Справа № 352/966/18
Провадження № 22-ц/4808/1218/19
Головуючий у 1 інстанції Струтинський Р. Р.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.,

суддів: Матківського Р.Й., Василишин Л.В.

секретаря Бойчука Л.М.

з участю представника апелянта ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до секретаря Вільшаницької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області Архамули Наталії Михайлівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 про визнання дій протиправними, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , поданою її представником ОСОБА_1 , на рішення Тисменицького районного суду, ухвалене у складі судді Струтинського Р.Р. 12 квітня 2019 року в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

30.05.2018 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до секретаря Вільшаницької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області Архамули Н.М. про визнання дій протиправними.

В обґрунтування позову зазначила, що в квітні 2016 року серед документів вона виявила примірник заповіту від 22.07.2015 року, складеного її батьком ОСОБА_5 та посвідченого секретарем Вільшаницької сільської ради ОСОБА_6 Н.М., згідно якого батько все своє майно заповів її матері ОСОБА_4 При огляді вказаного заповіту вона побачила, що заповіт виконаний друкованим способом, однак має і рукописний текст, виконаний почерком, дуже схожим на почерк її рідного брата ОСОБА_5 Вказала, що до дня смерті її батько більше десяти років не проживав зі своєю дружиною ОСОБА_4 , оскільки остання постійно перебувала за кордоном та не підтримувала з ним жодних відносин. У зв`язку з погіршенням стану здоров`я батька, вона здійснювала догляд за ним, а згодом і проводила його поховання.

Після смерті батька ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом про визнання за нею права власності на домоволодіння, яке входить у спадкову масу, зазначену в заповіті. Не погоджуючись із вищевказаним заповітом, вона звернулася в суд із зустрічним позовом. В ході розгляду цивільної справи №352/494/16-ц нею було заявлено клопотання про витребування з Вільшаницької сільської ради другого примірника заповіту для проведення судової почеркознавчої експертизи, однак Вільшаницькою сільською радою на адресу суду було скеровано листа, в якому повідомлялося, що примірник заповіту, складеного ОСОБА_5 та посвідченого 22.07.2015 року Вільшаницькою сільською радою Тисменицького району втрачено.

08.05.2017 року вона звернулася до Тисменицького ВП ГУНП в Івано-Франківській області із заявою про внесення відомостей до ЄРДР за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366 КК України, та притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності. В червні 2017 року під час ознайомлення з матеріалами справи в Тисменицькому ВП ГУНП в Івано-Франківській області вона дізналася про лист Тисменицького ВП від 31.05.2017 року, в якому зазначалося, що факти, викладені у її заяві, не знайшли свого підтвердження. Однак, серед матеріалів вона побачила пояснення ОСОБА_7 від 31.05.2017 року, в якому ОСОБА_7 зазначила про складення та посвідчення нею лише одного примірника заповіту ОСОБА_5 , оскільки заповідач не міг багато писати, та визнала, що згідно правил заповіт складається у двох примірниках.

Позивач також зазначила, що 14.03.2016 року відповідачем було видано дублікат заповіту від 22.07.2015 року. При цьому відповідач допустила порушення п. 2.16 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами місцевого самоврядування.

Посилаючись на те, що секретар Вільшаницької сільської ради ОСОБА_8 .М. склала та посвідчила заповіт ОСОБА_5 від 22.07.2015 року, а також видала дублікат цього заповіту з порушенням порядку його складання та посвідчення, просила визнати такі дії відповідача протиправними.

Ухвалою Тисменицького районного суду від 22 лютого 2019 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено ОСОБА_4 .

Рішенням Тисменицького районного суду від 12 квітня 2019 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано дії секретаря Вільшаницької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області Архамули Наталії Михайлівни щодо посвідчення заповіту від 22.07.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №43, а також видачі та посвідчення 14.03.2016 року ОСОБА_4 дублікату заповіту від 22.07.2015 року протиправними.

Стягнуто з секретаря Вільшаницької сільської ради ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що секретар Вільшаницької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області Архамула Н.М. при посвідченні заповіту ОСОБА_5 від 22.07.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №43 та при видачі 14.03.2016 року дублікату заповіту ОСОБА_5 не діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, як наслідок її дії є протиправними.

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема зазначає, що статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта. Така можливість забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу.

Проте, ОСОБА_3 не є учасником нотаріального процесу, а тому не має права оскаржувати нотаріальну дію, яку ОСОБА_7 , як секретар Вільшаницької сільської ради, вчинила за зверненням її батька ОСОБА_5 Посвідчуючи заповіт, вона виконала волю заповідача і при цьому не порушила його прав, так як жодних зауважень від нього не поступало і з відповідним позовом до суду він не звертався.

Щодо видачі дублікату заповіту, представник апелянта зауважує, що таке право також передбачено Законом України «Про нотаріат», а саме ч.ч. 1 та 2 ст. 53 цього Закону.

Вказує, що аналізуючи обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 , спосіб захисту її прав (у разі порушення) передбачений статтею 1257 ЦК України шляхом визнання заповіту недійсним, а не визнання дій посадової особи при посвідченні заповіту протиправними. При цьому, такий спір (про визнання заповіту недійсним) вже існує в проваджені Тисменицького районного суду, справа №352/494/16-ц.

Вважає, що жодних підстав задовольняти позов ОСОБА_3 не було.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечила.

Зазначила, що в апеляційній скарзі представник апелянта безпідставно вказує на те, що лише учасники нотаріального процесу мають право на оскарження нотаріальних дій, оскільки відповідно до ст. 50 Закону України «Про нотаріат» право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Порушення секретарем Вільшаницької сільської ради ОСОБА_7 . порядку складання та посвідчення заповіту від 22.07.2015 року, а також видачі його дублікату мало наслідком порушення її прав, як спадкоємця першої черги, а, отже, нотаріальні дії, які вчиняла відповідач, напряму стосувалися її прав та інтересів.

Також позивач не погодилась з твердженням про те, що згідно позовної заяви вона фактично не згідна з діями батька, який склавши заповіт на користь її мами, усунув її від спадкування. Вказала, що такі твердження представника апелянта не відповідають дійсності, оскільки в позовній заяві предметом оскарження є саме протиправні дії відповідача.

Просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Представник позивача в засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги заперечив з мотивів, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, просив залишити скаргу без задоволення.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час та день розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку. Причину неявки суду не повідомила.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 22.07.2015 року ОСОБА_5 (батько ОСОБА_3 ) склав заповіт, згідно якого все своє майно заповів дружині ОСОБА_4 . Вказаний заповіт посвідчений секретарем Вільшаницької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області Архамулою Н.М. та зареєстрований в реєстрі за №43 (а.с. 4).

На розгляді в Тисменицькому районному суді перебуває справа №352/494/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та її брата ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове домоволодіння та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання заповіту від 22.07.2015 року недійсним.

В ході розгляду вказаної справи позивач заявила клопотання про витребування з Вільшаницької сільської ради другого примірника заповіту для проведення судової почеркознавчої експертизи, у зв`язку з тим, що, на її думку, рукописний текст заповіту, виконаний почерком, схожим на почерк її рідного брата ОСОБА_5 . Однак Вільшаницька сільська рада повідомила, що примірник заповіту, складеного ОСОБА_5 та посвідченого 22.07.2015 року Вільшаницькою сільською радою Тисменицького району, втрачено.

08.05.2017 року позивач звернулася до Тисменицького ВП ГУНП в Івано-Франківській області із заявою про внесення відомостей до ЄРДР за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366 КК України, та притягнення секретаря Вільшаницької сільської ради Архамули Н ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності.

За даними листа Тисменицького ВП ГУНП в Івано-Франківській області від 31.05.2017 року факти, викладені в заяві, не знайшли свого підтвердження. Під час перевірки даного повідомлення ознак кримінального правопорушення не встановлено, тому немає підстав для внесення відомостей в ЄРДР (а.с. 6).

Під час перевірки заяви ОСОБА_3 Тисменицьким ВП ГУНП в Івано-Франківській області 31.05.2017 року відібрано пояснення у ОСОБА_7 , яка вказала, що одним із її обов`язків, як секретаря сільської ради, є ведення нотаріальних дій. Близько двох років тому до сільської ради прийшов ОСОБА_5 у супроводі свого сина ОСОБА_5 . Перший вирішив скласти заповіт на користь своєї дружини ОСОБА_4 . В заповіті він вказав, що все своє майно залишає дружині. Заповіт було складено в одному екземплярі, так як заповідач не міг багато писати (по правилах складається у двох примірниках). Оригінал заповіту отримав заповідач, а у сільській раді залишилась ксерокопія заповіту. В книзі реєстрації нотаріальних дій під №43 від 22.07.2015 року здійснено запис про реєстрацію заповіту ОСОБА_5 Син заповідача будь-яких записів у заповіті не робив і не підписувався у заповіті. Зауважила, що заповіт складався без присутності сина ОСОБА_5 , який чекав батька ОСОБА_5 у коридорі (а.с. 5).

Також встановлено, що 14.03.2016 року за заявою ОСОБА_4 останній видано дублікат цього заповіту відповідно до світлокопії заповіту, посвідчений відповідачем та зареєстрований в реєстрі за №10.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Право вибору способу захисту, передбаченого законом, належить особі, яка звернулася за захистом свого права.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивачеві належить й право визначення предмета і підстав позову.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

У населених пунктах, де немає нотаріусів, нотаріальні дії, передбачені статтею 37 цього Закону, вчиняються уповноваженими на це посадовими особами органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - сторін нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір.

Таким чином, нотаріус не є відповідачем у справах, що виникають із цивільних відносин, пов`язаних з нотаріальною дією.

Право на звернення до суду з позовом про незаконність нотаріальної дії чи відмови в її вчиненні мають заінтересовані особи (фізичні та юридичні), стосовно яких були вчинені нотаріальні дії, або які одержали відмову в їх вчиненні, тобто безпосередньо брали участь у нотаріальному процесі. Особи, які не брали участі у вчиненні нотаріальних дій, але вважають, що їх права і охоронювані законом інтереси порушені нотаріальною дією, вправі звернутися до суду з відповідним самостійним позовом про недійсність посвідченого акта, але не до нотаріуса, а до інших суб`єктів спірних матеріальних правовідносин щодо яких виник спір.

Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса (пункт 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі №629/1296/16-ц (провадження №61-141св17).

Зі змісту позовних вимог ОСОБА_3 вбачається, що позивач вважала, що її права як спадкоємиці батька ОСОБА_5 порушені складенням та посвідченням заповіту від 22.07.2015 року, а також видачею його дублікату ОСОБА_4 .

Однак наведені обставини за їх доведеності відповідно до статей 203, 215 ЦК України можуть бути підставами для визнання оспорюваного заповіту недійсним, за наявності для цього визначених законодавством підстав, а не для визнання протиправними дій секретаря Вільшаницької сільської ради Архамули Н.М ОСОБА_10 , як уповноваженої на вчинення нотаріальних дій посадової особи органу місцевого самоврядування.

Суд першої інстанції вищенаведеного, а також тієї обставини, що позивач не є безпосереднім учасником нотаріального процесу щодо посвідчення заповіту від 22.07.2015 року та видачі його дублікату, не врахував та помилково дійшов висновку про те, що нею обрано вірний та достатній спосіб захисту її порушеного права.

Крім того, судом не враховано, що позивач вже скористалася своїм правом на судовий захист та звернулася в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання заповіту від 22.07.2015 року недійсним, який перебуває на розгляді у Тисменицькому районному суді.

З огляду на вищезазначене, апеляційний суд вважає, що оскільки висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, що в силу п.п. 3 та 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення, то рішення Тисменицького районного суду від 12 квітня 2019 року необхідно скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , подану її представником ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Тисменицького районного суду від 12 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до секретаря Вільшаницької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області Архамули Наталії Михайлівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 про визнання дій протиправними відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: Р.Й. Матківський

Л.В. Василишин

Повний текст постанови складено 24 жовтня 2019 року.