Постанова

Іменем України

19 червня 2019 року

м. Київ

справа № 333/1156/16-ц

провадження № 61-16359св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , відповідач: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Алейнікова Наталя Олексіївна,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 , ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 22 листопада 2016 року у складі судді

Варнавської Л. О. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області

від 05 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Дзярука М. П., Крилової О. В., Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (яка у подальшому змінила прізвище на Нікітіну), третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Алейнікова Н. О. (далі - приватний нотаріус Запорізького МНО), про визнання договору дарування квартири недійсним та визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 , яку позивач за нотаріально посвідченим договором від 22 грудня 2015 року подарувала ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Також позивач вказувала, що 19 серпня 2015 року на неї було скоєно напад невідомою особою, яка нанесла їй тяжкі тілесні ушкодження, ІНФОРМАЦІЯ_1 року трагічно загинув її син. Відповідачі в будь-яких родинних відносинах з позивачем не перебувають і є по відношенню до неї сторонніми особами. Квартира, яка була предметом договору дарування, є єдиним житлом позивача. Позивач продовжує користуватися квартирою, оплачує комунальні послуги, ключі від квартири та технічний паспорт не передавала відповідачам.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 22 грудня 2015 року між

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького МНО Алейніковою Н. О., зареєстрований в реєстрі за № 3004; визнати за нею право власності на вказану квартиру.

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 22 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 22 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького МНО Алейніковою Н. О., зареєстрований в реєстрі за № 3004.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 05 квітня 2017 року рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 22 листопада 2016 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що укладення позивачем договору дарування сталося під впливом тяжких для неї обставин, а саме смерті сина і на вкрай невигідних для неї умовах, оскільки укладенням договору дарування вона позбавила себе єдиного житла. Її волевиявлення не відповідало внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування про безоплатне передання квартири у власність, а тому відповідно до положень статті 233 ЦК України договір підлягає визнанню недійсним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

ОСОБА_5 , ОСОБА_2 просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що відсутність наміру позивача на укладення договору, необізнаність з її слів про підписання саме договору дарування, не усвідомлення нею своїх дій, обман, помилка позивача, тощо, взагалі виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень статті 233 ЦК України, для якої необхідними умовами є саме добровільність укладання договору, усвідомлення своїх дій, без наявності насильства, обману чи помилки.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі № 333/1156/16-ц (провадження № 61-16359св18) призначено повторний автоматизований розподіл.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди установили, що ОСОБА_1 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 , яку за нотаріально посвідченим договором від 22 грудня 2015 року ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 та ОСОБА_3

19 серпня 2015 року на позивача було скоєно напад невідомою особою, яка нанесла їй тяжкі тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку, гематома на обличчі, після чого позивач почала страждати на нервові розлади. ІНФОРМАЦІЯ_1 року трагічно загинув син позивача -

ОСОБА_6 .

ОСОБА_1 проживає одна. Відповідачі в будь-яких родинних відносинах з позивачем не перебувають і є по відношенню до неї сторонніми особами. Квартира, яка була предметом договору дарування, є єдиним житлом позивача. ОСОБА_1 продовжує користуватися квартирою, оплачує комунальні послуги, ключі від квартири та технічний паспорт відповідачам не передавала

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права; визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203цього Кодексу.

Згідно зі статтею 203 ЦП України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 як на підставу своїх вимог посилалась на те, що вказаний договір дарування квартири був укладений під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних для неї умовах.

Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Разом з тим, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Стаття 233 ЦК України не передбачає обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин, що виникають, зокрема, з договору дарування.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не є вільним і не відповідає його внутрішній волі.

Встановивши, що позивач після смерті сина перебувала в пригніченому психоемоційному стані, почувалася самотньою, оскільки залишилась одна, її моральний стан був важкий, та врахувавши, що після укладення договору дарування позивач залишилася проживати у квартирі, в якій вона зареєстрована, сплачувала і сплачує комунальні послуги, відповідачі, навпаки, не вселялися в квартиру, не виявляли себе як нові власники квартири, суди дійшли обґрунтованого висновку про визнання договору дарування про безоплатне передання квартири у власність недійсним на підставі статті 233 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності за ОСОБА_1 на оспорювану квартиру, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який посвідчує його право власності.

Встановивши, що у даному випадку способом захисту є визнання недійсним договору дарування, що є підставою для скасування реєстрації в реєстрі прав власності на нерухоме майно за відповідачами, суди дійшли вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності на спірну квартиру.

Доводи касаційної скарги про те, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення статті 233 ЦК України, для якої необхідними умовами є саме добровільність укладання договору, усвідомлення своїх дій, а позивач стверджувала, що не усвідомлювала значення своїх дій, є необґрунтованими, оскільки правочин, що вчиняється особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються саме тим, що особа його вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, однак знаходилась у тяжкому емоційному стані, що негативно вплинуло на її рішення укласти договір дарування квартири на вкрай невигідних умовах, оскільки вона залишилась без житла.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого

2010 року).

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є достатньо мотивованими та такими, що відповідають нормам закону.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 22 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 05 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська А. І. Грушицький В. В. Сердюк