ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2807/19 Справа № 185/5156/17 Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання - Лященко С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи підприємця ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи підприємця ОСОБА_1 про стягнення компенсації,-

В С Т А Н О В И Л А:

03 липня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до ФОП ОСОБА_1 про стягнення компенсації. Просила стягнути з відповідача на її користь компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 13822,62 грн. (а.с.1-2).

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення компенсації - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 13822,62 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 2000 грн. Вирішено питання щодо судових витрат (а.с.103-106).

Не погодившись з рішенням суду, ФОП ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів. Зазначає, що строк звернення до суду з позовом позивачем пропущений, тому судом першої інстанції помилково не застосовано строк позовної давності (а.с.108-117).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах з ОСОБА_1 , як фізичною особою-підприємцем у період з 07 квітня 2010 року по 27 березня 2017 року, що підтверджується трудовим договором (а.с.5) та записом у трудовій книжки.(а.с.6).

За період з 07.04.2010 року по квітень 2011 року, позивач отримала оплачувану відпустку в кількості 24 днів, які вона використала у 2013 році, а за період з 06.04.2011 року по 27.03.2017 року вона не використала щорічні відпустки у загальній кількості 167 днів. Розмір компенсації за невикористану відпустку становить - 13822,62 грн., що підтверджується розрахунками позивача наведеним в позові (а.с.1-2).

Позивач 29.05.2017 року зверталася в позасудовому порядку до відповідача з приводу виплати компенсації за невикористану відпустку. Проте відповідач, станом на дату розгляду справи, вищезазначену заборгованість не погасила, що підтверджується заявою позивача, яку остання направляла поштою рекомендованим повідомленням на адресу відповідача, відповідно до якої остання просила відповідача видати їй довідку про отриману нею заробітну плату при звільненні з розшифровкою (а.с.8) та копією рекомендованого повідомлення з пошти про вручення поштового відправлення відповідачу (а.с.7).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх законності та обґрунтованості.

Незважаючи на доведеність позовних вимог, колегія суддів не може погодитись з рішенням суду першої інстанції про стягнення компенсації.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та визначився з розміром компенсації, при цьому вірно зазначив, що відповідачкою не було доведено факту виплати компенсації за невикористану відпусту або факту використання відпустки позивачкою. Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що відповідачкою не було надано жодного доказу в обгрунтування її заперечень щодо позовних вимог.

Але суд першої інстанції залишив поза увагою строк звернення позивачки до суду з позовом, який ч.1 ст. 233 КЗпП встановлений в 3 місяці.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 1 ст. 6 Закону України «Про відпустки» передбачено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки.

Згідно з роз`ясненнями викладеними в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці № 13 від 24 грудня 1999 року», суди мають враховувати, що у справах про оплату праці діє тримісячний строк звернення до суду.

Отже для звернення до суду з позовом про порушення права робітника встановлено тримісячний строк, окрім позовів про звільнення, для яких строк позовної давності установлений в один місяць та позовів про порушення оплати праці, звернення до суду з яким не обмежено будь-яким строком.

В даному випадку позивач звернувся до суду з позовом про стягнення компенсації за невикористану відпустку.

Так, згідно із положеннями ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до положення ст. 2 Закону України «Про оплату праці», яка визначає структуру заробітної плати, а саме:

- основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців;

- додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій;

- інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 № 5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 р. за № 114/8713 (далі - Інструкція № 5) суми грошових компенсацій у разі невикористання відпусток є платою за невідпрацьований час (підпункт 2.2.12 п. 2 Інструкції № 5) і на вказані суми компенсацій, які виплачуються звільненим особам, єдиний внесок не нараховується.

Таким чином, виходячи з наведеного, суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток не визначені як заробітна плата ст. 94 та главою 7 Кодексу законів про працю України. До того ж, на компенсацію за таку відпустку не нараховується єдиний соціальний внесок, а тому, такі компенсації не можуть відноситись до заробітної плати.

Під поняттям «належна» слід розуміти така, яка повинна бути виплачена відповідно до умов трудового договору та/або вимог законодавства. Однак, оскільки ця сума не відноситься до обсягу поняття заробітної плати, то її належність не є безумовною підставою для застосування ч. 2 ст. 233 КЗпП.

Аналогічна позиція була висловлена і в постановах Вищого адміністративного суду України від 17.10.2013 року у справі №К/9991/24477/12 та від 11.12.2012 року у справі №К-53513/09. Згідно з правовими позиціями, висловленими в цих постановах приписи ч. 2 ст. 233 КЗпП України не поширюються на правовідносини з приводу компенсації за невикористану відпустку, оскільки компенсація за невикористану відпустку не відноситься до складу заробітної плати.

Також, ВССУ у своїй ухвалі по справі № 642/7703/15 від 09.06.2016 року встановив, що для звернення до суду з позовом про порушення права робітника встановлено тримісячний строк, окрім позовів про звільнення, для яких строк позовної давності установлений в один місяць та позовів про порушення оплати праці, звернення до суду з яким не обмежено будь-яким строком. При чому, компенсація за невикористану відпустку та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні не є складовою заробітної плати, а тому до даних правовідносин застосовується строк позовної давності, передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Встановлені ст. 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Пропуск цього строку є підставою для відмови в задоволенні позову (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-409 цс 16 та у справі № 6-1638 цс 17).

Позивач ставить питання про стягнення компенсації за невикористану відпустку за період з 06.04.2011 року по 27.03.2017 року, проте звернулася до суду з позовом 03.07.2017 року про що свідчить реєстраційний номер суду першої інстанції (а.с. 1), тобто з пропуском 3-місячного строку для звернення до суду. Вважаючи цю виплату складовою заробітної плати, позивач не навів поважності причин пропуску 3-місячного строку звернення до суду з такою вимогою, тому підстав для поновлення строку звернення до суду немає.

Таким чином, позивачем було пропущено строк для звернення до суду, що передбачений ст.233 КЗпП України, оскільки кошти, які він просив стягнути з відповідача не є заробітною платою, тому оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, приймаючи нову постанову, апеляційний суд вирішує питання щодо розподілу судового збору.

За загальним правилом, встановленим у частині 1 вказаної статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційна скарга задовольняється, а позивач є особою, яка звільнена від сплати судового збору, тому понесений відповідачем судовий збір в розмірі 960 грн. слід компенсувати за рахунок держави (а.с.123).

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2018 року - скасувати.

У задоволення позову ОСОБА_2 до фізичної особи підприємця ОСОБА_1 про стягнення компенсації - відмовити.

Компенсувати за рахунок держави ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 960 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: