Дата документу 16.10.2019 Справа № 321/2/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №321/2/19 Головуючий у 1 інстанції Машкіна Н.В.
Провадження № 22-ц/807/3034/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 16 липня 2019 року у справі за позовом Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Михайлівська селищна рада Михайлівського району Запорізької області про повернення земельної ділянки,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2018 року Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Михайлівська селищна рада Михайлівського району Запорізької області про повернення земельної ділянки.

В обґрунтування позову зазначено, що 26.11.2007 року між Михайлівською районною державною адміністрацією Запорізької області та ОСОБА_1 було укладено договір оренди земельної ділянки державної форми власності кадастровий номер :20:011:0001 загальною площею 16.600 га, яка знаходиться на території Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області.

Строк дії вказаного договору склав 10 років. Договір був зареєстрований в Михайлівському районному відділі Запорізької філії Центру ДЗК 22 лютого 2008 року за № 14. Після спливу строку дії договору оренди, бажаючи поновити строк дії зазначеного договору, ОСОБА_1 звернувся до Михайлівського районного суду Запорізької області з позовною заявою до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області про визнання поновленим договору оренди земельної ділянки. За результатами розгляду вказаної цивільної справи постановою Запорізького апеляційного суду від 07.11.2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання договору оренди поновленим відмовлено.

Листом від 03.12.2018 № 31-8-0.6-7267/2-18 Головне управління повідомило Корнійчука Б.О. про необхідність з`явитись 12.12.2018 року до приміщення Відділу у Михайлівському районі Головного управління Держгеокадастру для підписання акту приймання передачі земельної ділянки. Проте ОСОБА_1 відмовився від підписання відповідного акту приймання - передачі.

Вказане підтверджується складеним посадовими особами відділу у Михайлівському районі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області актом від 12.12.2018 року про відмову від підписання документа про повернення земельної ділянки.

Отже, вищевказана земельна ділянка державі, в особі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області Корнійчуком Б.О. повернута не була.

Посилаючись на вищевикладене, просило суд зобов`язати ОСОБА_1 повернути державі в особі Головного управління земельну ділянку з кадастровим номером :20:011:0001 площею 16,6 га у стані, не гіршому, порівняно з яким, у якому він одержав її в оренду; стягнути з ОСОБА_1 кошти, витрачені на сплату судового збору у розмірі 1762,00 грн.

Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 16 липня 2019 року позов задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_1 повернути державі в особі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області земельну ділянку з кадастровим номером :20:011:0001, площею 16,6 га у стані, не гіршому, порівняно з яким, у якому він одержав її в оренду.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області судовий збір у розмірі 1762 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що предметом позову у вказаній справі є витребування земельної ділянки кадастровий номер :20:011:0001, позовні вимоги обґрунтовані тим, що на стадії апеляційного розгляду цивільної справи №321/359/18 за позовом ОСОБА_1 , про визнання договору оренди спірної земельної ділянки, позовні вимоги задоволенні не були. Проте, до матеріалів справи були долучені відомості про те, що справа прийнята до перегляду касаційним цивільним судом Верховного суду і остаточне рішення у ній на час ухвалення оскаржуваного рішення не прийняте. Суд вмотивував рішення у справі №321/2/19 відсутністю у відповідача на час ухвалення рішення права на користування земельною ділянкою кадастровий номер :20:011:0001, однак це право може бути за ним визнане рішенням Верховного суду у справі, яка на даний час прийнята ним до розгляду.

Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області надало суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка є земельною ділянкою державної форми власності , розпорядником якої в силу ч.4 ст. 122 Земельного кодексу України є Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 користується земельною ділянкою загальною площею 16,6 га, кадастровий номер :20:011:0001, що розташована на території Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області та була надана йому в оренду на підставі договору оренди землі від 26.11.2007 року, укладеного між Михайлівською райдержадміністрацією та ОСОБА_1 , зареєстрованого 22.02.2008 року за № 14.

Строк дії вказаного договору сплинув 22.02.2018 року.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 07.11.2018 року рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 25 травня 2018 року скасовано та відмовлено задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного Управління Держгеокадастру у Запорізькій області, треті особи: Михайлівська районна державна адміністрація Михайлівського району Запорізької області Михайлівська селищна рада Михайлівського району Запорізької області про визнання договору оренди поновленим.

Постанова суду апеляційної інстанції набирала законної сили з дня її прийняття.

Листом Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 03.12.2018 року, ОСОБА_1 було повідомлено про необхідність повернення державі в особі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області земельну ділянку площею 16,6 га, кадастровий номер :20:011:0001, що розташована на території Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області.

Для підписання акту прийому-передачі земельної ділянки ОСОБА_1 повинен був з`явитися 12.12.2018 року о 09 год. до відділу у Михайлівському районі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області.

Згідно з актом про відмову від підписання документа про повернення земельної ділянки за кадастровим номером :20:011:0001 12.12.2018 року, близько о 10 год. 30 хв. ОСОБА_1 відмовився від підписання названого акту приймання - передачі, мотивуючи дану обставину тим, що ним оскаржено а касаційному порядку рішення суду про відмову у визнання поновленим договору оренди землі, стороною якого він був.

Суд першої інстанції дійшов вірно встановив характер спірних правовідносин та частково задовольняючи позовні вимоги обґрунтовано керувався положеннями статей 316, 317, 319, 321, 324, 326 Цивільного кодексу України.

Крім того, положеннями частини четвертої статті 122 Земельного Кодексу України визначено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Положенням про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 р. № 15 встановлено, що Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, безпосередньо або через визначені в установленому порядку його територіальні органи (Пп. 31 п. 4).

Положенням про Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2016 № 308 передбачено, що Головне управління відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством, на території Запорізької області (пп.13 п.4).

Постановою Запорізького апеляційного суду від 07 листопада 2018 року встановлено, що надання позивачеві в оренду земельної ділянки із земель державної власності відбулося на підставі розпорядження голови Михайлівської районної державної адміністрації № 493 від 24 вересня 2007 року… 01.01.2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06.09.2012 року № 5245-17, відповідно до якого райдержадміністрації не наділено повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності за межами населених пунктів. Вищезазначені повноваження передано до центральних органів виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальних органів. На території Запорізької області дані функції передано Головному управлінню Держземагентства у Запорізькій області».

Згідно положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції вірно встановив, що земельна ділянка кадастровий номер :20:011:0001 є земельною ділянкою державної форми власності та враховуючи положення ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України саме Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області є розпорядником вищевказаної земельної ділянки.

За приписами ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Положеннями статті 125 Земельного кодексу України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Правомірне користування земельною ділянкою передбачає отримання рішення органу, який є розпорядником даної земельної ділянки, реєстрація належним чином вказаного права у державному реєстрі прав і тільки з цього моменту у вказаної особи може виникнути право користування земельною ділянкою.

Судом першої інстанції вірно встановлено на момент ухвалення рішення, що земельна ділянка державної форми власності кадастровий номер :20:011:0001 колишнім орендарем Головному управлінню не повернута, останній позбавлений можливості реалізовувати свої повноваження в частині розпорядження вказаною земельною ділянкою.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця.

Пунктом 21 розділу «Умови повернення земельної ділянки» договору, який є предметом розгляду даної справи, порядок повернення земельної ділянки після припинення дії договору було врегульовано наступним чином, цитую: «Після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду.».

Судом першої інстанції вірно встановлено, що актом про відмову від підписання документа про повернення земельної ділянки та листом Відділу у Михайлівському районі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 13.12.2018 року за № 0-8-0.28-2119/107-18 підтверджується, що земельна ділянка на умовах, визначених договором, орендарем не повернута. Фактично, колишній орендар утримує земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у відповідній частині.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 16 липня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23 жовтня 2019 року.

Головуючий

Судді: