ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 жовтня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/1454/19

Головуючий у першій інстанції Карапута Л. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1123/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД в складі:

головуючого судді - Губар В.С.,

суддів - Вінгаль В.М., Кузюри Л.В.

із секретарем судового засідання Шапко В.М.

Позивач ОСОБА_1

Відповідачі Управління освіти Чернігівської міської ради, Чернігівський дошкільний навчальний заклад № 17 Чернігівської міської ради Чернігівської області

Третя особа ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (із повідомленням учасників справи) у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Управління освіти Чернігівської міської ради та Чернігівського дошкільного навчального закладу № 17 Чернігівськї місько ради Чернігівської області на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління освіти Чернігівської міської ради, Чернігівського дошкільного навчального закладу № 17 Чернігівськї місько ради Чернігівської області, третя особа ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,

місце ухвалення судового рішення м. Чернігів

дата складання повного тексту судового рішення 03 липня 2019 року

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди. Після подання заяви про збільшення позовних вимог 11.04.2019 року, просив скасувати наказ Чернігівського дошкільного навчального закладу №17 Чернігівської міської ради від 03.01.2019 року про звільнення, поновити на посаді сторожа, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.01.2019 року по день винесення судового рішення, моральну шкоду в розмірі 40000 гривень та понесені судові витрати (а.с.2-6, 170 т.1).

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що з 19.03.2012 року працював на посаді сторожа у Чернігівському дошкільному навчальному закладі № 17.

05 січня 2019 року позивач не зміг пройти на територію дитячого садку, оскільки за вказівкою завідувачки дитячим садочком його не пропустив іший сторож, який повідомив, що позивач з роботи звільнений.

08 січня 2019 року позивач отримав лист від 03 січня 2019 року з пропозицією отримання розрахунку та трудової книжки.

09 січня 2019 року позивач отримав трудову книжку та дізнався, що звільнений з посади сторожа згідно наказу № 2-к від 03.01.2019 року на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання обов`язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку.

ОСОБА_1 стверджує, що не був ознайомлений з наказом про звільнення і у день звільнення усупереч ст.ст. 116, 117, 235 КЗпП України належного розрахунку не отримував. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки він протягом всього періоду роботи трудової дисципліни не порушував, до дисциплінарної відповідальності не притягувався, а тому наказ № 2-к від 03.01.2019 року підлягає скасуванню.

ОСОБА_1 наголошує, що внаслідок незаконного звільненням та втрати роботи, йому було завдано моральної шкоди, яка полягає в моральних стражданнях та втраті нормальних життєвих зв`язків, оскільки маючи великий досвід та трудовий стаж, наявність подяк та відсутність стягнень, його було безпідставно звільнено за систематичне невиконання посадових обов`язків, проте таких порушень він не допускав.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано наказ № 2-к від 03.01.2019 року «Про звільнення» ОСОБА_1 сторожа Чернігівського дошкільного навчального закладу № 17 Чернігівської міської ради та поновлено ОСОБА_1 на посаді сторожа закладу.

Стягнуто з Управління освіти Чернігівської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04.01.2019 по 27.06.2019 в розмірі 23240 грн. 10 коп., з відрахуванням із вказаної суми обов`язкових платежів на користь держави та 2000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню.

В апеляційній скарзі Управління освіти Чернігівської міської ради просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на те, що судом неповно з`ясовані обставини справи, неправильно застовані норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що наказ № 2-к «Про звільнення» від 03.01.2019 року виданий з дотриманням вимог ст. 148 КЗпП України та на підставі повторної відмови ОСОБА_3 чергувати згідно графіку сторожів, що підтверджується актом «Про самовільну зміну графіку чергувань» від 03.01.2019 року, складеним з урахуванням правил внутрішнього діловодства, а також відмовою позивача від надання письмових пояснень, що підтверджується актом «Про відмову від пояснень» від 03.01.2019 року.

Апелянт посилається, що до позивача за наказом № 1-к від 02.01.2019 року вже застосовувалось дисциплінарне стягнення у вигляді догани за самовільну зміну без поважних причин годин чергуваня - замість 12 годин чергування позивач фактично працював 24 години та відмовився надати письмові пояснення, що підтверджується відповідним актом від 02.01.2019 року.

Суд першої інстанції залишив поза увагою, що наказ № 1-к «Про оголошення догани» від 02.01.2019 року прийнятий на підставі доповідної записки про самовільну зміну годин роботи сторожів, акту про самовільну зміну годин чергування, акту про самовільну зміну графіку чергувань, які вказують на час та обставини вчинення порушення трудової дисципліни та правил внутрішнього трудового розпорядку.

Наголошує, що свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судовому засіданні підтвердили порушення трудової дисципліни і обставини, за якх ОСОБА_1 ці порушення вчинено.

Вказує, що ОСОБА_1 постійно отримував усні зауваження та попередження, а наявність грамот не свідчить про незаконність його звільнення, оскільки належне виконання ним своїх обов`язків у попередні роки роботи не спростовують вчинення в подальшому систематичного не виконання без поважних причин своїх посадових обов`язків.

Апелянт не погоджується з посиланням суду першої інстанції на те, що графіки чергувань не містять підпису ОСОБА_1 , оскільки згідно з правилами діловодства графіки чергувань не підписуються сторожам закладу дошкільної освіти, а наявний лише наказ № 1-агч «Про відповідальність сторожів» від 03.01.2018 року, яким встановлений графік чергуваня та з цим наказом позивач ознайомлений.

Вважає безпідставним посилання суду на журнал обліку здачі-прийому змін сторожів, оскільки номенклатурою справ ДНЗ № 17 такий журнал не передбачений і офіційно закладом не ведеться та не може бути належним доказом у розумінні ст. 78 ЦПК України.

На думку апелянта необґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність доказів порушення трудової дисципліни щодо відпочинку на дитячих ліжечках, користування плитою на кухні, оскільки існують загальні чинні санітарно-гігієнічні вимоги до утримання закладу дошкільної освіти передбачені наказом № 234 «Про затвердження Санітарного регламенту для дошкільних навчальних закладів» від 24.03.2016 року.

Наполягає, що порушень трудового законодавства при звільненні ОСОБА_1 не допущено, оскільки від надання письмових пояснень та від ознайомлення з наказом про звільнення позивач відмовився, що підтверджується відповіднм актом. Вважає, що систематичність порушення трудової дисципліни ОСОБА_1 доведена, враховуючи те, що 02.01.2019 року позивачу була оголошена догана, а 03.01.2019 року ОСОБА_1 допущено повторне порушення трудової дисципліни.

За твердженням відповідача отримати трудову книжки в день звільнення позивач відмовився. Розрахунок у день звільнення з позивачем не проведений з незалежних від Управління освіти причин у зв`язку з відсутністю кошторису та бюджетного фінансування на 2019 рік. Належні при звільненні кошти позивачеві сплачені 17 січня 2019 року.

ОСОБА_1 наявність моральної шкоди не доведена, а тому підстави для стягнення з Управління освіти Чернігівської міської ради відшкодування моральної шкоди відсутні.

В апеляційній скарзі Чернігівський дошкільний навчальний заклад № 17 Чернігівської міської ради в особі директора Киричок Т.М ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що всупереч ст. 233 КЗпП України ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом з пропуском місячного строку. Наказ про його звільнення виданий 03 січня 2019 року, з цим наказом позивач ознайомлений, а з позовом до суду звернувся через поштове відділення 05 лютого 2019 року, а не 03 лютого 2019 року як вказав суд в своєму рішенні.

Як зазначає апелянт, раніше ОСОБА_1 неодноразово порушував трудову дисципліну, з ним проводились бесіди, виносились попередження та догани. Посилання позивача на положення ст. ст. 47, 116,147, 237-1 КЗпП України та роз`яснення Пленуму Верховного Суду України як на підставу позовних вимог вважає безпідставним.

Наголошує, що суду першої інстанції надано достатньо беззаперечних доказів систематичнх грубих порушень трудової дисципліни відповідачем, проте ці докази судом першої інстанції безпідставно проігноровані.

Посилається, що 30.12.2018 року позивач самовільно без поважних причин та без попередження адміністрації закладу змінив графік роботи сторожів, розроблений економічним вдділом Управління освіти Чернігівської міської ради згідно норм робочого часу для сторожів та працюва не 12, а 24 години та самовільно залишив робоче місце.

