ОСОБА_1 укладено Договір про відступлення права вимоги внаслідок прощення боргу від 29.03.2013р., за умовами якого до ОСОБА_1 перейшло право вимоги за згаданим вище кредитним договором, укладеним між відповідачем ОСОБА_3 і КС «Либідь», та договорами поруки, укладеним між КС «Либідь» та ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Як зазначено в п. 1.2 цього договору, до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, які існували на момент переходу цих прав (12 500 грн. тіла кредиту та 11 453,53 грн. процентів), а також ті, які в подальшому будуть виникати на підставі основного договору.

Позивачем не долучено до матеріалів справи ні договорів поруки № 22/2008ЛФ/1 та № 22/2008ЛФ/2, укладених 04.04.2008р. між КС «Либідь» в особі Львівської філії, та ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , ні договору про відступлення права вимоги внаслідок прощення боргу від 29.03.2013р., укладеного між КС «Либідь» та

ОСОБА_1 до суду з позовними вимогами про стягнення пені в солідарному порядку з боржника та поручителів, наявність у нього права, яке позивач вважає порушеним, на звернення з позовними вимогами про стягнення пені, позивач обгрунтовує Договором про відступлення права вимоги внаслідок прощення боргу від 29.03.2013р., за умовами якого до ОСОБА_1 перейшло право вимоги за згаданим вище кредитним договором, укладеним між відповідачем ОСОБА_3 і КС «Либідь», та договорами поруки, укладеним між КС «Либідь» та ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , що і було враховано судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення.

Однак колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про кредитні спілки» кредитна спілка - це неприбуткова організація, заснована фізичними особами, професійними спілками, їх об`єднаннями на кооперативних засадах з метою задоволення потреб її членів у взаємному кредитуванні та наданні фінансових послуг за рахунок об`єднаних грошових внесків членів кредитної спілки. Кредитна спілка є фінансовою установою, виключним видом діяльності якої є надання фінансових послуг, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про кредитні спілки» визначено види господарської діяльності кредитної спілки, а пунктом 11 частини першої цієї статті врегульовано, що провадження кредитною спілкою іншої діяльності, крім передбаченої цим Законом, не допускається.

Верховний Суд звернув увагу на те, що у своїй діяльності кредитна спілка керується Законом України «Про кредитні спілки», який є спеціальним, тому вона як кредитодавець з огляду на особливості правового статусу, не має права відступати право вимоги за кредитним договором, оскільки такі повноваження Законом не передбачені.

На думку колегії суддів спірні зобов`язання між позивачем та КС «Либідь» випливають з кредитного договору, укладеного між КС та фізичною особою, ОСОБА_3 ,надання кредитних коштів здійснено за рахунок об`єднання грошових внесків членів кредитної спілки, такі зобов`язання тісно пов`язані з особою кредитора і відповідно до статі 515 ЦК України заміна кредитора у таких зобов`язаннях не допускається і відступлення права вимоги не спричиняє правових наслідків.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом в ухвалі від 22 грудня 2018 року у справі №642/1269/16 -ц, і такою була правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 15 квітня 2015 року у справі №6-59цс15.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів доходить висновку про те, що Договір про відступлення права вимоги внаслідок прощення боргу від 29.03.2013р., за умовами якого до ОСОБА_1 перейшло право вимоги за згаданим вище кредитним договором, укладеним між відповідачем ОСОБА_3 і КС «Либідь», та договорами поруки, укладеним між КС «Либідь» та ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , не спричиняє правових наслідків, а відтак позовні вимоги ОСОБА_1 про солідарне стягнення з відповідачів пені, не підлягають до задоволення.

Частина 4 ст. 367 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У зв`язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про солідарне стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 пені.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст. 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2018 року - скасувати та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Постанова складена 11.06.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.