КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2019 року м. Київ

Справа №761/4097/17

Апеляційне провадження №22-ц/824/5880/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Поліщук Н.В., Андрієнко А.М.,

секретар Луговий Р.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Макаренко І.О. 29 січня 2019 року у м. Києві, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного територіального управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Негрін», ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_5 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косенко Оксана Олександрівна про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу та повернення у попереднє становище,

В С Т А Н О В И В

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_3 , ТОВ «Негрін», ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи - приватний нотаріус КМНО Косенко О.О., Оганесян Л.А. про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, визнання недійсними договорів купівлі - продажу та повернення сторін у попереднє становище, відповідно до якого просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 20 січня 2016 року, а саме: нежитлового приміщення п`ятого поверху в літері «А» (група приміщень №10), загальною площею 302,3 кв.м., що складають 8/100 частин від нежилих приміщень площею 3857,30 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , який зареєстрований в реєстрі за №51. Повернути сторін договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 20 січня 2016 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , який зареєстрований в реєстрі за №51, у попереднє становище, шляхом повернення у приватну власність ОСОБА_3 нежитлового приміщення п`ятого поверху в літері «А» (група приміщень №10), загальною площею 302,3 кв.м., що складають 8/100 частин від нежилих приміщень площею 3857,30 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 листопада 2015 року за №26554007 щодо реєстрації права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Негрін» на нежитлове приміщення п`ятого поверху в літері «А» (група приміщень №10), загальною площею 302,3 кв. м., що складають 8/100 частин від нежилих приміщень площею 3857,30 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 на підставі ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 29 травня 2015 року у справі №760/9656/15- ц про затвердження мирової угоди.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що 01 січня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до п. 1 якого, ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_3 прийняла грошові кошти в сумі 537700,00 дол. США та зобов`язалася повернути таку ж суму грошових коштів до 01 червня 2014 року. Грошові кошти у строк повернуто не було, а тому 21 жовтня 2014 року позивач звернувся до Пустомитівського районного суду Львівської області із позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики. Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2014 року було вжито заходи забезпечення позову до набрання рішенням суду по справі законної сили та накладено арешт в межах суми позову, яка становить 10352962,20 грн на грошові кошти та все рухоме і нерухоме майно, що належить ОСОБА_3 , яка ухвалою апеляційного суду Львівської області від 23 грудня 2014 року була залишено без змін. Відділом ДВС Пустомитівського РУЮ Львівської області 24 жовтня 2014 року накладено арешт на все нерухоме та рухоме майно ОСОБА_3 , грошові кошти, рахунки, тощо. В межах вказаного виконавчого провадження ОСОБА_3 та її уповноважені представники із заявами про скасування заходів вжитих постановами від 24 жовтня 2014 року та від 31 жовтня 2014 року у відділ ДВС Пустомитівського РУЮ не зверталися. Виконавчий документ станом на сьогоднішній день перебуває на виконанні у відділі ДВС Пустомитівського РУЮ, постанови про звільнення майна боржника з-під арешту державним виконавцем не виносилось. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 травня 2015 року, яке частково змінено рішенням Апеляційного суду Львівської області в частині зменшення суми боргу, що підлягає стягненню, стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу за договором позики від 01 січня 2010 року в розмірі 537700,00 доларів США; проценти за користування позикою від 01 січня 2010 року в розмірі 277836,22 доларів США; 3% річних за період з 01 червня 2014 року по 10 березня 2015 року в розмірі 18969,60 доларів США, зокрема суд вирішив стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в загальній сумі 834505,82 доларів США. Вказане рішення станом на сьогоднішній день залишається невиконаним. Однак, незважаючи на наявність ухвали Пустомитівського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2014 року про забезпечення позову, ОСОБА_3 відчужила наявне у неї на праві приватної власності майно, а саме: нежитлове приміщення п`ятого поверху в літері «А» (група приміщень № 10), загальною площею 302,3 кв. м, що складають 8/100 частин від нежилих приміщень площею 3857,30 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 січня 2019 позовні вимоги ОСОБА_2 до Головного територіального управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Негрін», ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косенко Оксана Олександрівни, ОСОБА_5 про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу та повернення у попереднє становище - задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 20 січня 2016 року, а саме: нежитлового приміщення п`ятого поверху в літері «А» (група приміщень №10), загальною площею 302,3 кв. м, що складають 8/100 частин від нежилих приміщень площею 3857,30 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , який зареєстрований в реєстрі за №51.

Повернуто сторін договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 20 січня 2016 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , який зареєстрований в реєстрі за №51, у попереднє становище, шляхом повернення у приватну власність ОСОБА_3 нежитлового приміщення п`ятого поверху в літері «А» (група приміщень №10), загальною площею 302,3 кв. м, що складають 8/100 частин від нежилих приміщень площею 3857,30 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_3 повернути ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 1072000,00 (один мільйон сімдесят дві тисячі) гривень, сплачені за договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від 20 січня 2016 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , зареєстрованого в реєстрі за №51.

Визнано незаконним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 листопада 2015 року за №26554007 щодо реєстрації права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Негрін» на нежитлове приміщення п`ятого поверху в літері «А» (група приміщень №10), загальною площею 302,3 кв. м, що складають 8/100 частин від нежилих приміщень площею 3857,30 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 на підставі ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 29 травня 2015 року у справі №760/9656/15-ц про затвердження мирової угоди.

Стягнуто в рівних частках з Головного територіального управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Негрін», ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 9280,00 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд першої прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Не погодилась із вищезазначеним рішенням суду ОСОБА_1 , нею подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішення, яке не відповідає фактичним обставинам справи та ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Вказує на те, що керуючись нормою ст. 388 ЦК України право витребування майна має лише особа, яка була власником даного майна. Згідно позовної заяви позивач ОСОБА_2 не є власником та не був власником даного майна, а тому вимога з приводу повернення майна є необґрунтованою та такою що не підлягає задоволенню, так само як і вимога про визнання правочину (договору купівлі-продажу) недійсним.

Враховуючи вищевикладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення яким позовну заяву залишити без розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 вказує на те, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та задоволенню не підлягають. У зв`язку з чим просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Також у відзиві на апеляційну скаргу представник Головного територіального управління юстиції у м. Києві просить задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Кальніченко О.П. підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просила її задовольнити. Проте після оголошення перерви в судове засідання не з'явилась, повідомлена про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки не повідомила, участі в судових дебатах не приймала.

Представник позивача - адвокат Медвідь В.О. заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. Він також після оголошення перерви в судове засідання не з`явився, повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомив, участі в судових дебатах не приймав.

Представник Головного територіального управління юстиції у м. Києві Фартушна В.О. підтримала апеляційну скаргу та просила про її задоволення.

Інші учасники справи повідомлені про розгляд справи апеляційним судом в порядку встановленому процесуальним законом, своїх представників в судове засідання не направили, причини неявки не повідомили. Тому їх неявка, згідно з ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що між ОСОБА_2 (Позикодавець) з однієї сторони та ОСОБА_3 (Позичальник) з другої сторони 01 січня 2010 року був укладений договір позики.

Відповідно до п. 1 Договору позики позикодавець ОСОБА_2 передає у власність позичальнику, а позичальник ОСОБА_3 приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 537700,00 доларів США та зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, а саме 537700,00 доларів США до 01 червня 2014 року /т.1 а.с.50/.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 травня 2015 року у справі № 450/2962/14-ц, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 задоволено частково та стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу за договором позики від 01 січня 2010 року в розмірі 537700,00 доларів США; проценти за користування позикою в розмірі 279014,74 доларів США; 3% річних в розмірі 18997,00 доларів США, в гривневому еквіваленті по курсу Національного Банку України, станом на час виконання рішення суду та понесені судові витрати по сплаті судового збору, в тому числі за подачу заяви про забезпечення позову у сумі 3889,07 грн /т.1 а.с.38-43/.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 12 жовтня 2016 року рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 травня 2015 року змінено, зменшено суму боргу, що підлягає до стягнення та частину другу резолютивної частини викладено в наступній редакції: «Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу за договором позики від 01 січня 2010 року в розмірі 537700,00 доларів США; проценти за користування позикою в розмірі 277 836, 22 доларів США; 3% річних за період з 01 червня 2014 року по 10 березня 2015 року в розмірі 18 969,60 доларів США. В решті рішення суду залишено без змін» /т.1 а.с.44-47/.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року вказані судові рішення залишені без змін /т.1 а.с.48-49/.

Як встановлено судом, вказане рішення станом на час вирішення даного спору, не виконане, що визнано сторонами у справі та підтверджується наявними у справі доказами.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 23 грудня 2014 року, у цивільній справі №450/2962/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики та процентів за користування позикою в зв`язку з не виконанням грошового зобов`язання, було вжито заходи забезпечення позову до набрання рішенням суду у справі законної сили, шляхом накладення арешту в межах суми позову, яка становить 10352962,20 грн, на грошові кошти та все рухоме та нерухоме майно, що належало ОСОБА_3 /т.1 а.с.29,30-31/.

У зв`язку із постановленням ухвали Пустомитівським районним судом Львівської області від 24 жовтня 2014 року відділом ДВС Пустомитівського РУЮ Львівської області було відкрито виконавче провадження та постановою від 24 жовтня 2014 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, грошові кошти ОСОБА_3 та оголошено заборону на його відчуження /т.1 а.с.32-35/.

Крім цього, згідно відповіді ВДВС Пустомитівського РУЮ Львівської області від 22 лютого 2016 року №09-26/19/3 ОСОБА_3 , або ж її уповноважені представники, із заявами про скасування заходів, вжитих постановами від 24 жовтня 2014 року та від 31 жовтня 2014 року до відділу ДВС Пустомитівського РУЮ не зверталися, а постанова про звільнення майна боржника з-під арешту державним виконавцем не виносилась /т.1 а.с.51/.

Факт накладення арешту на все нерухоме майно ОСОБА_3 підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень від 14 січня 2015 року, індексний номер 32195955, а також копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15 липня 2015 року, індексний номер 40639648 де у графі підстава виникнення обтяження зазначено: ухвала суду про вжиття заходів забезпечення позову, серія та номер № 450/2962/14-ц, виданий 24 жовтня 2014 року, особа в інтересах якої встановлено обтяження: ОСОБА_2 , видавник Пустомитівський районний суд Львівської області Кукса Д.А. /т.1 а.с.36,37/.

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна сформованого 19 лютого 2016 року вбачається, що ОСОБА_3 є власником ряду об`єктів нерухомого майна, зокрема, нежитлового приміщення - 8/100 частин від нежилих приміщень площею 3857,30 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Проте відомості щодо заборони відчуження і іпотеки відсутні /т.1 а.с.81-85/.

Право власності на нежитлове приміщення - 8/100 часток нежилих приміщень, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 було набуто ОСОБА_3 внаслідок укладення договору купівлі-продажу від 04 вересня 2012 року. У п.1 договору обумовлено, що 8/100 часток від нежилих приміщень площею 3857,30 кв.м. становлять 302,3 кв.м. На підставі цього договору була здійснена і державна реєстрація права власності ОСОБА_3 /т.3 а.с.188-248/.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 29 травня 2015 року у справі № 6-361/15 (760/9656/15 - ц) була затверджена мирова угода укладена між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 24 квітня 2015 року, за умовами якої право власності на нежитлове приміщення п`ятого поверху загальною площею 302,3 кв.м, що складають 8/100 частин від нежилих приміщень площею 3857,30 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 перейшло до ОСОБА_5 /т.1 а.с.58-62/.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 липня 2015 року у справі № 22- ц/796/9987/2015, апеляційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено частково, а саме скасовано ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 29 травня 2015 року та передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції /т.1 а.с.63-66/.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 03 вересня 2015 року у справі №760/9656/15-ц в задоволенні заяви старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у м. Києві про визнання мирової угоди в процесі виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 березня 2015 року за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики - відмовлено. При постановленні даного судового рішення суд вказав на те, що будь-які судові справи з приводу обтяження, відчуження тощо, рухомого та нерухомого майна, яке належить на праві власності ОСОБА_3 , порушують законні права та інтереси ОСОБА_2 , оскільки саме в його інтересах було накладено арешт на майно боржника з метою виконання його вимог, як першочергового обтяжувача. І лише після задоволення вимог ОСОБА_2 можуть бути задоволені вимоги всіх інших кредиторів ОСОБА_3 /т.1 а.с.67-70/.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року у справі № 22- ц/796/13625/2015 ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 03 вересня 2015 року залишено без змін /т.1 а.с.71-75/.

Проте, на підставі вказаної вище ухвали суду про затвердження мирової угоди державним реєстратором управління державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві Аврамченко С.С. 17 листопада 2015 року було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 26205131 щодо реєстрації права власності за ОСОБА_5 (ІПН: НОМЕР_1 ) на 8/100 частки нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 /т.3 а.с.9-14,105-137/.

ОСОБА_5 будучи одноособовим власником та керівником ТОВ «Негрін» передав спірне приміщення ТОВ «Негрін» в якості внеску до статного капіталу, що підтверджується протоколом №02-2015 від 18 листопада 2015 року та актом приймання-передачі від 18 листопада 2015 року /т.2 а.с.13-15,20-21, т. 3 а.с.22-48/.

23 листопада 2015 року державним реєстратором управління державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві Тарнавською С.В. ТОВ «Негрін» було видано свідоцтво про право власності (індексний номер 48170337) на 8/100 часток нерухомого майна - нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 загальна площа 3857,3 кв.м. В той же день, 23 листопада 2015 року, на підставі заяви ОСОБА_5 , державним реєстратором управління державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві Тарнавською С.В. було здійснено державну реєстрацію прав, індексний номер 26376292 щодо реєстрації права власності за ТОВ «Негрін» (Код СДРПОУ: 39757675) на 8/100 часток нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 /т.2 а.с4-5,7,17,25; т.3 а.с.2-8/.

27 листопада 2015 року державним реєстратором управління державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві Скляренко О.М. ТОВ «Негрін» було видано свідоцтво про право власності (індексний номер 46602811) на нежитлові приміщення в літері «А» (група приміщень №10) за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 302,3 кв.м, розмір частки визначений 1/1. В той же день 27 листопада 2015 року здійснено державну реєстрацію прав (з відкриттям розділу), індексний номер 26554007 щодо реєстрації права власності за ТОВ «Негрін» (Код ) на нежитлове приміщення як єдиного власника /т.2 а.с.2-3,6,29,т.3 а.с. 139-186/.

В той же день 27 листопада 2015 року між ТОВ «Негрін» та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу, згідно з яким ТОВ «Негрін» передало право власності на нежитлове приміщення в літері «А» (група приміщень № 10), яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 302,3 кв.м, ОСОБА_4 /т.2 а.с.165-212/.

На підставі договору купівлі - продажу укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 20 січня 2016 року право власності на нежитлове приміщення в літері «А» (група приміщень № 10), яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 302,3 кв.м, що зареєстрований в реєстрі за №51 перейшло до ОСОБА_1 ..

Відповідно до п. 5 цього Договору, представник продавця стверджує, що зазначене нежитлове приміщення, яке є предметом цього договору, на момент підписання цього договору нікому іншому не відчужене, під заставою, в тому числі податковою, в спорі і під забороною (арештом) не перебуває, щодо нього не ведуться судові спори, відносно нього не укладено будь - яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами, а також будь - яких попередніх договорів, правами третіх осіб не обтяжене. В п.6 вказано про відсутність інформації про обтяження цього майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно /т.1 а.с.76/.

Також, судом встановлено, що у провадженні Франківського ВП ГУ НП у Львівській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000526 від 23 лютого 2016 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 190, ч.5 ст. 27, ч.1 та ч. 4 ст. 358, ч.1 ст. 388 КК України. В ході проведення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні встановлено, що підставою для зняття арештів (обтяжень, заборон) із нерухомого майна належного ОСОБА_3 стала ухвала Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 жовтня 2015 року про скасування заходів забезпечення позову /т.1 а.с.52,53-54, т.4 а.с.70-85/.

В листі № 01-03/35/2015 від 23 березня 2015 року Пустомитівський районний суд Львівської області повідомляє, що ним не постановлялась ухвала про скасування заходів забезпечення позову у справі №450/2962, текст вказаної ухвали в Єдиний державний реєстр судових рішень не вносився. За даними автоматизованої системи документообігу суду, ОСОБА_7 . із будь - якими заявами (клопотаннями) про скасування заходів забезпечення позову, як представник ОСОБА_2 в межах судової справи № 450/2962/14-ц не звертався /т.1 а.с.55/.

В силу ч.6 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, серед яких визначені принципи рівності і змагальності сторін, свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості, а також обов`язковість судового рішення.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (ст.129-1 Конституції України).

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (ч. 1 ст. 14 ЦПК України 2004 року).

Згідно із ч. ч. 9, 10, 12 ст.153 ЦПК України (в редакції чинній на час виникнення спору), ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи. Особи, винні в порушенні заходів забезпечення позову, несуть відповідальність, встановлену законом

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і забезпечення позивачу реального та ефективного виконання судового рішення, зокрема задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (ст. 154 ЦПК України 2004 року).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори (пункт 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 202 ЦК України договори є правочинами.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб (згідно із ч. 2 ст. 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України).

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам та свободам громадян, інтересам суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (згідно із ч.ч. 2,5,7 ст. 319 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ч. 1 ст. 204 ЦК України).

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3,5,56 ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним (ч.3 ст. 228 ЦК України).

Відповідно до ст.. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Положеннями ч.1 та ч. 3 ст. 41 Конституції України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В силу ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Статтею 658 ЦК України законодавець передбачив, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача визначено положеннями ст. 388 ЦК України.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (ч.2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень»).

У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення (ч.1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень»).

Відповідно до ч.2 ст. 24 цього Закону, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Верховний Суд України у постановах від 25 травня 2016 року (справа № 6-605 цс 16), від 24 травня 2017 року (справа № 6-640 цс 17), від 18 січня 2017 року (справа № 6-2552 цс 16), на підставі вказаних норм законодавства висловив правову позицію про те, що правочин щодо відчуження майна, яке перебуває під забороною відчуження на підставі судового рішення, може бути визнано недійсним за позовом заінтересованої особи, незалежно від того, чи було зареєстровано таке обтяження відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на час його укладення», ураховуючи, що власнику майна було достеменно відомо про встановлену судом заборону його відчуження.

Вказана позиція підтримується Верховним Судом, що вбачається з постанов Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року (справа № 639/3980/16-ц), від 04 липня 2018 року (справа № 462/4611/13-ц), від 26 листопада 2018 року (№ 535/578/16-ц) від 24 квітня 2019 року (справа № 359/3506/16-ц).

У цих справах суд касаційної інстанції також вказав на те, що правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (ст. ст. 215, 216 ЦК України), які не були стороною правочину, на час розгляду справи судом не мають права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендують на те, щоб майно в натурі було передано їм у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

У Постанові Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року (справа № 199/3808/16) висловлена правова позиція про те, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Частина перша ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч.1 ст. 388 ЦК України.

З наведених обставин справи вбачається, що позивач не є стороною оспорюваного ним правочину та особою стосовно якої вчинено оспорювану реєстраційну дію, проте є зацікавленою особою, так як претендує на те, щоб за рахунок цього майна було здійснено погашення наявної перед ним заборгованості відповідача ОСОБА_3

Відповідач ОСОБА_3 будучи боржником у зобов`язаннях перед позивачем, будучи обізнаною про наявність застосованих заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на все її майно, здійснила відчуження спірного нежитлового приміщення шляхом укладення мирової угоди з ОСОБА_5 , яка була затверджена ухвалою суду. Ухвала про затвердження мирової угоди була скасована в установленому законом порядку 15 липня 2015 року. А отже слід погодитися з твердженнями сторони позивача щодо недобросовісної поведінки даного відповідача та неправомірності даного правочину, який до того ж із скасуванням ухвали суду втрачає свою чинність.

Проте, в листопаді 2015 року проводиться ряд реєстраційних дій, щодо переходу права власності, а саме:

17 листопада 2015 року за ОСОБА_5 , на підставі ухвали про затвердження мирової угоди;

23 листопада 2015 року за ТОВ «Негрін», на підставі протоколу про внесення спірного майна як частки статутного капіталу;

27 листопада 2015 року за ТОВ «Негрін» як на окремий об`єкт нерухомого майна;

27 листопада 2015 року за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу;

20 січня 2016 року за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу.

Звертаючись до суду з позовом, позивач вимагає повернення сторін до первісного стану з метою забезпечення виконання рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 травня 2015 року у справі № 450/2962/14-ц про стягнення грошових коштів з відповідача ОСОБА_3 , посилаючись на неправомірність первинного правочину.

Враховуючи, що первинний правочин втратив свою чинність питання про дійсність подальших правочинів щодо відчуження цього майна може бути поставлено перед судом.

Але позивачем поставлені лише вимоги про визнання незаконним і скасування рішення про державну реєстрацію від 27 листопада 2015 року, визнання недійсним договору купівлі-продажу від 20 січня 2016 року, повернення сторін у попередній стан шляхом повернення майна первинному власнику ОСОБА_3 .

Повернення сторін у попередній стан, тобто реституція є наслідком недійсності правочину. Сутність реституції як наслідку недійсного правочину полягає у тому, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину

Тобто у разі визнання недійсним договору купівлі-продажу від 20 січня 2016 року укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 сторони можуть бути повернуті у попередній стан шляхом повернення спірного об`єкту нерухомого майна у власність ОСОБА_4 та повернення ОСОБА_1 сплаченої вартості цього об`єкту.

Підставою недійсності цього правочину позивачем визначена недійсність першого правочину щодо відчуження майна, а саме скасування судового рішення про затвердження мирової угоди. Але після укладеної мирової угоди мали місце: передача цього майна до статутного фонду ТОВ «Негрін» на підставі протоколу від 23 листопада 2015 року та укладення договору купівлі-продажу між ТОВ «Негрін» та ОСОБА_4 . Вказані правочини не були оспорені, ні їх сторонами, ні позивачем у даній справі, а тому виходячи з презумпції правомірності правочину встановленої положеннями ст. 204 ЦК України, є правомірними. Відповідно, вважати, що ОСОБА_4 було здійснено відчуження спірного майна без відповідної правової підстави не вбачається можливим. А реституція не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі.

Крім того, в ході розгляду даної справи сторонами не оспорюється факт добросовісності набувача ОСОБА_1 , зокрема, позивачем не було наведено обставин та надано доказів на підтвердження того, що вона була обізнана про обставини щодо відчуження спірного майна. А отже, на підставі ст.ст. 330, 658 ЦК України, вона набуває право власності на нього. Виключення з цього правила становить лише право власника на витребування цього майна на підставі ст. 388 ЦК України.

Позивач не є власником майна, що є предметом спору, а отже ним не може бути застосований механізм захисту визначений положеннями ст.388 ЦК України. Позивач у своїх вимогах не посилається на вказані положення матеріального права, проте вказуючи на недійсність первинного правочину просить визнати недійсним останній правочин, застосувати реституцію але повернути майно первинному власнику. Такий механізм захисту по своїй суті більше схожий на віндикацію, це не є реституцією, як заявляє позивач і не може бути застосований у правовідносинах, що виникли між сторонами у справі.

А отже висновок суду першої інстанції про недійсність договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 20 січня 2016 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 із наступним поверненням спірного нежитлового приміщення у приватну власність ОСОБА_3 не можна визнати законним і обґрунтованим.

Що стосується позовної вимоги про визнання недійсною реєстрації права власності за ТОВ «Негрін» від 27 листопада 2015 року, то позивачем не наведено окремого обґрунтування щодо неї, тобто її недійсність позивач також пов`язує з недійсністю першого правочину. Проте, як вже вказано вище, попередньо вчинений правочин, за яким ТОВ «Негрін» набуло право власності на спірний об`єкт нерухомості не визнаний недійсним. Реєстраційна дія від 23 листопада 2015 року щодо переходу права власності до ТОВ «Негрін» також є чинною і не оспорюється. 27 листопада 2015 року відбулась реєстраційна дія на підставі свідоцтва про право власності (індексний номер 46602811) згідно з яким спірний об`єкт визначений як нежитлові приміщення в літері «А» (група приміщень № 10) за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 302,3 кв.м., розмір частки визначений 1/1, замість визначеного у попередніх правочинах 8/100 часток нерухомого майна - нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 загальна площа 3857,3 кв.м. Таким чином, наведені позивачем обставини не дають підстав для визнання недійсною здійсненої 27 листопада 2015 року державної реєстрації.

Виходячи з норм матеріального та процесуального права, позивач вправі самостійно обирати шлях досягнення кінцевої мети - відновлення порушеного права, тобто обирати більш вигідний позов.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Наведені обставини даної справи свідчать про те, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає нормам чинного законодавства та не є ефективним. А отже доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 знайшли повне своє підтвердження.

Наведене вище не враховано судом першої інстанції, в зв`язку з чим має місце порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що дає апеляційному суду підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

На підставі ст. 141 ЦПК України перегляду підлягає і питання компенсації судових витрат, з урахуванням наявності підстав для задоволення апеляційної скарги, ОСОБА_1 підлягають компенсації понесені нею судові витрати по сплаті судового збору при зверненні з апеляційною скаргою в розмірі 12844,00 грн /т.4 а.с.143/ за рахунок позивача ОСОБА_2 ..

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 січня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Головного територіального управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Негрін», ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_5 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косенко Оксана Олександрівна про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу та повернення у попереднє становище - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати в розмірі 12844 (дванадцять тисяч вісімсот сорок чотири) гривні.

Позивач: ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2

Відповідача: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В.Соколова

Судді: Н.В.Поліщук

А.М.Андрієнко

Повний текст постанови складений 25 червня 2019 року.