Доповідними записками від 29.12.2018 року та від 31.12.2018 року зафіксовано порушення трудової дисципліни позивачем - на чергуванні мав бути інший сторож, а чергував ОСОБА_1 24 години, що не передбачено умовами та графіком роботи. Було встановлено та зафіксовано, що ОСОБА_1 користувався обладнанням кухні ДНЗ№ НОМЕР_1 , обладнанням пральні для особистих потреб, дитячими ліжечками для власного відпочинку, порушуючи правила внутрішнього трудового розпорядку та санітарні норми.

01.01.2019 року позивач також самовільно без поважних причин та без погодження з адміністрацією закладу змінив графік чергування сторожів вийшов на роботу не в день свого чергування за графіком і самовільно злишив територію закладу до закінчення зміни. Від надання письмових пояснень ОСОБА_1 відмовився, про що складені відповідні акти.

Кількість зафіксованих порушень підтверджують систематичність порушення ОСОБА_1 обов`язків за трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку закладу, тому наказ про звільнення позивача виданий у відповідності до вимог трудового законодавства.

ОСОБА_1 ознайомлений з трудовими обов`язками та правилами внутрішнього трудового розпорядку - наказами № 1-агч «Про відповідальність сторожів», № 4-агч «Про затвердження правил внутрішнього розпорядку», посадовою інструкцією та інструкцією з охорони праці сторожів, санітарним регламентом ДНЗ, що підтверджується його підписом.

Апелянт не погоджується з посилання суду першої інстанції на журнал обліку здачі-прийому змін сторожів, оскільки такий журнал не затверджений номенклатурою справ ДНЗ і не є документацією сторожів.

Наголошує, що позивач ознайомлений з наказом про звільнення, але відмовився від підпису, від отримання трудової книжки та розрахунку, про що складені відповідні акти.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості по заробітній платі не відповідає вимогам Положення про Порядок обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Позивачем не доведено заподіяння моральної шкоди, а тому підстави для її відшкодування відсутні.

У відзиві на апеляційні скарги представник ОСОБА_1 адвокат Кудрявцева О.О. просить залишити без задоволення апеляційні скарги Управління освіти Чернігівської міської ради та Чернігівського дошкільного навчального закладу Чернігівської міської ради Чернігівської області № 17, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 червня 2019 року без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи і обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційний суд враховує наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 19.03.2012 працював на посаді сторожа Чернігівського дошкільного навчального закладу №17 Чернігівської міської ради, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.7-9 Т. 1). До 02 січня 2019 року заходи дисциплінарного стягнення до позивача не застосовувались.

На спростування вказаних обставин відповідачами не надано доказів суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду.

02 січня 2019 року згідно наказу № 1-к Чернігівського дошкільного навчального закладу № 17 Чернігівської міської ради, за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку сторожу ОСОБА_1 оголошено догану на підставі доповідної записки про самовільну зміну годин роботи сторожів, акту про самовільну зміну годин чергування, акту про самовільну зміну графіка чергувань, акту про відмову від написання пояснювальних, акту про відмову від підписів, що він ознайомлені з актами (а.с. 116).

03 січня 2019 року згідно наказу № 2-к Чернігівського дошкільного навчального закладу № 17, сторожа ОСОБА_1 на підставі п. 3 ст.40 КЗпП України звільнено з посади 03.01.2019 за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку. Підставами звільнення визначено наказ № 1 від 02.01.2019 «Про оголошення догани», акт про відмову від підпису про ознайомлення з наказом № 1 від 02.01.2019, акт про самовільну зміну графіка чергувань, акт про відмову від написання пояснення, акт про відмову від підпису про ознайомлення з актом про самовільну зміну графіка чергувань (а.с. 110 Т.1).

Наказом Чернігівського дошкільного навчального закладу №17 Чернігівської міської ради №19-к від 12.06.2019 року з метою виправлення помилок внесено зміни до наказу №2-к від 03.01.2019 р. «Про звільнення»: Пункт 1 абзацу «Підстава»: «Наказ №1 від 02.01.2019 р.»Про оголошення догани» викласти в редакції «Наказ №1-к від 02.01.2019 р. «Про оголошення догани»; Пункт 2 абзацу «Підстава»: «Акт про відмову від підписів, що ознайомлені з наказом №1 від 02.01.2019» викласти в редакції «Акт про відмову від підпису, що ознайомлений з наказом №1-к від 02.01.2019р.»; Пункт 6 абзацу «Підстава»: «Акт про відмову від підписів, що ознайомлені з актом про самовільну зміну графіка чергувань» викласти в такій редакції «Акт про відмову від підпису, що ознайомлений з актом про самовільну зміну графіка чергувань» (а.с. 234 Т.1).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив визнати незаконними та скасувати наказ про його звільнення та поновити його на роботі, посилаючись на положення ст. ст. 47, 116, 117, 235 КЗпП України та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03.01.2019 року по день винесення рішення судом та моральну шкоду у розмірі 40000 грн.

Ухвалюючи рішеня про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача були відсутні правові підстави для застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення позивача з роботи за п.3 ст. 40 КЗпП України, враховуючи, що підставою для розірвання трудового договору за п. 3 ч.1 ст. 40 КЗпП України є систематичне невиконання працівником трудових обов`язків. Проте до позивача застосовано лише одне дисциплінарне стягнення догана за вчинення одного дисциплінарного проступку, який не має систематичного характеру. За висновком суду відповідачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що звільнення ОСОБА_1 відповідає чинному трудовому законодавству та не доведено систематичне невиконання позивачем без поважних причин обов`язків, покладених на нього посадовою інструкцією, трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Враховуючи глибину та тривалість заподіяних позивачеві душевних страждань і з урахуванням принципу розумності, об`єктивності та справедливості, суд першої інстанції прийшов до висновку про стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 2000 грн. 00 коп.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції апеляційний суд визнає законним і обґрунтованим, ухваленим з урахуванням усіх обставин справи та наявних у справі і об`єктивно оцінених доказів та з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи із засад ратифікованої Україною 04.02.1994 р. Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 р., положень Конституції України та чинного трудового законодавства, обов`язок доведення правомірності притягнення працівника до відповідальності та звільнення покладається на роботодавця.

Відповідно до вимог ст.139 КЗпП України, працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно ст.140 КЗпП України, трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю. У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов`язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу.

Статтею 141 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.

Згідно ст.142 КЗпП України, трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил.

Відповідно до ст.147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника (ст.147-1 КЗпП України).

Статтею 148 КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується роботодавцем безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до частини третьої статті 149 КЗпП України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Аналіз вказаних норм трудового права дає підстави для висновку, що дисциплінарні стягнення застосовуються у разі порушення саме трудової дисципліни, тобто невиконання або неналежне виконання працівником трудових обов`язків.

Порушенням трудової дисципліни вважається недотримання під час виробничого процесу правил поведінки, встановлених чинним законодавством, правилами внутрішнього трудового розпорядку, посадовими інструкціями, наказами і розпорядженнями роботодавця.

Під вчиненням дисциплінарного проступку мається на увазі невиконання чи неналежне виконання працівником з його вини обов`язків, покладених на нього законодавством, колективним договором, трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо за ці діяння не передбачається кримінальна відповідальність.

Звільнення працівника за п. 3 ст. 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення.

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за невиконання без поважних причин обовзків, покладених трудовим договором, необхідно з`ясовувати, у чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бут підставою для розірвання трудового договору за п. 3 ст. 40 КЗпП України, чи додержані власником чи уповноваженим ним органом передбачені ст..ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей поступок дисциплінарне стягнення, чи враховувалис при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України необхідна наявність сукупності таких умов:

порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку;

невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності;

невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним;

враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів;

з моменту виявлення порушення до звільнення може минути не більше місяця.

Систематичним невиконанням обов`язків вважається таке, що вчинене працівником, який раніше допускав порушення покладених на нього обов`язків і притягувався за це до дисциплінарної відповідальності, проте застосовані заходи дисциплінарного чи громадського стягненя не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок.

Перелік трудових обов`язків, недотримання чи не виконання яких може бути підставою для застосування стягнень визначається посадовою інструкцією та правилами внутрішнього трудового розпорядку, або приписами Статуту у разі, якщо діяльність установи підприємства регулюється саме цим локальним нормативним актом.

З матеріалів справи, а саме п. 19 Правил внутрішнього трудового розпорядку ДНЗ №17, убачається, що для працівників ДНЗ встановлено п`ятиденний робочий тиждень, крім сторожів які працюють у вихідні та святкові дні. Тривалість щоденної зміни визначено гафіком змінності, затвердженим керівником ДНЗ за погодженням з ПК з додержанням тривалості робочого тижня та згідно з поданими заявами. Для сторожа встановлено режим роботи упродовж робочого тижня з 18.00 годин до 6.00 годин, а у вихідні дні - за спеціальним змінним графіком. Облік робочого часу техперсоналу здійснює завгосп (а.с. 155-158 Т. 1).

У пункті 1 наказу «Про відповідальність сторожів» від 03.01.2018 №1-агч передбачено організувати роботу сторожів згідно графіку сторожів. Пунктом 2 цього наказу передбачено, що на період роботи сторожів згідно графіка, вважати їх відповідальними за стан споруд і обладнання на майданчиках, самої території ДНЗ, а також всіх матеріальних цінностей, які знаходяться в приміщенні ДНЗ та його складах. Ознайомлення з цим наказом та наявність його підпису на звороті ОСОБА_1 не заперечував (а.с. 152 Т.1).

Перевіряючи доводи скарг, апеляційним судом встановлено, що зазначений у вказаному наказі графік чергування сторожів до наказу не доданий. Існування графіка чергування сторожів як такого відповідачами не доведено у суді першої інстанції і не підтверджено в апеляційному суді.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі документальні докази, які б достовірно і безсумнівно підтвердили, що ОСОБА_1 ознайомлений із графікам чергувань у ДНЗ № 17, який міститься у матеріалах справи на а.с. 151 т. 1 та на якому відсутній підпис ОСОБА_1 про ознайомлення з цим документом.

Зазначені обставини відповідачами в апеляційному суді не спростовані.

Апеляційним судом також встановлено, що відповідно до журналу обліку здачі-прийому змін сторожів у будні дні ОСОБА_1 заступав на зміну о 18.00 год. та здавав зміну о 6.00 год., а у вихідні дні зміна сторожів тривала 23-24 години (а.с. 146). Такий режим роботи позивача відповідачі в апеляційному суді не спростували і не заперечували.

Як встановлено апеляційним судом і не заперечувалось сторонами, встановлений правилами внутрішнього трудового розпорядку режим чергування сторожів у робочі дні з 18-00 години до 6-00 години, на вихідні дні не розповсюджувався. Проте, спеціальний змінний графік чергувань сторожів у вихідні дні в матеріалах справи відсутній та відповідачами не наданий суду першої інстанції і не представлений апеляційному суду.

Відповідачами суду першої інстанції та апеляційному суду не надано належних і допустимих документальних доказів на підтвердження конкретного часу самовільного залишення ОСОБА_1 робочого місця.

Наявні в матеріалах справи доповідні записки щодо самовільного залишення ОСОБА_1 робочого місця до уваги апеляційним судом не приймаються, оскільки не містять конкретної і точної інформації якого числа та у який час і на скільки часу позивач самовільно залишав робоче місце. Разом з тим, у матеріалах справи відсутні документальні підтвердження про заходи реагування на зазначені доповідні записки.

Перевіряючи аргументи скарг, апеляційним судом встановлено, що у грудні 2018 року та у січні 2019 року ОСОБА_1 відпрацював зміни по 6 годин та 12 годин (а.с. 144, 235 Т.1).Належних і допустимих доказів на спростування саме такого режиму роботи ОСОБА_7 , відповідачі не надали, а доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що відпочинок на дитячих ліжечках, користування плитою на кухні, пральнею не є трудовою функцією сторожа і не може вважатися порушенням трудової дисципліни невиконання обов`язків, які виходять за межі трудових або не випливають з трудового договору.

