Ухвала

24 червня 2019 року

м. Київ

справа №210/5317/16-ц

провадження №61-11202ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Воробйової І. А. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 березня 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 04 лютого 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Криворіжгаз» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за необлікований (донарахований) об`єм природного газу,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ПАТ «Криворіжгаз» звернулося до суду із зазначеним позовом, у якому просило стягнути з відповідача суму заборгованості

в розмірі 1 685,89 грн, інфляційні витрати у розмірі 30,35 грн,

три проценти річних у розмірі 16,86 грн та судовий збір у розмірі 1 378 грн.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 березня 2017 року позов

ПАТ «Криворіжгаз» задоволено.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 листопада 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2019 року заочне рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «Криворіжгаз» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Криворіжгаз» заборгованість за необлікований (донарахований) об`єм природного газу у розмірі

1 685,89 грн, суму індексу інфляції у розмірі 30,35 грн, три проценти річних у розмірі 16,86 грн та вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У червні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 ,в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 березня 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2019 року і передати справу на новий розгляд.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, з урахуванням такого.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (пункт 1 частини шостої, частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у цій справі становить 1 733,10 грн, яка станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921*100=192 100).

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону за ціною позову.

Разом з тим, у касаційній скарзі заявник посилається на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та вказує, що справа становить значний суспільний інтерес та має для нього виняткове значення.

За змістом підпунктів «а» і «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню, якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Заявником не наведено жодних обставин, які дають підстави для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Разом з тим, ОСОБА_1 не додав до касаційної скарги доказів, які б підтверджували, що справа становить значний суспільний інтерес та має для нього виняткове значення, а посилання на порушення його прав оскаржуваними судовими рішеннями фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з цими рішеннями та не свідчить про те, що є підстави для розгляду справи по суті в суді касаційної інстанції.

Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої

статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, тому у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Разом з тим, не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтею 19, статтею 260, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду

м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 березня 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Криворіжгаз» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за необлікований (донарахований) об`єм природного газу.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя І. А. Воробйова