Справа № 461/1138/17 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/811/1309/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2019 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 грудня 2017 року, постановлене в складі головуючого судді Стрельбицького В.В., у справі за позовом ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки і піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про вселення та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 , Галицького районного відділу Державної міграційної служби у Львівській області, треті особи - орган опіки і піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_4 про визнання такими, що втратили право на проживання, -

в с т а н о в и л а:

В лютому 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_1 , третя особа Орган опіки та піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, в якому просив вселити його і малолітнього ОСОБА_3 в квартиру по АДРЕСА_1 .

Позов мотивував тим, що він і його малолітній син зареєстровані і проживали в квартирі АДРЕСА_2 . Крім них, в даній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 та її тітка ОСОБА_4 , які фактично там не проживають. Однак, відповідачка, яка є його колишньою дружиною та позбавлена батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 , змінила замки в дверях згаданої квартири і протиправно не допускає його та сина до житла, чим порушує їх права.

19.07.2017 року відповідач подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 , Галицького районного відділу ГУ ДМС у Львівській області, треті особи: Орган опіки та піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_4 , в якому просила визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування жилим приміщенням в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати Галицький РВ ГУ ДМС у Львівській області зняти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з реєстрації за вказаною адресою.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 04 грудня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 в його інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки і піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про вселення - відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , який діє в його інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 , Галицького районного відділу ДМС у Львівській області, треті особи - орган опіки і піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_4 про визнання такими, що втратили право на проживання - відмовлено.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 грудня 2017 року оскаржила відповідач ОСОБА_1

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 є законним та обґрунтованим. Проте вважає незаконним рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні її зустрічного позову незаконним. Стверджує, що квартира АДРЕСА_2 є її особистою власністю. Зазначає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні її позову, оскільки ОСОБА_2 втратив право на житлову площу із моменту залишення квартири, і в такій не проживає більше 6 місяців без поважних причин, жодних витрат по утриманню квартири не ніс і не несе. Враховуючи те, що ОСОБА_2 у квартирі не проживає, проживає у своєї матері на АДРЕСА_3 , його необхідно визнати таким, що втратив право на житлову площу у відповідності до вимог ст. 71 ЖК України

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 грудня 2017 року в частині відмови у задоволенні її позовних вимог та постановити нове рішення, яким ОСОБА_2 визнати таким, що втратив право на житлову площу в квартирі АДРЕСА_2 .

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинностіцією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який постановив ухвалу, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи окрім направлення повідомлень, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явились.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи у їх відсутності, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами, а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Зважаючи на те, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 оскаржує рішення суду виключно в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог, пред`явлених до ОСОБА_2 , оскаржуване рішення в іншій частині, враховуючи вимоги ст. 367 ЦПК України, колегія суддів не перевіряє.

Судом встановлено, що згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки № 136 від 12.01.2017 р. (а.с.4) в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Квартира АДРЕСА_2 є приватизованою, власником згідно витягу про реєстрацію права власності № 4831151 та № 7138271 від 23.09.2004 року є ОСОБА_1 .

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками такого є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.6).

При цьому, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 02.11.2016 року ОСОБА_1 позбавлено батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 (а.с. 7 - 9).

Зазначені обставини в силу приписів ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Звертаючись до суду із зустрічними позовними вимогами про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позивач зазначала, що відповідач залишив квартиру добровільно і у такій не проживає з 2011 року. З посиланням на ст. 71, 72 ЖК Української РСР просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі по АДРЕСА_1 . У підтвердження чого надала акти ЛКП «Айсберг» від 25.10.2012р. (а.с.40) та від 15.05.2017р. (а.с.102), згідно яких ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають у квартирі АДРЕСА_2 з 2012 року.

При цьому, суд першої інстанції вважав вказані акти недостатніми доказами факту непроживання позивача (відповідача за зустрічним позовом,) у згаданій квартирі, оскільки, такі складені зі значним проміжком у часі (понад 4 роки) та акт від 15.05.2017 року складений уже після звернення позивача до суду.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог, оскільки надані докази не підтверджують обставини, на які посилалась позивач за зустрічним позовом.

З правильністю та обґрунтованістю висновків суду погоджується колегія суддів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Оскільки підстава позову позивачем у встановленому порядку не змінювалася, то при вирішенні спору з`ясуванню підлягали обставини, за наявності яких вказаною правовою нормою передбачена можливість визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

За доведеності чи недоведеності вказаних обставин суд може задовольнити позов або відмовити в цьому, однак правовою підставою його вирішення є ст. 72 ЖК України.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод(далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України,та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.

Визнання особи такою, що втратила право на користування житлом можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

В той же час, частиною першою ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також частина перша ст. 405 ЦК України.

Частиною другою ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Враховуючи вищенаведені положення закону, та те, що позивач за первісним позовом не втратив інтересу до житла, проте, з незалежним від нього причин не проживає у спірній квартирі, будучи зареєстрованим у такій, реєстрацію у квартирі позивач за зустрічним позовом не оспорювала, а тому колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що звертаючись до суду з указаним позовом, позивач зіслалась на норми ЖК УРСР, які регулюють правовідносини, що виникли із договору найму, тоді як вона є власником квартири, і з підстав, визнання особи такою, що втратила право користування житловими приміщенням, що регулюється нормами ЦК України не зверталась.

Положеннями частини третьої статті 12 та частин першої статті 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не спростувала пояснень позивача, про те, що вона створює йому та сину перешкоди у користуванні житловим приміщенням, в тому числі шляхом заміни замків вхідних дверей, а тому колегія суддів дійшла висновку, що правові підстави вважати позивача за первісним позовом таким, що був відсутнім у спірному житловому приміщенні без поважних причин понад встановлений законом строк, а відтак втратив право користування ним, відсутні.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтом не представлено.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом, а відтак, підстав для скасування ухваленого у справі рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 грудня 2017 року та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

У відповідності до вимог абзацу 2 ч. 5 ст. 268 ЦПК України в редакції 2017 року, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 10 червня 2019 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 10 червня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.