Справа № 128/3294/18

РІШЕННЯ

Іменем України

25.03.2019 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

судді Ганкіної І.А.,

за участі секретаря Жигарової Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області про визнання права власності в порядку спадкування, -

УСТАНОВИВ:

Позивачі по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з вищевказаним позовом, який обгрунтовують тим, що 06 листопада 2016 року помер ОСОБА_3, який був батьком ОСОБА_1 та дідом ОСОБА_2 На випадок своєї смерті ОСОБА_3 залишив два заповіти на різні види майна.

Заповітом від 29 березня 2007 року спадкодавець заповів їм та ОСОБА_4, яка в подальшому відмовилась від своєї частки в спадщині на користь ОСОБА_1, все своє майно їм в рівних частках кожному. Таким чином, ОСОБА_1 має право на 2/3 частки, а ОСОБА_2 на 1/3 частку у спадковому майні.

Заповітом від 05 січня 2011 року спадкодавець заповів ОСОБА_2 земельну ділянку площею 2,04 га, розташовану на території Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, яка належала йому на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії 111-ВН № 050035 від 12.05.2003 року.

Під час оформлення свідоцтв про право на спадщину вказані заповіти були переплутані у текстах свідоцтв, у звязку з чим нотаріус вносив відповідні виправлення.

Позивачі зазначають, що 19 квітня 2018 року вони отримали постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, що розташований за адресою: с. Степанівка, вул. Кринична, 24, Вінницького району Вінницької області. Підставою відмови була приналежність даного будинку до суспільної групи домогосподарств «колгоспний двір», в звязку з чим нотаріус не може визначити частку спадкодавця у даному будинку.

Вказують, що станом на 1991-1995 р.р. головою колгоспного двору був спадкодавець ОСОБА_3, а членом двору його дружина ОСОБА_5, яка померла 17 липня 2003 року. Спадкоємцем першої черги за законом, який прийняв спадщину та отримав на своє імя свідоцтва про право на спадщину за законом на певне майно, був її чоловік ОСОБА_3

Таким чином, після смерті 06 листопада 2016 року ОСОБА_3 відкрилась спадщина на належне йому майно, до складу якого увійшов цілий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: с. Степанівка, вул. Кринична, 24, Вінницького району Вінницької області.

У звязку з неможливістю оформити свої спадкові права на відповідні частки у вищевказаному спадковому будинку та отримати в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, позивачі просять суд ухвалити рішення, яким визнати за ними право власності в порядку спадкування за заповітом: позивач ОСОБА_1 на 2/3 частки будинку, а позивач ОСОБА_2 на 1/3 частку будинку.

В судове засідання учасники справи не зявились, однак попередньо подали до суду письмові заяви про розгляд справи без їхньої участі, при цьому позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 згідно довіреності ОСОБА_6 в спільно поданій письмовій заяві також зазначили, що позовні вимоги підтримують та просять задовольнити, а представник відповідача сільський голова с. Степанівка, Вінницького району Вінницької області в поданій заяві зазначив, що позовні вимоги сільська рада визнає.

Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обовязків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Судом встановлено, що 06 листопада 2016 року в с. Степанівка, Вінницького району Вінницької області помер ОСОБА_3, що підтверджується ксерокопією свідоцтва про його смерть (а.с. 32).

До складу спадкового майна після смерті ОСОБА_3 увійшов також житловий будинок, що розташований за адресою: с. Степанівка, вул. Кринична, 24, Вінницького району Вінницької області. Згідно даних технічного паспорта від 17.05.1989 року житловий будинок літ. «А», що розташований за адресою: с. Степанівка, вул. Кринична, 24, Вінницького району Вінницької області, загальною площею 56,7 кв., житловою площею 31,8 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами складається з: огорожі № 4-3, сараю літ. «Б», сараю літ. «б», гаражу літ. «В», сараю з погребом літ. «Г», вбиральні літ. «Е» (а.с. 14-17).

29 березня 2007 року ОСОБА_3 на випадок своєї смерті склав заповіт, яким заповів усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, у тому числі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він матиме право за законом, в рівних частках кожному: ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_4, що підтверджується ксерокопією вказаного заповіту (а.с. 33).

05 січня 2011 року ОСОБА_3 на випадок своєї смерті склав ще один заповіт, яким заповів своєму внуку ОСОБА_2 належну йому на праві власності земельну ділянку розміром 2,04 га, розташовану на території Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, що підтверджується ксерокопією вказаного заповіту (а.с. 34).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спадщину після смерті 06 листопада 2016 року ОСОБА_3 прийняли належним чином, звернувшись у визначений законом шестимісячний строк до нотаріальної контори з письмовими заявами про прийняття спадщини та на частину спадкового майна вже отримали свідоцтва про право на спадщину за заповітом. А спадкоємиця ОСОБА_4 у визначений законом шестимісячний строк з часу відкриття спадщини подала нотаріусу письмову заяву про відмову від своєї частки в спадковому майні на користь сина спадкодавця ОСОБА_1, що вбачається з матеріалів копії спадкової справи № 534/2016, заведеної до майна померлого 06 листопада 2016 року ОСОБА_3 (а.с. 19-73).

Однак, у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом після смерті 06 листопада 2016 року ОСОБА_3 на відповідні частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: с. Степанівка, вул. Кринична, 24, Вінницького району Вінницької області державним нотаріусом Вінницької районної державної нотаріальної контори ОСОБА_7 позивачам було відмовлено у звязку з віднесенням даного будинку до суспільної групи домогосподарств «колгоспний двір», що підтверджується ксерокопією постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 716/02-31 від 19.04.2018 року (а.с. 74).

З ксерокопії свідоцтва про право особистої власності на будинковолодіння від 14.03.1990 року, виданого на підставі рішення виконкому Вінницької районної Ради народних депутатів № 128 від 19.05.1988 року, вбачається, що цілий житловий будинок, розташований за адресою: с. Степанівка, вул. Кринична, 24, належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_3 (а.с. 10).

Відповідно до ксерокопії витягу (виписки) від 19.04.2018 року із погосподарської книги № 4 за 1991-1995 р.р. Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області по адресі: с. Степанівка, вул. Кринична, 24, Вінницького району Вінницької області, особовий рахунок № 350, станом на 15.04.1991 року головою колгоспного двору записаний ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (помер 06 листопада 2016 року), а членом двору його дружина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (померла 17 липня 2003 року) (а.с. 11). Приналежність домоволодіння за адресою: с. Степанівка, вул. Кринична, 24, Вінницького району Вінницької області до суспільної групи домогосподарств «колгоспний двір» також підтверджується ксерокопією довідки № 251, виданої Степанівською сільською радою Вінницького району Вінницької області від 19.04.2018 року (а.с. 12).

17 липня 2003 року померла ОСОБА_5 (дружина ОСОБА_3, який помер 06 листопада 2016 року). Єдиним спадкоємцем першої черги за законом, який прийняв спадщину та отримав на певне майно свідоцтво про право на спадщину за законом на своє імя був її чоловік ОСОБА_3, що підтверджується ксерокопією свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого ОСОБА_3 після смерті його дружини ОСОБА_5 (а.с. 75).

Відповідно до ст. 7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об'єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці.

Згідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі тавідомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради.

Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначавсяВказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками,затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Згідно п. 9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство.

Згідно з п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Відповідно до ст.ст. 120, 123 ЦК України 1963 року, чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору.

Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Тобто усі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», та в підпункті г) пункту 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах права приватної власності», правила ст. 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У рай смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

Таким чином, судом встановлено, що після смерті 06 листопада 2016 року ОСОБА_3 відкрилась спадщина на цілий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: с. Степанівка, вул. Кринична, 24, Вінницького району Вінницької області. Відповідно, частка спадкоємця ОСОБА_1 у спадковому будинку, з врахуванням частки у спадковому майні, від якої відмовилась спадкоємиця за заповітом ОСОБА_4, становить 2/3 (дві третіх), а частка спадкоємця ОСОБА_2 1/3 (одну третю).

Відповідно до вимог статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Стаття 1217 ЦК України передбачає, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частинами 1, 3 статті 1235 ЦК України визначено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини.

Стаття 1268 ЦК України передбачає, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Судом є встановленим, що позивачі є спадкоємцями за заповітом після смерті свого батька та діда ОСОБА_3, який помер 06 листопада 2016 року. Спадщину вони прийняли належним чином, звернувшись у визначений законом шестимісячний строк з часу її відкриття до нотаріальної контори з письмовими заявами про прийняття спадщини. Спадкоємців, які б мали право на обовязкову частку в спадковому майні немає. Однак, у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на спадковий будинок нотаріусом їм було відмовлено.

Згідно розяснень, викладених у п.23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 р. № 7, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у звязку з чим, виникає цивільно-правовій спір.

Оскільки судом є встановленим, що позивачі не в змозі отримати у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищевказане нерухоме майно, іншого способу захисту своїх спадкових прав, окрім судового, у них немає, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись постановою Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», постановою Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», ст.ст. 328, 1217, 1218, 1225, 1235, 1241, 1261, 1268 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 18, 19, 76-82, 89, 95, 133, 141, 211, 223, 245, 247, 259, 263-265, 268, 354, п. 15.5 розділу XIII Прикінцевих положень ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3, який помер 06 листопада 2016 року, на 2/3 (дві третіх) частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: с. Степанівка, вул. Кринична, 24 (двадцять чотири), Вінницького району Вінницької області, який за відомостями технічного паспорта від 17 травня 1989 року складається з: житлового будинку літ. «А», загальною площею 56,7 кв.м, житловою площею 31,8 кв.м; огорожі № 4-3; сараю літ. «Б», сараю літ. «б», гаражу літ. «В», сараю з погребом літ. «Г», вбиральні літ. «Е».

Визнати за ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3, який помер 06 листопада 2016 року, на 1/3 (одну третю) частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: с. Степанівка, вул. Кринична, 24 (двадцять чотири), Вінницького району Вінницької області, який за відомостями технічного паспорта від 17 травня 1989 року складається з: житлового будинку літ. «А», загальною площею 56,7 кв.м, житловою площею 31,8 кв.м; огорожі № 4-3; сараю літ. «Б», сараю літ. «б», гаражу літ. «В», сараю з погребом літ. «Г», вбиральні літ. «Е».

Судові витрати по справі залишити за позивачами.

Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду через Вінницький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ І.А.Ганкіна