Справа № 683/2317/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області:

в складі головуючого - судді Андрощука Є.М.

з участю секретаря Васічевій О.В.

представнику позивача ОСОБА_1

відповідачу ОСОБА_2

представнику відповідача Боровик О.О.

представнику третьої особи Сторожук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Старокостянтинові справу за позовом військової частини НОМЕР_1 м.Старокостянтинів до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , неповнолітньої ОСОБА_4 , в інтересах якої діє законний представник її матір - ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача без заявлення самостійних вимог на предмет спору Квартирно-експлуатаційний відділ м.Хмельницький та третя особа на стороні відповідача без заявлення самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування Старокостянтинівської міської ради про виселення із службового житлового приміщення без надання іншого житла,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року військова частина НОМЕР_1 м.Старокостянтинів звернулась з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , неповнолітньої ОСОБА_4 , 2002 р.н. в інтересах якої діє законний представник її матір - ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача без заявлення самостійних вимог на предмет спору Квартирно-експлуатаційний відділ м.Хмельницький та третя особа на стороні відповідача без заявлення самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування Старокостянтинівської міської ради про виселення із службового житлового приміщення кв. АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

В обґрунтування позову посилалась на те, що ОСОБА_3 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , де перебував на квартирному обліку. Згідно рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 протокол №57 від 05.01.2006 року та на підставі ордеру на жиле приміщення №353 від 01.02.2006 року, виданого рішенням виконавчого комітету Старокостянтинівської міськради від 26 січня 2006р. №35 ОСОБА_3 та членам його сім`ї: дружині - ОСОБА_2 , сину - ОСОБА_5 1992 р.н. та дочці - ОСОБА_4 , 2002 р.н. була надана двокімнатна службова кв. АДРЕСА_1 на період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 чи до отримання жилого приміщення для постійного проживання. Отримуючи зазначену квартиру, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 взяли на себе письмове зобов`язання щодо звільнення даної службової жилої площі у разі переводу ОСОБА_3 по службі в іншу військову частину, звільнення без права на пенсію та в інших випадках визначених законодавством. Наказом начальника Генерального штабу - Головнокомандуючого ЗС України від 18 липня 2016 №319р. підполковника ОСОБА_3 було призначено на посаду старшою інспектора - льотчика відділу тактичної авіації управління підготовки та застосування авіації Командування ПС ЗС України. Відповідно до наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 від 03.10.2016 року №238 на даний час в/ч НОМЕР_1 відповідач виключений зі списків особового складу частини, усіх видів забезпечення та вважається таким, що 03.10.2016 року справи та посаду здав і вибув для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_3 м.Вінниця. В зв`язку з цим відповідач та члени його сім`ї зобов`язані звільнити вищезазначене службове приміщення, а зазначена квартира потребує перерозподілу серед інших військовослужбовців.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити, з вищенаведених підстав.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та законний представник неповнолітньої ОСОБА_4 , 2002 р.н. - її матір ОСОБА_2 заперечили проти задоволення позову, посилаючись на те, що у квартирі вони проживають більше 10 років. ОСОБА_3 є військовослужбовцем та іншим житлом по місцю служби не забезпечений, а дитина є неповнолітньою і закінчує навчання у 11 класі в зв`язку з чим змінювати місце проживання недоцільно.

Представник третьої особи на стороні позивача без заявлення самостійних вимог на предмет спору квартирно-експлуатаційний відділ м.Хмельницький звернувсь до суду з письмовою заявою про те, що позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити, справу розглянути у його відсутності.

Представник третьої особи на стороні відповідача без заявлення самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування Старокостянтинівської міської ради заперечив проти задоволення позову.

Суд, заслухавши сторони, дослідивши докази у справі, прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав.

Так, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем ЗС України проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , де перебував на квартирному обліку.

Як вбачається з даних протоколу №57 від 05.01.2006 року рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 (а.с.6) та даних ордеру на жиле приміщення №353 від 01.02.2006 року (а.с.8), виданого на підставі рішення виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради від 26 січня 2006 №35 (а.с.7) ОСОБА_3 та членам його сім`ї дружині ОСОБА_2 , сину ОСОБА_5 , 1992 р.н., дочці ОСОБА_4 , 2002 р.н. була надана двокімнатна службова квартира АДРЕСА_1 на період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 чи до отримання жилого приміщення для постійного проживання.

Також, судом встановлено у квартирі АДРЕСА_1 місце проживання зареєстроване - ОСОБА_3 з 21.02.2006р., ОСОБА_2 з 22.05.2012р., неповнолітньої ОСОБА_4 , 2002 р.н. з 21.02.2006р., що підтверджується даними довідок відділу з питань реєстрації місця проживання виконкому Старокостянтинівської міської ради №833/02-27/2018 від 19.06.2018р. (а.с.13), №1159/02-27/2018, №1168/02-27/2018, №1169/02-27/2018 від 25.09.2018р. (а.с.23-25).

Як вбачається з наказу по особовому складу начальника Генерального штабу - Головнокомандуючого Збройних Сил України від 18 липня 2016 №319 підполковника ОСОБА_3 було призначено на посаду старшою інспектора - льотчика відділу тактичної авіації управління підготовки та застосування авіації Командування Повітряних Сил Збройних Сил України та відповідно до наказу по стройовій частині командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 від 03.10.2016 року №238 (на даний час в/ч НОМЕР_1 ) ОСОБА_3 виключений зі списків особового складу частини, усіх видів забезпечення та вважається таким, що 03 жовтня 2016 року справи та посаду здав і вибув для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_3 м.Вінниця (а.с.10).

Відповідно до даних довідки КЕВ м.Вінниця №123 від 26.11.2018р. полковник ОСОБА_3 під час проходження служби у Вінницькому гарнізоні з 18.07.2016р. по 18.09.2018р. житлову площу не отримував (а.с.78) та згідно даних довідки в/ч НОМЕР_4 №921/511 від 02.11.208р. полковник ОСОБА_3 перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_4 м.Чернігів (а.с.80), має пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій, що підтверджується даним посвідчення серія НОМЕР_5 від 11.12.2015р. (а.с.101) та безпосередньо приймав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення АТО в період 07.05.2015р., 17.07.2015р, 22.07.2015р. на території Донецької та Луганських областей, що підтверджується даними довідки військової частини польова пошта 82806 №1813 від 17.08.2016р. (а.с.102).

Разом з тим, відповідно до положень ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій та згідно з ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Однак позивачем ні в позовній заяві ні в судовому засіданні не доведено, а судом не встановлено правових підстав для виселення відповідачів із службового житлового приміщення кв. АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Так, ч.1 ст.18 ЖК УРСР зазначено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Згідно ст.124 ЖК УРСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Статтею 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та п.19 «Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 року №1081, визначено, що у разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню, якщо інше не передбачено законодавством.

Однак, абзацом шостим ст.125 ЖК УРСР передбачено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 16 квітня 2004 року по 18 липня 2016 року, тобто понад десять років, що підтверджується даним витягу з його послужного списку (а.с.106 -107).

Також, судом встановлено, що ОСОБА_4 , 2002 р.н. є неповнолітньою собою, навчається в 11 класі Старокостянтинівської ЗОШ №8 м.Старокостянтинова та проживає у спірній кв. АДРЕСА_1 , що підтверджується поясненнями її законного представника та даними довідки директора ЗОШ №8 м.Старокостянтинова №120 від 15.11.2018р. (а.с.79).

Разом з тим, згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

А ст.3 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» визначено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Таким чином, це доводить те, що питання виселення неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , 2002 р.н. та її батьків з кв. АДРЕСА_1 без надання іншого житла, не можливе в силу вищевикладених обставин і до задоволення не може підлягати, а доводи представника позивача про наявність у відповідача ОСОБА_2 житла, в якому можлива реєстрація дитини, не є правовими підставами для виселення відповідачів з вищевказаної квартири без надання іншого житла.

За вищевказаних обставин, суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, а отже у задоволенні позову слід відмовити повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.76-80, 89, 141, 244-246, 263-265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову військової частини НОМЕР_1 м.Старокостянтинів до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , неповнолітньої ОСОБА_4 , в інтересах якої діє законний представник її матір - ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача без заявлення самостійних вимог на предмет спору Квартирно-експлуатаційний відділ м.Хмельницький та третя особа на стороні відповідача без заявлення самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування Старокостянтинівської міської ради про виселення із службового житлового приміщення без надання іншого житла.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів до Хмельницького апеляційного суду через Старокостянинівський районний суд.

У разі проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Повне рішення складено 11 березня 2019 року.

Суддя