Номер провадження: 22-ц/813/3094/19
Номер справи місцевого суду: 520/8877/17
Головуючий у першій інстанції Луняченко В.О.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Крмерційний Банк «Приватбанк» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2017 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення частки заборгованості по кредитно-заставному договору OD 42AA00000424 від 07.08.2008 року ,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року, Публічне акціонерне товариство комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , в якому просив суд стягнути з відповідача на користь банку заборгованість у розмірі 4055,59 дол. США., що складає 105485,90 грн. за кредитним договором від 07.08.2008 року та судові витрати по справі.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2017 року відмовлено у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства « Комерційний банк « Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення частки заборгованості по кредитно-заставному договору OD42AA00000424 від 07.08.2008 року у вигляді заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період з 08.09.2009 по 15.06.2017 року у розмірі 4055,59 доларів США.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ПАТ КБ «Приватбанк» подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2017 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ПАТ КБ «ПриватБанк» у повному обсязі та стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 09.01.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Крмерційний Банк «Приватбанк» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2017 року, а ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15.01.2018 року призначено розгляд вищевказаної цивільної справи у приміщенні апеляційного суду Одеської області.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м.Одесі.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.

За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено склад колегії суддів: Цюра Т.В. - головуючий суддя, судді - Гірняк Л.А., Сегеди С.М., що є підставою для прийняття справи до провадження.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 15.02.2019 року прийнято до провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення частки заборгованості по кредитно-заставному договору OD 42AA00000424 від 07.08.2008 року, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Крмерційний Банк «Приватбанк» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2017 року, яку було призначено до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду на 06.06.2019 року о 12год.30хв.

До суду апеляційної інстанції з`явився представник ПАТ «ПриватБанк» - Пучкова Л.А. Відповідач ОСОБА_1 до суду не з`явився, хоча був повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність відповідача ОСОБА_1 , який своєчасно і належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 07.08.2008 року було укладено кредитний договір №OD42AA00000424 відповідно до якого позичальник отримав від банку кредит у розмірі 28686,82 дол. США, терміном до 05.08.2011 року на відповідних умовах його погашення та сплати відсотків за його користування.

Підставою звернення банка до суду є порушення зобов`язання зі сторони відповідача кредитного договору, а саме несплата заборгованості за кредитом, відсотки за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплата комісії.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що оскільки погашення чергового платежу мало місце 30.03.2009 року, а позовна заява подана до суду 31.07.2017 року, тому сплинув строк позовної давності загальний та строк позовної давності встановлений договором, в зв`язку з чим даний позов не може бути задоволено.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на таке.

Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Зокрема, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (ч.1, 2 ст. 258 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст. 261 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (ч.1 ст. 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч.3 ст. 264 ЦК України).

Відповідно до статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3 ст. 267 ЦК України).

Відповідач наполягав на застосуванні строків позовної давності (а.с.30).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).

В даному випадку відповідач ОСОБА_1 отримав кредит 07.08.2008 року у розмірі 28686,82 дол. США, терміном до 05.08.2011 року на відповідних умовах його погашення та сплати відсотків за його користування.

Останній платіж по кредитному договору ОСОБА_1 було здійснено 30.03.2009 року.

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовом 27.07.2017 року (позовна заява була подана через засоби поштового відправлення - а.с.21), тобто по спливу більш як восьми років.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» не підлягають задоволенню у зв`язку із спливом позовної давності.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд неправильно зробив висновок щодо пропуску позивачем позовної давності щодо вимог про стягнення процентів за користування кредитом, оскільки станом на теперішній час зобов`язання не виконане, апеляційним судом оцінюються критично, з огляду на те, що вони ґрунтуються на неправильному трактуванні та застосуванні норм матеріального права.

Так, стаття 266 ЦК України встановлює, що строк позовної давності стосовно додаткових позовних вимог, які є похідними від основної вимоги, спливає одночасно зі спливом строку позовної давності щодо основної вимоги, у зв`язку з чим застосування наслідків позовної давності до основної вимоги виключає можливість стягнення процентів, пені та штрафів поза її межами.

За положеннями ст. 1048 ЦК України проценти за користування кредитом та пеня підлягають стягненню в тому разі, якщо такі вимоги заявлено в межах строку позовної давності після закінчення строку дії кредитного договору.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджується, що строк дії кредитного договору закінчився в серпні 2011 року, тоді як вимогу про стягнення процентів позивач заявляє у липні 2017 року, після спливу строку позовної давності, не надаючи жодних доказів на підтвердження пролонгації вказаного договору .

Крім того, у пунктах 91-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено також висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Безпідставними є і твердження апелянта про переривання строків позовної давності у зв`язку із зверненням банку у липні 2015 року з позовом до ОСОБА_1 та Другого Київського ВДВС ОМУЮ про звільнення майна з-під арешту та припинення його розшуку, з огляду на наступне.

Статтею 264 ЦК України визначено випадки переривання перебігу позовної давності.

Так, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-1763цс16, не перериває перебігу строку позовної давності подання позову з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами.

Отже, пред`явлення позову у 2015 році до відповідача ОСОБА_1 про звільнення майна з-під арешту та припинення його розшуку не перериває позовної давності щодо вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки зазначені предмет спору є різними.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в судовому рішенні повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують наведеного та зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Крім того, апеляційний суд зауважує, що сплив позовної давності не припиняє зобов`язання і не є підставою для припинення самого права, а лише позбавляє можливості одержати судовий захист свого порушеного цивільного права за умови заяви сторони у спорі до винесення судом рішення.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії).

За цих обставин рішення суду першої інстанції щодо відмови в позові у зв`язку з пропуском строку позовної давності є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування немає.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Крмерційний Банк «Приватбанк» - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2017 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення частки заборгованості по кредитно-заставному договору OD 42AA00000424 від 07.08.2008 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 18.06.2019 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда