Провадження № 22-ц/801/908/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бессараб Н. М.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2019 рокуСправа № 127/20272/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя - доповідач),

суддів Сала Т. Б., Шемети Т. М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Бессараб Н. М. від 13 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, -

встановив:

В серпні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з цим позовом, за яким просив стягнути з ОСОБА_1 1000 грн 00 к. боргу за договором позики.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 01 серпня 2017 року ОСОБА_1 позичив у нього 1000 грн 00 к., які зобов`язався повернути до 12 серпня 2017 року, про що власноручно написав розписку, однак дотепер суму позики не повернув.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 лютого 2019 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 1000 грн 00 к.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що розписка ОСОБА_1 про отримання у позику у ОСОБА_2 1000 грн 00 к. перебуває у позивача, а тому це спростовує доводи відповідача про повернення боргу. Суд першої інстанції не взяв до уваги розписку ОСОБА_2 про повернення ОСОБА_1. 800 грн 00 к. як доказу повернення боргу саме за договором позики від 01 серпня 2017 року, тому що у ній не міститься посилання на цей договір, а з наданих ОСОБА_1 інших розписок вбачається, що ОСОБА_2 неодноразово позичав йому гроші.

Доказів про повернення 200 грн 00 к. із суми позики ОСОБА_1 взагалі не надав.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 посилався на те, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про неналежність розписки від 03 квітня 2017 року про повернення ним ОСОБА_2 . 800 грн 00 к., як доказу повернення боргу саме за договором позики за 01 серпня 2017 року, тому що позивач не довів відповідними доказами наявності інших договорів позики, укладених між сторонами, а прийняті після закриття підготовчого засідання інші його розписки про отримання від ОСОБА_2 1000 грн 00 к. є розписками щодо одного і того ж договору позики від 01 серпня 2017 року, які не відповідали вимогам, що висував до їхнього змісту ОСОБА_2 , але їх не знищив і йому не повернув.

Крім того, звертав увагу, що суд безпідставно звільнив ОСОБА_2 від сплати судового збору за подання позовної заяви, оскільки він є іноземним громадянином, а подана ним довідка про встановлення інвалідності ІІ групи не легалізована у встановленому порядку.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами першою - третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Згідно зі частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 01 серпня 2017 року ОСОБА_1 видав ОСОБА_2 боргову розписку, за змістом якої зобов`язувався повернути борг в розмірі 1000 грн 00 к. до 12 серпня 2017 року (а. с. 3).

Відповідно до статті 1046 далі ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом частин першої, другої статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.

Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст його умов, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідно до частин другої, третьої статті 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Частина 2 статті 78 ЦПК України визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, допустимим в сенсі частини 2 статті 78 ЦПК України доказом повернення боргу кредитору є наявність у боржника боргової розписки кредитора, або розписки про повернення суми боргу із зазначенням причин неможливості повернення боргової розписки.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Оскільки боргова розписка перебуває у позивача, а у його розписці від 03 березня 2018 року про отримання від ОСОБА_2 боргу в сумі 800 грн 00 к. не зазначено про неможливість повернення розписки ОСОБА_1 від 01 серпня 2017 року, посилання на договір чи інший правочин, на виконання якого була повернута ця сума, вона не містить, то суд першої інстанції прийшов до правильного по суті висновку, що ця розписка не може вважатись допустимим доказом повернення ОСОБА_2 боргу ОСОБА_1 саме за договором позики від 01 серпня 2017 року. Щодо повернення решти суми боргу в розмірі 200 грн 00 к., то жодних доказів на підтвердження цієї обставини у справі немає.

Апеляційний суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги щодо безпідставності звільнення позивача від сплати судового збору, оскільки таке звільнення не вплинуло на правильність вирішення справи, а тому не може бути самостійною підставою для скасування або зміни рішення (абзац 2 частини другої статті 376 ЦПК України).

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що статтею 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року (Мінська Конвенція), ратифікована Україною із застереженнями Законом № 240/94-ВР від 10 листопада 1994 року, учасником якої є і Російська Федерація, встановлено, що документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення.

Відтак видана на території Російської Федерації виписка із акту освідування громадянина, визнаного інвалідом, підлягає прийняттю на території України без будь-якого спеціального посвідчення, а пункт 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільняє осіб з інвалідністю І та ІІ груп від сплати судового збору незалежно від громадянства таких осіб, або країни, у якій інвалідність їм була встановлена.

Таким чином доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької від 13 лютого 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий підпис О. С. Панасюк

Судді підпис Т. Б. Сало

підпис Т. М. Шемета

Згідно з оригіналом О. С. Панасюк