КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 755/10938/17

провадження № 22-ц/824/8628/2019

27 червня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суду складі:

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Макаровій К. В.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс-Банк», третя особа: ОСОБА_2 про захист прав споживача, визнання дій нечесною підприємницькою практикою, визнання кредитного договору недійсним, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Іванова Валентина Вячеславовича на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 січня 2019 року в складі судді Астахової О. О.,

встановив:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати: дії Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс-Банк» (далі - ПАТ КБ «Правекс-Банк») по відношенню до ОСОБА_1 щодо відмови у пропозиції погашення заборгованості за кредитним договором № 796-025/04Р від 02.09.2004 року нечесною підприємницькою практикою; п.п. 4.3.2, 7.1.7, 9.3 кредитного договору № 796-025/04Р від 02.09.2004 року несправедливими; кредитний договір № 796-025/04Р від 02.09.2004 року недійсним з моменту його укладення. Судові витрати стягнути з відповідача.

Посилався на ті підстави, 02 вересня 2004 року між ним та ПАТ КБ «Правекс-Банк» було укладено кредитний договір № 796-025/04Р на загальну суму 29 900 доларів США зі сплатою 14% річних строком погашення 02.09.2014 року.

В забезпечення виконання умов кредитного договору між ним та ПАТ КБ «Правекс-Банк» було укладено договір іпотеки, відповідно до якого він передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 .

В забезпечення виконання умов кредитного договору між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 796-025/04Р.

Листом від 20 квітня 2016 року, з метою врегулювання простроченої заборгованості та погашення заборгованості за кредитним договором, банк звернувся до нього з пропозицією, яка включала наступні умови: повернення ним заборгованості у розмірі 16 548 доларів США (станом на 18.04.2016 р. ) до 31 липня 2016 року; прощення заборгованості за тілом та відсотками по кредиту у розмірі 7 091,98 доларів США; прощення нарахованої пені у розмірі 23 938,31 доларів США.

Листами на адресу банку від 12 травня 2016 року, 26 травня 2016 та від 29 червня 2016 року ним були направлено іншу пропозицію, а саме: погашення 50% заборгованості перед банком у розмірі 12 400 доларів США; погашення решти заборгованості у строк до 01.09.2016 року.

Зазначені пропозиції були залишені банком без розгляду.

9 березня 2016 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено заочне рішення в справі № 369/9735/15-ц про солідарне стягнення заборгованості у розмірі 43 294,12 доларів США.

Таким чином, запропонувавши реструктуризацію заборгованості за кредитним договором, відповідач продовжував вживати правові заходи щодо примусового стягнення заборгованості, та, як наслідок, своїми навмисними діями фактично ввів його в оману.

У порушення вимог Закону України "Про захист прав споживачів" банк своїми діями по відношенню до нього здійснив нечесну підприємницьку діяльність, яка містить як елемент введення в оману, так і елемент агресивної підприємницької практики.

Також зазначив, що положення п. 4.3.2 кредитного договору суперечать ч. 8 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме положенню про те, що споживач має право достроково повернути споживчий кредит.

Положення пункту 7.1.7, п. 9.3 кредитного договору вважав несправедливими.

У зв`язку з цим та у відповідності до ч. 5, 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» вважав, що є всі правові підстави для визнання кредитного договору недійсним в цілому.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 січня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано недійсними пункти 7.1.7, 9.3. кредитного договору № 796-025/04Р від 02 вересня 2004 року, укладеного між АКБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Іванов В. В. просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, а саме: визнання дії ПАТ КБ "Правекс-Банк" по відношенню до ОСОБА_1 щодо відмови у пропозиції погашення заборгованості за кредитним договором №796-025/04Р від 02.09.2004 року нечесною підприємницькою практикою; визнання п.4.3.2 кредитного договору несправедливим; визнання кредитного договору недійсним з моменту його укладення, з ухваленням нового рішення про задоволення вказаних позовних вимог.

Посилається на помилковість висновків суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, допущених внаслідок неправильного встановлення фактичних обставин справи, неправильного застосування до зазначених обставин норм матеріального права, неправильної оцінки доказів.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Іванов В. В. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення без задоволення поданої апеляційної скарги з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в частині визнання дій ПАТ КБ "Правекс-Банк" по відношенню до ОСОБА_1 щодо відмови у пропозиції погашення заборгованості за кредитним договором №796-025/04Р від 02.09.2004 року нечесною підприємницькою практикою; визнання п.4.3.2 кредитного договору несправедливим; визнання кредитного договору недійсним з моменту його укладення, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції зроблений на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих сторонами доказів та відповідає вимогам закону.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої - п`ятої ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно п. 6 ст. 3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до п. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до ч.1 ст.628, ст.629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 цього Закону).

При цьому згідно із частинами першою, другою, четвертою та п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності; по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 02 вересня 2004 року між АКБ «Правекс-Банк», назву якого в подальшому змінено на ПАТ «Правекс-Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №796-025/04Р, за умовами якого банк надає позичальникові кредит на загальну суму 29 900 доларів США для споживчих цілей, строком до 02 вересня 2014 року, зі сплатою 14% річних.

Згідно п. 4.1 цього договору позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом шляхом внесення грошових коштів на рахунок № НОМЕР_1 рівними частинами в сумі 250 доларів США щомісяця, до 10 числа наступного місяця.

Відповідно до п. 4.3.2 цього договору по свій намір достроково погасити заборгованість за кредитом в повному обсязі ( зі сплатою фактично нарахованих відсотків) позичальник письмово повідомляє банк не менш, ніж за 10 днів до передбачуваної дати погашення. Порушення встановленого даним пунктом зобов`язання позичальником надає банку право відмовити у прийомі платежу до моменту закінчення встановленого строку повідомлення.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 березня 2016 року позов ПАТ КБ «Правекс-Банк» задоволено. Стягнуто солідарно з боржника та поручителя на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» заборгованість за кредитним договором №796-025/04Р від 02.09.2004р. в сумі 43 294, 12 доларів США.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 10 січня 2018 року заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 березня 2016 року скасовано. Позов ПАТ КБ «Правекс-Банк» задоволено частково. Стягнуто солідарно з боржника та поручителя на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» заборгованість за кредитним договором №796-025/04Р від 02.09.2004 року в сумі 30 038,14 доларів США. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Листом від 20 квітня 2016 р. ПАТ КБ «Правекс-Банк» надіслало ОСОБА_1 банківську пропозицію, в якій повідомило про існування простроченої заборгованості за кредитним договором за тілом кредиту, відсотками та заборгованості по пені. З метою врегулювання відносин, що склалися між позичальником та банком, останнім запропоновано повернення не менше ніж 70 % заборгованості за кредитним договором до 31 липня 2016 року з відповідним звільненням від сплати залишку заборгованості та нарахованої пені. За умови підписання договору та прощення частини боргу, заборгованість позичальника за кредитним договором вважатиметься погашеною (а.с. 7).

12 травня 2016 року ОСОБА_1 запропонував відповідачу повернути 50% заборгованості по кредитному договору до 01 вересня 2016 року; 26 травня 2016 року запропонував погашення заборгованості до 25-30 серпня 2016 р. в сумі 12 400 доларів США; 29 липня 2016 року - висловив прохання розглянути пропозицію по поверненню заборгованості в сумі 12 400 доларів США.

Доказів того, що вказані пропозиції були прийняті відповідачем матеріали справи не містять.

Разом з тим, як вбачається зі змісту спірного кредитного договору, у ньому передбачено всі істотні умови такого виду договору відповідно до вимог чинного на той час законодавства та інших нормативно-правових актів. Укладаючи кредитний договір, сторони дійшли згоди щодо укладання договору на зазначених у ньому умовах, а відтак, з власної ініціативи на момент отримання коштів сторони визначили для себе правила подальшої поведінки.

Доказів того, що спірний договір був укладений без вільного волевиявлення позичальника, останній був обмежений у праві вибору кредитної установи та умов кредитування матеріали справи не містять.

Відповідно до роз`яснень п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Позивачем не доведено умисел іншої сторони на введення його в оману щодо обставин, які впливали на вчинення оспорюваного правочину.

З урахуванням тієї обставини, що кредитний договір укладений між сторонами 02 вересня 2004 р., положення частини 8 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», які були внесені Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів» від 1 грудня 2005 року N 3161-IV, абзац четвертий частини восьмої статті 11 цього Закону, відповідно до якого кредитодавцю забороняється відмовляти споживачу в прийнятті платежу у разі дострокового повернення споживчого кредиту, доповнено згідно із Законом №3795-VІ від 22.09.2011, на правовідносини, що виникли між сторонами 02 вересня 2004 року, не поширюються.

Згідно з пунктом 2 частини першої, частиною другою статті 19 Закону «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика може бути такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Дії банка щодо звернення до суду за захистом своїх прав, відмова у прийнятті запропонованих позивачем умов погашення заборгованості не може вважатися нечесною підприємницькою практикою, а наявність судового рішення щодо стягнення кредитної заборгованості не була перешкодою для вирішенню питання щодо врегулювання спору на стадії його виконання.

Відмовляючи у задоволенні позову, встановивши, що укладаючи спірний правочин, сторони діяли вільно та свідомо, суд першої інстанції дійшов правильно висновку, що позивач не довів наявності підстав для задоволення позову в оскаржуваній частині, а його доводи ґрунтуються виключно на припущеннях.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог сторони не оскаржують, а тому воно не є предметом апеляційного розгляду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Іванова Валентина Вячеславовича залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 1 липня 2019 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк