Номер провадження: 22-ц/813/190/19
Номер справи місцевого суду: 521/2228/18
Головуючий у першій інстанції Бобуйок І.А.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря - Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 року у складі судді Бобуйка І.А.,

встановив:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив суд стягнути за спричинену винними діями відповідача матеріальну шкоду в розмірі 44 739,84, 84 грн.; моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн.; суму сплаченого судового збору у розмірі 2404,80, 80 грн., а також суму сплаченої вартості автотоварознавчого дослідження у розмірі 8 236,80,80 грн.

В позові посилається на те, що 08.04.2016 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю мотоциклу, власником якого є позивач, який безпосередньо ним керував під час ДТП, та автомобіля, під керуванням відповідача. Постановою Любашівського районного суду Одеської області від 03.01.2018, яка набрала законної сили 15.01.2018, відповідача визнано винним у вчиненні вищевказаного правопорушення. При зіткненні мотоцикл отримав суттєві пошкодження, досі не відремонтований та перебуває у тому ж стані, що перебував одразу після ДТП. Позивач отримав тілесні ушкодження та був госпіталізований з місця ДТП до лікарні. Отже, внаслідок ДТП позивачу спричинено матеріальні та моральні збитки.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 44 739,84,84 грн. та моральну шкоду у розмірі 4 000,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 2 404,80 грн. та суму вартості автотоварознавчого дослідження у розмірі 8 236,80 грн.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. В апеляційній скарзі апелянт зазначив, що у резолютивній частині постанови Любашівського районного суду Одеської області від 03.01.2018 відсутнє твердження про його винуватість у вчиненні будь-якої дорожньо-транспортної пригоди, чи притягнення його до адміністративної відповідальності. Позовних вимог про визнання ОСОБА_2 винним у вчиненні ДТП, що мала місце 08.04.2016 за участю автомобіля «КІА CARENS», під керуванням ОСОБА_2 та мотоцикла «HONDA VT 750» під керуванням ОСОБА_1 позивач не заявляв. На виконання вимог ст.21 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ОСОБА_2 експлуатував транспортний засіб з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Також, після настання ДТП ним своєчасно було повідомлено про неї страховика. Відповідно до полісу, страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду заподіяну життю та здоров`ю складає двісті тисяч гривень, за шкоду заподіяну майну складає сто тисяч гривень. Відповідно до п.16 Постанови №4 ПВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» відповідно до статті 21 Закону №1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов`язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров`ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв`язку із цим при пред`явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі. Оскільки відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону №1961-IV обов`язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону №1961-IV обов`язку з`ясовується судом першої інстанції, у зв`язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик. Вказана позиція повністю підтримується практикою Верховного Суду.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з посиланням на безпідставність доводів викладених в ній.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи 08.04.2016 водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем KIA CARENS д.н.з. НОМЕР_1 , рухався у м. Одеса по вул. Сурикова зі сторони вул. Щорса в напрямку вул. Радісної, під час виїзду на вул. Радісну перед початком руху не переконався, що це було безпечного в наслідок чого відбулося зіткнення з мотоциклом марки HONDA ВТ 750, під керуванням водія ОСОБА_1 , який рухався по вул. Радісній зліва направо по напрямку руху автомобіля KIA CARENS, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Постановою Любашівського районного суду Одеської області від 03.01.2018, яка набрала законної сили 15.01.2018 ОСОБА_2 встановлено наявність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КпАП України, провадження у справі відносно ОСОБА_2 за ст.124 КпАП України, закрито, з підстав закінчення строків накладення адміністративного стягнення (а.с.7).

При зіткненні мотоцикл отримав пошкодження, досі не відремонтований та перебуває у тому ж стані, що перебував одразу після ДТП. Збитки у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою відповідно до судової автотоварознавчої експертизи склали 44 739,84, 84 грн. Крім того, ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження та був госпіталізований з місця ДТП до лікарні.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди, місцевий суд, дійшов висновку про законодавчу обґрунтованість вимог позивача щодо відшкодування на його користь, як особи потерпілої за наслідками вчинення дорожньо-транспортної пригоди.

Проте, такий висновок місцевого суду не в повній мірі відповідає обставинам справи та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Системний аналіз статей 509, 1187, 1188, 1192 ЦК України дає підстави для висновку, що факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов`язання виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоду (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом або договором передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»

Відповідно до статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, завдану майну потерпілих, становить 50000 на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування.

Матеріалами справи встановлено, що, ОСОБА_2 експлуатував транспортний засіб з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ/6396285 від 25.03.2016 ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» строк дії, якого з 26.03.2016 по 25.03.2017.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи.

Згідно з полісом №АЕ/6396285 від 25.03.2016 страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду заподіяну життю та здоров`ю складає двісті тисяч гривень, за шкоду майну складає сто тисяч гривень.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 №4 відповідно до статті 21 Закону № 1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов`язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров`ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв`язку із цим при пред`явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі. Оскільки відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов`язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов`язку з`ясовується судом першої інстанції, у зв`язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), про що зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи спір, суд не звернув належної уваги на вказані обставини справи, а саме - на наявність укладеного між ОСОБА_2 та ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 25.03.2016, за яким була застрахована цивільна відповідальність водія транспортного засобу марки KIA CARENS д.н.з. НОМЕР_1 , залишив поза увагою вказані обставини та вимоги закону, не визначився в повній мірі з характером спірних правовідносин та складом їх учасників і, як наслідок, в порушення вимог п. 3 ч. 5 ст. 12, ч. 2 ст. 51 ЦПК України не роз`яснив позивачу права щодо пред`явлення позовних вимог до належного кола відповідачів, зокрема до ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП».

За таких обставин висновок суду щодо задоволення позову є помилковим без залучення до участі у справі усіх заінтересованих осіб.

Апеляційний суд з огляду на положення ст. 13, ч. 1, 6 ст. 367 ЦПК України позбавлений повноважень щодо залучення до участі у справі нових осіб.

Слід також врахувати, що з наявного в матеріалах справи акту огляду транспортного засобу ОСОБА_1 вбачається, що позивач був обізнаний про наявність у відповідача страхового полісу (а.с.14).

Питання щодо пропуску строку звернення ОСОБА_1 до страхової компанії про відшкодування матеріальних збитків вирішується в судовому порядку.

Щодо доводів апеляційної скарги про неправильне часткове задоволення судом першої інстанції вимог про стягнення моральної шкоди в розмірі 4000 грн., то вони підлягають відхиленню, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

При вирішенні вимог про відшкодування моральної шкоди, необхідно з`ясовувати, коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування моральної шкоди.

Відшкодування моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна має проводитися особою, яку визнано винною у вчиненні ДТП, що відповідає вимогам Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Звертаючись із позовом, позивач не розмежував вимоги про відшкодування моральної шкоди, проте лише в частині вимог, пов`язаних з пошкодженням майна, вони можуть бути задоволені до відповідача - заподіювача шкоди, і в цій частині висновки суду відповідають обставинам справи, що враховано судом першої інстанції і рішення позивачем не оскаржене.

Задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди частково, в розмірі 4000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що розмір відшкодування моральної шкоди, визначається з урахуванням характеру пошкодження майна, дій винної особи після спричинення шкоди, розумності і справедливості, у розмірі 10% від суми заподіяної шкоди.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком щодо часткового задоволення вимог про стягнення моральної шкоди, вважає їх законним та обґрунтованими.

Враховуючи, що судом у справі призначалась експертиза для встановлення суми майнової шкоди, проте, вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, витрати понесені у зв`язку з проведенням експертизи покладаються на позивача ( п. 2 ч.2 ст. 141 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 року скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, судових витрат.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди в розмірі 44 739, 84 грн., судових витрат відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: