Житомирський апеляційний суд
Справа №278/359/19 Головуючий у 1-й інст. Грубіян Є. О.
Категорія 53 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б., Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 278/359/19 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Житомирський бронетанковий завод» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 19 квітня 2019 року, яке ухвалене суддею Грубіяном Є.О. в м. Житомирі

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Державного підприємства «Житомирський бронетанковий завод» про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивовано тим, що 22 квітня 2015 року вона була прийнята на роботу на посаду економіста з ціноутворення відділу техніко-економічного планування відповідача за строковим трудовим договором до 31 грудня 2015 року. Наказом відповідача від 09.01.2019 р. її було звільнено з роботи з 13.01.2019 р. на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки після закінчення строку дії трудового договору, а саме - 31 грудня 2015 року, трудові відносини фактично тривали, наказ про її звільнення не видавався, оскільки жодна із сторін не вимагала його припинення. Крім того, з 13 березня 2016 року позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вважає, що відповідно до частини першої статті 39-1 КЗпП України між сторонами дія трудового договору була продовжена на невизначений строк, у зв`язку з чим просила визнати наказ про її звільнення незаконним, поновити її на посаді економіста з ціноутворення відділу техніко-економічного планування Державного підприємства «Житомирський бронетанковий завод» та стягнути на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 19 квітня 2019 року у задоволені позову відмовлено.

Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що при розгляді справи судом першої інстанції були неповно з`ясовані обставини справи, порушені норми процесуального і матеріального права. Зазначає, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції не встановив обставин, передбачених ч.2 ст. 23 КЗпП України, які б давали підстави роботодавцю укладати з позивачем строковий трудовий договір. Крім того не врахував тієї обставини, що строковий трудовий договір був продовжений декілька разів, а тому він вважається укладеним на невизначений термін і не може бути припинений у зв`язку із закінченням строку.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. При цьому зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки суд першої інстанції під час розгляду справи вірно встановив обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з нормами чинного законодавства.

В судовому засіданні позивач та її представник доводи апеляційної скарги підтримали. При цьому позивач пояснила, що накази роботодавця про прийняття на роботу за строковим трудовим договором та про продовження терміну дії договору не оспорювала.

Представник відповідача просила апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_1 проведено у відповідності до вимог трудового законодавства та умов строкового трудового договору.

Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного.

Трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ч.1 ст.21 КЗпП України).

У статті 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події.

Строк, на який працівник наймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором.

Судом під час розгляду справи встановлено, що відповідно до наказу від 21.04.2015 р. № 58-ОС ОСОБА_1 прийнята на роботу економістом з ціноутворення відділу техніко-економічного планування за строковим трудовим договором з терміном дії з 22.04.2015р. по 31.12.2015р. На підставі вказаного наказу з ОСОБА_1 укладений у письмові формі строковий трудовий договір від 22.04.2015 р.

Наказом № 274-ОС від 24 грудня 2015 року продовжено строк дії строкового договору до 16.03.2016 р.

В подальшому термін дії строкового трудового договору було продовжено на підставі наказу № 79-ОС від 16.03.2016 р. про надання позивачу відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а саме по ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Про факт продовження терміну строкового трудового договору ОСОБА_1 була ознайомлена, про що свідчить її особистий підпис у тексті строкового трудового договору.

Наказом відповідача № 1-ОС від 09.01.2019 р. позивача було звільнено з роботи з 13.01.2019 р. у зв`язку із закінченням строку трудового договору на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України.

З пояснень представника відповідача під час апеляційного розгляду справи слідує, що враховуючи гарантії трудового законодавства при звільненні вагітних жінок, жінок, які виховують дітей, було прийнято рішення за погодженням обох сторін трудового договору, в інтересах позивача, про продовження строку дії договору у зв`язку з народженням позивачем 13 січня 2016 р. сина ОСОБА_2 та до фактичного виходу працівника з відпустки по догляду за дитиною до досягнення сином трирічного віку.

Відповідно до п.2 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 ст. 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові відносини, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк (ст.39-1 КЗпП України).

Встановивши під час розгляду справи, що позивач була звільнена з роботи у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору, термін дії якого за взаємною згодою був продовжений до 13.01.2019 року, що не є переукладенням договору і не тягне за собою наслідків, передбачених п.2 ст. 39-1 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення ОСОБА_1 було проведено у відповідності до вимог трудового законодавства та умов строкового трудового договору, а тому відсутні підстави для її поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги про те, що строковий трудовий договір є недійсним через те, що відповідач не довів обставин, передбачених ч.2 ст. 23 КЗпП України, які б давали йому підстави, як роботодавцю укладати з позивачем строковий трудовий договір, не заслуговують на увагу, оскільки факт укладання трудового договору на певний строк та його продовження підтверджено власноручними підписами позивача на строковому трудовому договорі, так і наказами про прийняття на роботу, про продовження терміну дії строкового трудового договору, які позивачем у встановленому законом порядку не оскаржувались.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду, обґрунтовано викладені в мотивувальній частині рішення. При вирішенні даної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, правильно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 19 квітня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 червня 2019 року.

Головуючий: Судді: