РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

ун. № 759/17854/18

пр. № 2/759/2411/19

14 березня 2019 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

під головуванням судді Сенька М.Ф.,

при секретарі Фещук Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики у простій письмовій формі укладеній між сторонами 14.11.2013 року.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач зазначив, що оспорюваний правочин було вчинено під фізичним та психологічним тиском.

Провадження відкрито на підставі ухвали суду від 14.02.2018 року за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою суду від 14.03.2019 року залишено без задоволення клопотання представника позивача ОСОБА_4 про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Відповідач відповідач правом на подання відзиву не скористався, тому суд провів розгляд справи за наявними у ній матеріалами.

Судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 14.11.2013 р. уклав з ОСОБА_5 договір позики за якими перший надав, а другий взяв у борг на умовах договору 10 000,00 дол. США, за умови повернення коштів до 26.05.2014р. Передачу коштів сторони оформили відповідною розпискою.

Позивач вказує, що 26.11.2013 року відповідач змусив написати його спірну розписку від 14.11.2013 року, вказаних коштів насправді позивач не одержував.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18.11.2015 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 суму заборгованості за договором позики від 14.11.2013 року у розмір 228 820 грн. 30 коп., 3 % річних у розмір 6074 грн. 71 коп. та судові витрати у сумі 2 348,95 грн. Рішення набрало законної сили та звернуто до виконання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з приписами статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Статтею 231 ЦК України установлено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинено під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного чи психологічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину. Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі (п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Із змісту статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи підстави позову, ОСОБА_1 посилався на те, що коштів у ОСОБА_2 він не позичав, а оспорюваний договір позики був укладений проти його волі внаслідок застосування до нього психологічного та фізичного насильства зі сторони відповідача. На підтвердження своїх вимог позивач посилався на його звернення до Святошинського РУ ГУ МВс України в м. Києві 08.12.2013 року із відповідною заявою.

Однак, сам факт звернення до Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві із заявою про вчинення злочину, не свідчить про факт її написання під впливом погроз застосування насильства чи застосування.

Інших доказів укладення договору під впливом насильства чи погроз його застосування позивачем не надано та судом не здобуто.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позивачем не доведено, що договір позики у формі розписки ОСОБА_1 від 14.11.2013 року укладений проти волі позивача із застосуванням насильства чи погрози його застосування, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10-11, 76-83, 95, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України та на підставі ст.41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 202, 203, 215, 328 ЦК України, суд, -

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня оголошення рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його постановив за заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Можливість отримати інформацію щодо справи учасники справи мають на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, веб-адреса сторінки: http://sv.ki.court.gov.ua.

Головуючий Сенько М.Ф.