ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2019 року

м. Харків

справа № 643/3126/17

провадження № 22-ц/818/1485/19

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.,

за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2018 року в складі судді Харченка А.М.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення.

Позов мотивовано тим, що з відповідачем ОСОБА_4 він перебуває у шлюбі, який зареєстрований 02.06.2012 року відділом реєстрації актів громадянського стану Лівобережним відділом РАЦС Управління РАЦС м. Москва (Росія). Від шлюбу з відповідачем мають двох дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Діти народилися у м. Москві. На теперішній час вони проживають з відповідачкою, а позивач надає матеріальну допомогу на їх утримання. Сімейне життя з відповідачкою не склалося, шлюбні відносини між ними припинені з грудня 2016 року, спільне господарство не ведеться. В провадженні Московського районного суду м. Харкова знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_4 про розірвання шлюбу. Під час перебування у шлюбі за спільні кошти сторонами було придбане нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , вартість якої на час придбання становила 1 417500 грн. Згідно з інформаційною довідкою від 21.03.2017 року за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на квартиру за вказаною адресою на підставі договору купівлі-продажу № 140 від 07 лютого 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глущенко І.Ю. На теперішній час відповідач одноособово користується спільною квартирою, у грудні 2016 року викликала працівників внутрішніх справ з приводу, нібито, вчинення позивачем насильства в сім`ї, а саме - застосування до відповідачки фізичного насилля. Своєю поведінкою відповідачка змусила позивача покинути квартиру, оскільки неодноразово викликала поліцію з надуманих причин. З 21 грудня 2016 року позивач не проживає у спірній квартирі, не має до неї доступу, у зв`язку з тим, що відповідачкою змінені замки. Дружина заперечує його право користування житлом та чинить перешкоди його проживання у спільній квартирі. На його пропозицію розділити квартиру у позасудовому порядку, відповідачка відмовляється. Вищевказана квартира є спільною власністю подружжя, а він є власником Ѕ частини вказаної квартири. Він, як співвласник спірної квартири, придбаної під час шлюбу, має право використовувати це житло для свого проживання, але відповідачка без законних на те підстав обмежила його право користування спільною квартирою.

У зв`язку з чим, з урахуванням уточнень, просив розділити нерухоме майно, набуте під час шлюбу, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , визнавши за ним право власності на Ѕ частину вказаної квартири та поновити житлове право шляхом його вселення в квартиру АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідача на користь позивача сплачені ним судові витрати.

Позивач направив до суду заяву, в якій просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення.

Відповідач та її представник ОСОБА_6 в судове засідання на неодноразові виклики не з`явилися, справа розглянута у їх відсутності.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2018 року позов задоволено повністю.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою, шляхом його вселення у квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 7727 грн. 50 коп.

Не погодившись із зазначеним рішенням, ОСОБА_7 звернулась з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове, яким змінити заочне рішення, визнавши 56/100 частин квартири АДРЕСА_1 її особистою приватною власністю; розділити спільне майно подружжя з відступленням від рівності часток та визнати за нею право власності на 33/100 часток квартири ; визнати право власності на 11/100 часток квартири за позивачем; вирішити питання розподілу судового збору.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено принцип змагальності сторін, оскільки заочне рішення 05 квітня 2018 року було проголошено у відсутності відповідача, що не дозволило останній реалізувати свої права.

Крім того вказує, що на час укладення договору купівлі-продажу квартири їх родині бракувало коштів на її придбання, у зв`язку з чим, батьком відповідачки було позичено суму грошей, яку бракувало, про що відповідач склала боргову розписку від 06.02.2015 року. Отже, частково вищезазначена квартира придбана за спільні з позивачем кошти, що складали 625 800 грн., а частково - за позичені, що складали 791 700 грн.

Під час подружнього життя борг батькові відповідача повернуто не було.

03 травня 2018 року у відповідача з`явилася можливість повернути борг за розпискою від 06.02.2015 року в повному обсязі, про що свідчить нотаріально засвідчена заява ОСОБА_8 про відсутність у відповідача перед ним боргу та будь-яких матеріальних претензій.

