Номер провадження: 22-ц/813/5231/19
Головуючий у першій інстанції Дяченко В. Г.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Ющак А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2019 року у цивільній справі за поданням Державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа,

встановив:

12 жовтня 2018 року Державний виконавець Першого Суворовського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа.

Своє подання обґрунтував тим, що на примусовому виконанні в Першому Суворовському ВДВС м. Одеса перебуває виконавчий лист № 521/6561/17 від 13.10.2017р., виданий Малиновським районним судом м.Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової суми у розмірі 115303,28 грн.

18.10.2017року відповідно до статей 3, 4, 24, 25, 26 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, щодо стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової суми у розмірі 115303,28 грн.

Згідно довідки з Єдиного державного реєстру нерухомого майна, за боржником зареєстровано майно, яке перебуває в іпотеці банківської установи.

Однак, наразі виконавчий документ не виконано, а боржник ухиляється від його виконання, не вживає заходів щодо виконання рішення за рахунок належного йому майна і доходів, що стало підставою для звернення державного виконавця з поданням до суду.

Справа була розглянута у відсутність старшого державного виконавця Першого Суворовського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області та особи щодо якої розглядалось подання.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2019 року подання державного виконавця Першого Суворовського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 без вилучення паспортного документа задоволено.

Встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду боржника - ОСОБА_1 за межі України без вилучення паспортного документа - до виконання зобов`язань за судовим рішенням.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2019 року, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Разом з тим, до суду апеляційної інстанції в зазначений день і час: 27.06.2019 року, на 17.00 год. учасники справи не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання (а.с. 64-67).

При цьому заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність (а.с.68).

З цих підстав, та з врахуванням строків розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вирішила слухати справу у відсутність учасників справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. З цих підстав колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності її учасників, неявка яких до суду визнана судом неповажною.

При цьому колегія суддів також виходить із того, що у своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінки компетентних органів влади.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 року у справі «Пономарьова проти України» та у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року, справа № 922/4244/17, зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Таким чином, аналіз викладених вище обставин в їх сукупності дає підстави стверджувати про неналежне здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків, за винятком ОСОБА_1 , у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності її учасників, повідомлених належним чином.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст.ст. 268, 382 ЦПК України, в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, та на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З цих підстав, датою складення цього судового рішення є 01.07.2019 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи поданнядержавного виконавця Першого Суворовського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що боржник ухиляється від виконання своїх зобов`язань. В обґрунтування застосування вказаних заходів суд посилався на ст. 441 ЦПК України, та ст.6 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Проте, колегія суддів вважає, що з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм процесуального права, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до п. 5 ч.1, ч. 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, а якщо він має паспорт, то йому може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадку, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання таких зобов`язань.

Частинами 1, 3 ст. 441 ЦПК України передбачено, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів(посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому проваджені.

За змістом наведених вище норм чинного законодавства, тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише при наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, і саме з цією метою має намір та реальну можливість вибути за межі України.

Згідно до ч. 4 ст. 441 ЦПК України ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, вказане подання було розглянуто 12 лютого 2019 року без участі державного виконавця (а.с. 22-23).

При цьому, судом не взято до уваги, що саме державний виконавець зобов`язаний довести суду (з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження) необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні.

Захищаючи права одних осіб суд не вправі порушувати права інших осіб.

Тому колегія суддів не може погодитись з тим, що суд першої інстанції застосував до боржника заходи обмежувального характеру без участі державного виконавця, без визначення строку дій цих заходів та без обґрунтування виправданості такого втручання в здійснення ним права на свободу пересування без урахування всіх обставин справи, включаючи і ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу.

Автоматична, необмежена заборона у праві виїзду за межі країни є порушенням статті 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваної ухвали суду та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи, що судом першої інстанції подання державного виконавця розглянуто без його участі, то суд першої інстанції що в силу є підставою для скасування ухвали суду з направленням справи на новий розгляд.

Тобто, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги її частково спростовують, оскільки ухвалу постановлено не у відповідності до вимог процесуального права.

У зв`язку з цим, та враховуючи, що розгляд подання був розглянутий у відсутність державного виконавця Першого Суворовського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області, чим були порушені вимоги ч.4 ст.441 ЦПК України, та який між тим не ставив перед судом питання про розгляд подання в його відсутність, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржувану ухвалу суду скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, як то передбачено п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України.

Часткове задоволення апеляційної скарги полягає в тому, що її заявник просив оскаржувану ухвалу скасувати, без зазначення наслідків такого скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 379, ст.ст. 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2019 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра