Постанова

Іменем України

06 березня 2019 року

м. Київ

справа № 183/5818/16

провадження № 61-38986св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4 (за первісним позовом); Фермерське господарство «Приват-Агро» (за зустрічним позовом),

представник позивача - ОСОБА_5 (за первісним позовом),

відповідачі: Фермерське господарство «Приват-Агро» (за первісним позовом); ОСОБА_4 (за зустрічним позовом);

треті особи: Новомосковська міська рада Дніпропетровської області (за первісним позовом), Перещепинська міська рада Новомосковського району Дніпропетровської області (за зустрічним позовом),

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2018 року у складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Максюти Ж. Т.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Фермерського господарства «Приват-Агро», третя особа - Новомосковська міська рада Дніпропетровської області, про визнання договору оренди недійсним.

Позовна заява ОСОБА_4 мотивована тим, що згідно з державним актом на право приватної власності на землю НОМЕР_2 виданим Новомосковською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області 06 червня 2008 року, їй на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 5,910 га, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_3, що розташована на території Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області.

У жовтні 2016 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач дізналася про те, що 20 жовтня 2015 року між нею та Фермерським господарством «Приват-Агро» укладений договір оренди земельної ділянки площею 5,910 га, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_3, що розташована на території Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, на строк 10 років, який в подальшому, у липні 2016 року зареєстрований державним реєстратором виконавчого комітету Новомосковської міської ради.

З огляду на те, що вказаний договір вона з відповідачем не укладала, посилаючись на положення частини першої, третьої статті 203, частини другої статті 207, частини першої статті 215, частини першої статті 216, частини першої статті 236, частини першої статті 626, частини першої статті 638, частини другої статті 792 ЦК України, статтей 1, 4, 13-16 Закону України «Про оренду землі» вважала що договір оренди землі є недійсним, так як волевиявлення з її боку на його укладення не було. При цьому позивач зазначала, що на дату укладання договору оренди землі - 20 жовтня 2015 року вона перебувала на території Російської Федерації та не перетинала кордону для укладання оспорюваного договору, а тому фізично не мала можливості підписати його. Крім того, на момент укладання оспорюваного договору оренди, земельна ділянка перебувала в користуванні (оренді) іншого орендаря, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Укладений договір оренди суперечить внутрішній волі позивача, так як остання не мала бажання укладати його, не ознайомлювалася з суттєвими умовами договору і відповідач користується земельною ділянкою, належною позивачеві без достатньої правової підстави.

З урахуванням наведеного, позивач просила визнати недійсним з моменту укладення договір оренди земельної ділянки, площею 5,910 га, кадастровий номер НОМЕР_3, що розташована на території Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, нібито укладений 20 жовтня 2015 року між ОСОБА_4 та Фермерським господарством «Приват-Агро», державна реєстрація якого здійснена державним реєстратором виконавчого комітету Новомосковської міської ради.

У грудні 2016 року Фермерське господарство «Приват-Агро» звернулось до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4, третя особа - Перещепинська міська рада Новомосковського району Дніпропетровської області, про визнання права на оренду земельної ділянки.

Зустрічний позов Фермерського господарства «Првиат-Агро» мотивований тим, що відповідачем правомірно набуто право користування земельною ділянкою, належною позивачеві за первісним позовом ОСОБА_4 З урахуванням положень частини шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі», орендар - Фермерське господарство «Приват-Агро» продовжує користування виділеною земельною ділянкою, належно виконує свої обов'язки за договором, жодного письмового повідомлення орендодавця щодо договору оренди землі до орендаря не надходило. Отже, у позивача за зустрічною позовною заявою наявне законне право на пролонгацію оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення.

Позивач за зустрічним позовом просив визнати за Фермерським господарством «Приват-Агро» право на пролонгацію оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 5,910 га, що розташована на території Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області (державний акт на право власності на земельну ділянку, НОМЕР_2, виданий 06 червня 2008 року Новомосковською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області; кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_3), відповідно до договору оренди землі від 20 жовтня 2015 року № 38, зареєстрований у виконавчому комітеті Новомосковської міської ради Дніпропетровської області 29 липня 2016 року, індексний номер 30697853.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2017 року позовОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним з моменту укладення договір оренди земельної ділянки, площею 5,910 га, кадастровий номер НОМЕР_3, що розташована на території Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, укладений 20 жовтня 2015 року між ОСОБА_4 та Фермерським господарством «Приват-Агро», зареєстрований державним реєстратором виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області 29 липня 2016 року за індексним номером 30697853.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову Фермерського господарства «Приват-Агро» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачем не доведено належними доказами факт укладання договору оренди у формі, передбаченій законодавством, волевиявлення позивача на укладання договору, згоду позивача з усіма істотними умовами договору, а надана суду копія договору та копія додатків до договору сама по собі не свідчить про його реальне укладання між сторонами, отже належним чином складений договір оренди земельної ділянки, належної позивачеві, укладений між сторонами - відсутній, а правових підстав для користування відповідачем земельною ділянкою, належною позивачеві - суду не надано, що є підставою, з урахуванням проведення державної реєстрації договору, для визнання договору недійсним (нікчемним).

При цьому судом першої інстанції зауважено, що представник позивача заперечуючи проти факту укладання позивачем договору наполягав на наданні відповідачем оригіналу договору для огляду в судовому засіданні. Це клопотання судом задоволено та зобов`язано відповідача надати суду оригінал спірного договору оренди. Представником відповідача ухвалу суду не виконано, в судовому засіданні надано пояснення щодо підстав невиконання ухвали - відсутність у відповідача оригіналу договору, укладеного між сторонами. Судом ухвалою зобов`язано АО Відділ з державної реєстрації бізнесу та речових прав на нерухоме майно Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області надати суду належним чином засвідчену копію оригіналу договору на адресу органу, яким проведено державну реєстрацію договору. Станом на момент розгляду справи докази суду не надані. Представник відповідача не наполягав на витребуванні доказів, пояснюючи, що для державної реєстрації передано копію укладеного договору.

Враховуючи те, що оспорюваний договір оренди земельної ділянки є недійсним з моменту його державної реєстрації, він не створює жодних юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, що є підставою для відмови у зустрічному позові.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2018 року рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2017 року в частині задоволення позову ОСОБА_4 скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що не можуть бути задоволені позовні вимоги ОСОБА_4 про розірвання договору оренди земельної ділянки, оскільки положеннями статей 140, 145 ЗК України та статтею 348 ЦК України встановлено спеціальний порядок припинення права власності особи та відчуження майна, яке за законом не може їй належати.

Погоджуючись фактично з висновками суду першої інстанції в частині зустрічних позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що позивач за зустрічним позовом не довів факту порушення переважного права на оренду земельної ділянки.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У червні 2018 року ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні її позову, посилаючись на неправильне застосуванням судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції в цій частині.

Касаційна скарга обґрунтована доводами, наведеними у первісній позовній заяві, а також тим, що, на її думку, рішення суду апеляційної інстанції в оскарженій частині не відповідає нормам чинного законодавства.

Заявник у касаційній скарзі посилається на те, що апеляційний суд фактично розглянув позов про розірвання договору оренди, натомість вона просила визнати оспорюваний договір недійсним з підстав, викладених у її позові. Апеляційним судом взагалі не було досліджено підстав позову, не надано жодної оцінки обставинам щодо недійсності оспорюваного договору оренди, що свідчить про формальний та упереджений підхід апеляційного суду до перегляду справи в апеляційному порядку.

Разом з цим заявник зазначала, що висновки апеляційного суду щодо відсутності у неї правових підстав для звернення до суду, оскільки вона втратила право власності на земельну ділянку, ґрунтуються виключно на припущеннях. Оскільки саме відсутність рішення про примусове припинення права власності на земельну ділянку за нею, та наявність в матеріалах справи письмових доказів про визнання державою за нею права власності на землю свідчить про те, що вона є законним власником спірної земельної ділянки, інших доказів, які б свідчили про протилежне, судом не наведено. Крім того, поза увагою апеляційного суду залишилось те, що позивач не мала можливості скористатись своїм правом на відчуження земельної ділянки, оскільки пунктом 15 Перехідних положень Земельного кодексу України встановлено мораторій на відчуження земель сільськогосподарського призначення до набрання чинності закону про обіг земель сільськогосподарського призначення, що свідчить про наявність законодавчих перешкод для позивача в питанні відчуження землі у встановлений законом строк. На момент розгляду цієї справи в матеріалах справи відсутні докази про те, що позивач відчужила спірну земельну ділянку самостійно або є судове рішення, яке набрало законної сили про примусове припинення прав власності на земельну ділянку за ОСОБА_4

13 липня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

14 лютого 2019 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновків про часткове задоволення касаційної скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що позивачеві згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2 виданим Новомосковською районною державною адміністрацією 06 червня 2008 року, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 31 травня 2008 року № 2-2348 належить земельна ділянка, площею 5,910 га, кадастровий номер НОМЕР_3, розташовану на території Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, яка передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Позивач є громадянкою Російської Федерації.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 12 липня 2016 року № НВ-013, 17 квітня 2009 року зареєстровано договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_3, належної ОСОБА_4, укладений між ОСОБА_4 та ТОВ АФ «Олімпекс-Агро» строком до 31 грудня 2015 року.

За відомостями, які містяться у інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 18 жовтня 2016 року № 70692211, 26 липня 2016 року на підставі рішення державного реєстратора виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 30697853 від 29 липня 2016 року за Фермерським господарством «Приват-Агро» зареєстровано право оренди земельної ділянки, належної позивачеві.

Підставою реєстрації права оренди вказано договір оренди землі, серія та номер 38 від 20 жовтня 2015 року, укладений між ОСОБА_4 та Фермерським господарством «Приват-Агро». Строк дії договору оренди - 10 років. Розмір річної орендної плати складає 5% від нормативної грошової оцінки землі - 8 863,80 грн.

Надана суду відповідачем копія договору оренди землі № 38 містить інформацію, відповідно до якої 20 жовтня 2015 року в м. Перещепине Новомосковського району Дніпропетровської області між ОСОБА_4 та Фермерським господарством «Приват-Агро» укладено договір оренди земельної ділянки НОМЕР_3, площею 5,91 га, належної позивачеві на підставі державного акта НОМЕР_2 від 06 червня 2008 року строком на 10 років, починаючи з дати права оренди державної реєстрації відповідно до чинного законодавства. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки встановлена в розмірі 177 276 грн. Розмір річної орендної плати визначено в розмірі 5% від нормативної грошової оцінки на момент укладання договору - 8 863,80 грн. Копія договору містить відображення підпису ОСОБА_4

Також, відповідачем надано копію акта прийому-передачі об`єкта за договором оренди землі № 38 від 20 жовтня 2015 року, акта визначення меж земельної ділянки в натурі від 20 жовтня 2015 року, в яких вказано про передачу ОСОБА_4 земельної ділянки за договором оренди площею 5,91 га та визначення меж земельної ділянки, площею 5,91 га.

Як вбачається з довідки голови Фермерського господарства «Приват-Агро» від 02 лютого 2017 року № 6, Фермерське господарство «Приват-Агро» по договору оренди земельної ділянки № 38 від 20 жовтня 2015 року кадастровий номер НОМЕР_3, зареєстрований у Державній службі юстиції 26 липня 2016 року нарахована орендна плата за 2016 рік ОСОБА_4, ІНН НОМЕР_4 у сумі 10 636,50 грн, із них сплачено податків: ПДФО 18% -1 914,57 грн, військовий збір 1,5% - 159,55 грн і сплачено до бюджету 21 грудня 2016 року. Сума до сплати становить - 8 562,38 грн. Операції задекларовані у формі 1 ДФ на IV квартал 2016 року і отримані державною податковою інспекцією (квитанція № 2 реєстраційний - від 29 січня 2017 року).

Відповідно до довідки голови Фермерського господарства «Приват-Агро» від 02 лютого 2017 року № 7, податок на землю Фермерського господарства «Приват-Агро» по земельній ділянці кадастровий номер НОМЕР_3 ОСОБА_4 не сплачувався згідно Земельного кодексу України.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 3 ЗК України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини, щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оренду землі», в редакції, чинній на час звернення до суду з первісним позовом, оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про оренду землі» орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи.

За приписами частин першої, п'ятої статті 6 Закону України «Про оренду землі», орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно зі статтею 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Відповідно до частини другої статті 15 Закону України «Про оренду землі», істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

Частиною першою статті 16 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Статтею 17 Закону України «Про оренду землі» визначено, що об'єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до положень частин першої, третьої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною четвертою цієї ж статті передбачено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно з частинами першою, другою статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто, недійсний договір не породжує для його сторін прав та обов'язків, на досягнення яких було спрямоване їх волевиявлення під час його документального оформлення.

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, в порушення статей 367, 374 ЦПК України, належним чином не встановив у повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у судовому рішенні.

Відмовляючи у задоволенні первісних позовних вимог, апеляційний суд розглянув фактично позовні вимоги ОСОБА_4 щодо розірвання оспорюваного договору оренди, в той час як позов пред'явлений позивачем про визнання цього договору недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України.

Разом з цим, апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні первісного позову виходив лише з того, що позивачеві за первісним позовом не може належати право власності на спірну земельну ділянку, оскільки положеннями статей 140, 145 ЗК України та статтею 348 ЦК України встановлений спеціальний порядок припинення права власності особи на відчуження майна, яке за законом не може їй належати, залишивши поза увагою, що на момент розгляду цієї справи в матеріалах справи відсутні докази про те, що позивач відчужила спірну земельну ділянку самостійно або є судове рішення, яке набрало законної сили про примусове припинення прав власності на земельну ділянку за ОСОБА_4

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, який повинен урахувати викладене й залежно від установленого вирішити спір.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, апеляційний суд відмовив у задоволенні позовних вимог лише через нез'ясування судом першої інстанції належності позивачеві за первісним позовом спірної земельної ділянки, натомість з підстав заявлених позивачем у позові рішення суду першої інстанції не перевірялось, а тому суд касаційної інстанції позбавлений можливості прийняти остаточне рішення по суті спору.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

В частині зустрічних позовних вимог судові рішення судів першої та апеляційної інстанції не оскаржувались, а отже не є предметом перегляду судом касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2018 рокускасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
С. О. Погрібний
О. В. Ступак