У зв`язку з тим, що тягар боргових зобов`язань понесла на собі відповідач, вважає за можливе, відповідно до статті 372 ЦК України, що її частка майна при поділі повинна бути збільшена та складати 56/100 часток.

Крім того, у зв`язку з знаходженням на утриманні відповідача двох неповнолітні дітей, які хворіють на хронічні алергічні хвороби та потребують постійного лікування та окремих кімнат, вважає, що суд у даному випадку може відступити від засади рівності часток подружжя та враховуючи інтереси малолітніх дітей, визнати за відповідачем право власності на ѕ частки в спільній сумісній власності подружжя, яка складає 469 350 грн. вартості у спірній квартирі (33/100 частини спірної квартири).

Таким чином, вважає, що доля позивача у спільній власності подружжя повинна складати 11/100 часток.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що оскільки спірна квартира була набута ОСОБА_1 та ОСОБА_4 під час шлюбу, вона є їх спільною сумісною власністю, а отже кожному належить по 1/2 її частини. Підстав для відступу від засади рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до ч.2 т3 ст.70 СК України не вбачається.

Суду не надано доказів, що вартість зазначеної квартири значно збільшилася внаслідок вкладених в неї в період шлюбу коштів та ремонту.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що з 02 червня 2012 року сторони перебували у шлюбі, який рішенням Московського районного суду м.Харкова від 07.09.2017 року був розірваний. (а.с.65-66).

Від цього шлюбу мають неповнолітніх дітей - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

07 лютого 2015 року ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського МНО Глущенко І.Ю. придбала у власність квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21 березня 2017 року.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Згідно роз`яснень, які містяться в п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Оскільки законом презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов`язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього.

Як свідчать матеріали справи 07 лютого 2015 року ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу, посвідченого приватний нотаріус Харківського МНО Глущенко І.Ю. придбала у власність квартиру АДРЕСА_2 .

Отже, квартира буда придбана під час шлюбу.

06 лютого 2015 року, тобто за день до придбання квартири, ОСОБА_4 взяла в борг у свого батька ОСОБА_10 791 700грн. для придбання квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується ксерокопією розписки. При цьому в тексті розписки прямо зазначено, що кошти отримуються для придбання квартири.

Згідно ч.3 ст.61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки грошові кошти в розмірі 791 700грн. були позичені ОСОБА_4 у період шлюбу та використані в інтересах сім`ї, на придбання спірної квартири, тому підстав для визначення частики відповідачки у розмірі 56/100 немає.

Також не приймаються колегією суддів посилання відповідачки на відступлення від засад рівності часток подружжя та визнання за нею права власності на ѕ частки у спільній сумісній власності подружжя, яка складає 33/100 частини спірної квартири, враховуючи те, що діти повністю знаходяться на її утриманні, а також те, що діти хворіють на хронічну алергічну хворобу та потребують постійного лікування, дотримання суворої харчової дієти та окремих кімнат для життя.

Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Підстави для відступлення від засад рівності часток сторін при поділі спірного майна подружжя, передбачені ч.3 ст.70 СК України, відсутні, оскільки довідки про наявну заборгованість зі сплати аліментів, не можуть слугувати доказом недостатності призначених та отримуваних відповідачкою аліментів, й відповідачкою не доведено, що розмір аліментів, які вона одержує, є недостатніми для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей.

Крім того, не є підставою для відступлення від рівності часток сторін те, що діти потребують окремих кімнат для життя. До того ж суду не надано будь-яких доказів стосовно цього.

Щодо позовних вимог з приводу усунення ОСОБА_1 перешкод у користуванні спірною квартиро, то в цій частині рішення суду не оскаржується, а тому відповідно до вимог ст.367 ЦК України в цій частині колегією не переглядається.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суд, яке ухвалене з дотримання вимог закону.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2018 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повну постанову складено 24 червня 2019 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко