Справа № 463/3408/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/811/649/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника Львівського міського центру

зайнятості - Бориса А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 березня 2017 року, -

ВСТАНОВИВ:

Львівський міський центр зайнятості звернувся з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів в розмірі 22161.6 грн., що були надані роботодавцю - фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4, як дотації для створення додаткового робочого місця для працевлаштування безробітного.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідно до заяви про надання статусу безробітного, у якій ОСОБА_3 власноручно підтвердила, що не зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності та не є підприємцем, відповідачу надано статус безробітного з 12.10.2012 року. За час перебування на обліку відповідач отримувала у центрі зайнятості соціальні послуги, а саме, її було направлено на підвищення кваліфікації, шляхом стажування до фізичної-особи підприємця ОСОБА_4 за навчальною програмою продавець продовольчих товарів та після закінчення стажування надано дотації фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 для працевлаштування безробітної в період з 30.10.2012 року по 29.10.2013 року в сумі 22 161,6 грн. 26.02.2015 року було виявлено факт подання відповідачем недостовірних даних під час реєстрації у центрі зайнятості та набутті статусу безробітного, оскільки на той час вона мала статус суб'єкта підприємницької діяльності. Львівським міським центром зайнятості 27.02.2015 року скеровано претензію відповідачу про повернення коштів у сумі 22 161,6 грн., яка залишена без реагування. Оскільки відповідач добровільно кошти повернути не бажає, позивач просив стягнути такі в судовому порядку.

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 29 березня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 (і.н. НОМЕР_1) на користь Львівського міського центру зайнятості () кошти в розмірі 22 161,6 грн. (двадцять дві тисячі сто шістдесят одна гривня шістдесят копійок)

Стягнуто з ОСОБА_3 (і.н. НОМЕР_1) на користь Львівського міського центру зайнятості () судові витрати в розмірі 1 378 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім гривень).

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_3, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що договір №00002 від 15.10.2012 року не містить жодних відомостей про призначення їй допомоги по безробіттю, а є лише договором про направлення її на стажування. Вказує, що судом не досліджено та не надано належної оцінки стосовно того, чи дійсно позивач створював додаткове робоче місце і чи отримував ФОП ОСОБА_4 дотації, оскільки відповідачка й раніше працювала у ФОП ОСОБА_4, що підтверджується трудовим договором від 23.10.2012 року. Крім того апелянт зазначає, що на момент звернення з заявою про надання статусу безробітної та виплати допомоги по безробіттю в центр зайнятості вона була впевнена, що не є суб'єктом підприємницької діяльності, оскільки вжила всіх необхідних заходів щодо припинення діяльності як фізична-особа підприємець та така діяльність нею була припинена ще 14.12.2004 року. Також апелянт звертає увагу на те, що судом не було досліджено реєстраційну справу фізичної-особи підприємця ОСОБА_3 та не наведено обставин щодо умисних дій чи зловживань відповідачки. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника Львівського міського центру зайнятості - Бориса А.С., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, на час подання заяви про надання статусу безробітного, була зареєстрована як фізична особа-підприємець, у встановленому законом порядку свою діяльність не припинила, а тому безпідставно набула статусу безробітної та отримала соціальні послуги, а тому, у зв'язку із порушенням відповідачем положень ч.2 ст.36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», сума виплаченої відповідачу допомоги по безробіттю в розмірі 22 161,60 грн. підлягає примусовому стягненню на підставі ч.3 ст.36 вказаного закону.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 12.10.2012 року ОСОБА_3 звернулася до Львівського міського центру зайнятості із заявою про вирішення питання її працевлаштування, надання статусу безробітної та виплати допомоги по безробіттю, у якій зазначила, що не зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності.

15.10.2012 року між Львівським міським центром зайнятості та ОСОБА_3 було укладено договір № 00002, згідно умов якого ОСОБА_3 було направлено на підвищення кваліфікації шляхом стажування до фізичної-особи підприємця ОСОБА_4 за професією, спеціальністю, навчальною програмою продавець непродовольчих товарів, роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах з перевагою продовольчого асортименту, організація обліку товарів та обслуговування клієнтів, зі строком навчання з 16.10.2012 року до 19.10.2012 року 0,10 місяці з метою сприяння подальшого працевлаштування.

Відповідно до довідки №10 від 19.10.2012 року ОСОБА_3 пройшла стажування відповідно до договору №1350/415ст/дот на посаді продавця непродовольчих товарів.

26.10.2012 року між Львівським міським центром зайнятості та ФОП ОСОБА_4 було укладено Договір № 00253 від 26.10.2012 року про працевлаштування ОСОБА_3 на посаді продавець непродовольчих товарів. Згідно з умовами вказаного вище Договору, Центр зайнятості зобов'язався надати дотацію ФОП ОСОБА_4 на створення додаткового робочого місця для працевлаштування ОСОБА_3

30.10.201 року між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладений трудовий договір, згідно з яким відповідач була працевлаштована на посаду продавець непродовольчих товарів.

За період з 30.10.2012 року по 29.10.2013 року Львівським міським центром зайнятості були виплачені ФОП ОСОБА_4 дотації на працевлаштування ОСОБА_3 у розмірі 22 161,60 грн.

За результатами проведеного 26.02.2015 року розслідування страхового випадку та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення безробітній ОСОБА_5 відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» складений акт від 26.02.2015 року № 11, в якому зазначено, що під час реєстрації в Львівському міському центрі зайнятості ОСОБА_3 не повідомила про реєстрацію з 06.05.1998 року, як фізичної-особи підприємця, що призвело до незаконного отримання статусу безробітного та допомоги з безробіття.

27.02.2015 року директором Львівського міського центру зайнятості видано наказ № 93-сп про відшкодування коштів ОСОБА_3 в сумі 22 1615 грн. 60 коп. в якості виплаченої дотації відповідно до договору від 26.10.2012 року № 00253 для створення додаткового робочого місця щодо працевлаштування ОСОБА_3Львівським міським центром зайнятості було направлено на адресу відповідача претензію №13/979 про необхідність відшкодування виплачених коштів у розмірі 22 161,60 грн., що підтверджується поштовим повідомленням з відміткою про вручення, однак кошти відповідачкою не відшкодовані.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Підпунктом «б» пункту третього статті 1 Закону України «Про зайнятість населення» від 01 березня 1991 року № 803-ХІІ (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що в Україні до зайнятого населення належать громадяни, що проживають на території держави на законних підставах, які самостійно забезпечують себе роботою, включаючи підприємців, осіб, зайнятих індивідуальною трудовою діяльністю, творчою діяльністю, члени кооперативів, фермери та члени їх сімей, що беруть участь у виробництві, а також члени особистих селянських господарств, діяльність яких здійснюється відповідно до Закону України «Про особисте селянське господарство».

Статтею 2 Закону України «Про зайнятість населення» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що безробітними визнаються працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні приступити до підходящої роботи. Безробітними визнаються також інваліди, які не досягли пенсійного віку, не працюють та зареєстровані як такі, що шукають роботу.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що особа, зареєстрована як ФОП, не може бути визнана безробітною і не має права на виплату допомоги по безробіттю.

Відповідно до частин другої, третьої статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», яка визначає права, обов'язки та відповідальність застрахованих осіб, такі особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Згідно з ч.3 ст.46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних-осіб підприємців» фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця.

Відповідно до частин першої, шостої статті 47 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» для проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності ФОП за її рішенням, ФОП або уповноважена нею особа подає (надсилає) державному реєстратору реєстраційну картку на проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності ФОП за її рішенням. Державний реєстратор за відсутності підстав для залишення реєстраційної картки на проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності ФОП за її рішенням без розгляду зобов'язаний не пізніше наступного робочого дня з дати надходження цього документа внести до Єдиного державного реєстру запис про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності ФОП та в той же день видати (надіслати поштовим відправленням з описом вкладення) їй повідомлення про внесення такого запису.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач вжила всіх необхідних заходів щодо припинення діяльності як фізична-особа підприємець та така діяльність нею була припинена ще 14.12.2004 року не заслуговують на увагу, оскільки факт реєстрації ОСОБА_3 як фізичної - особи підприємця станом на день звернення із заявою про надання статусу безробітної підтверджено матеріалами справи, актом розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

А відтак, суд першої інстанції, дійшовши висновку про те, що при зверненні до центру зайнятості ОСОБА_3 подано недостовірні відомості, обов'язок надання яких покладено на особу, що звертається до центру зайнятості для встановлення статусу безробітної та виплати відповідної матеріальної допомоги, що спричинило незаконну виплату коштів у вигляді дотації ФОП ОСОБА_4 для створення робочого місця для працевлаштування ОСОБА_3, підставно задовольнив позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не досліджено та не надано належної оцінки стосовно того, чи дійсно позивач створював додаткове робоче місце і чи отримував ФОП ОСОБА_4 дотації, оскільки відповідачка й раніше працювала у ФОП ОСОБА_4, що підтверджується трудовим договором від 23.10.2012 року, колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на час укладення договору про надання дотації з фізичною особою підприємцем ОСОБА_4 про працевлаштування безробітньої ОСОБА_3 з наданням дотацій, фізична-особа підприємець ОСОБА_4 мала укладений трудовий договір з ОСОБА_6 та після працевлаштування ОСОБА_3 у ФОП ОСОБА_4 збільшилось кількість працівників з 1 до 2, що означає створення нового робочого місця, як це й передбачено умовами договору про надання дотацій роботодавцю.

Що стосується того, що відповідачка вже укладала з ФОП ОСОБА_4 трудовий договір з 23.10.2012 року по 26.10.2012 року №3, то такий договір є трудовим договором на участь у громадських роботах, які виконуються виключно на створених для цього тимчасових робочих місцях та на певний строк, що підтверджується корінцем направлення на громадські роботи від 22.10.2012 року №0001001 згідно з договором від 19.10.2012 року №577/12, а відтак безробітні, які беруть участь у громадських роботах не відносяться до штатних працівників роботодавців, а тому не мають відношення до надання дотацій.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають. Висновки суду достатньо мотивовані і підтверджені доказами, наявними у матеріалах справи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 березня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 21.03.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.