Окрім того, у матеріалах справи відсутні достовірні належні і допустимі докази, які б безсумнівно підтвердили коли конкретно і за яких обставин були зафіксовані факти, що відповідач спав на дитячих ліжечках, користувався плитою на кухні закладу та прав принесені з дому брудні речі. З дослідженого Апеляційним судом технічно запису фіксування судового засідання суду першої інстанції встановлено, що показання свідків не містять конкретної і точної інформації про вищевказані обставини, а є лише здогадами і припущеннями.

З огляду на викладене, апеляційний суд визнає, що наказ про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді догани з наступним звільненням не може братись до уваги в обґрунтування систематичного невиконання ОСОБА_1 без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором, оскільки, приймаючи рішення про накладення на позивача дисциплінарного такого стягнення, відповідач не з`ясував ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, не врахував попередню роботу працівника.

Окрім того, апеляційний суд враховує, що наказ про оголошення позивачу догани від 02.01.2019 року не містить конкретних обставин, що свідчать про невиконання позивачем трудових обов`язків і порушення останнім трудової дисципліни та не містить посилань на вчинення дисциплінарного проступку позивачем.

Перевіряючи аргументи скарг, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 відмовився від підпису про ознайомлення з наказом про звільнення його із займаної посади сторожа, що підтверджується відповідним актом від 03 січня 2019 року (а.с. 108).

З матеріалів справи убачається, що 08.01.2019 ОСОБА_1 по пошті отримав лист від 03.01.2019 року з пропозицією отримати трудову книжку та розрахунок у зв`язку з розірванням 03.01.2019 трудового договору (а.с. 10), що підтверджується копією опису Укрпошти та копією конверта зі зворотним повідомленням (а.с. 11-12). 03 лютого 2019 року ОСОБА_7 через пошту направив до суду позовну заяву. На спростування цих обставин доказів суду першої інстанції та апеляційному суді відповідачі не надали і у справі такі докази відсутні. Отже, визначений ст.233 КЗпП України строк звернення до суду за захистом трудових прав ОСОБА_7 не пропущений.

Апеляційний суд враховує, що з приводу не проведення розрахунку при звільненні позивач звертався до Урядового контактного центру (а.с166 т.1). За зверненням ОСОБА_1 до прокуратури Чернігівської області Управлінням держпраці у Чернігівській області проведено інспекційне відвідування Чернігівського ДНЗ № 17 та встановлено порушення ст. ст. 29, 47 КЗпП України та п. 2.5 гл. 2 Інструкції № 58 про порядок ведення трудових книжок працівників. Зокрема, до початку роботи за укладеним трудовим договором керівництво ДНЗ № 17 не роз`яснило працівникові його права і обов`язки та не проінформувало під розписку про умови праці; у Чернігівському ДНЗ № 17 при звільнення працівника з ініціативи керівництва, у день звільнення йому не видано копію наказу про звільнення з роботи; працівники Чернігівського ДНЗ № 17 не ознайомлюються в особистій картці з кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу (розпорядження) про призначення на роботу, переведення і звільнення. Крім того, за неналежне виконання своїх посадових обов`язків завідуючою Чернігівського ДНЗ № 17 ОСОБА_2 Управлінню освіти Чернігівської міської ради направлено подання щодо вжиття відносно неї заходів дисциплінарного впливу (а.с. 168-169 Т. 1).

Апеляційний суд приймає до уваги, що 05 січня 2019 року позивач прийшов на роботу та не зміг пройти на територію дитячого садочку, оскільки його не пропустив інший строж за вказівкою завідувача ДНЗ № 17.

Твердження апелянтів щодо необґрунтованості наданого позивачем розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу апеляційним судом не приймаються, оскільки розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснений судом першої інстанції у відповідності до вимог Положення про Порядок обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 та виходячи із розміру середньоденного заробітку ОСОБА_1 згідно довідки Управління освіти Чернігівської міської ради від 31.01.2019 року (а.с. 13 Т.1) за період з дня звільнення до винесення судом рішення.

На спростування зазначеного розрахунку відповідачами не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих документальних доказів.

Виходячи із сукупності досліджених обставин та наявних у справі доказів, апеляційний суд приходить до переконання, що суд першої інстанції обґрунтовано скасував наказ № 2-к від 03.01.2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 » у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 ознак дисциплінарного проступку, який виразився у систематичному невиконанні без поважних причин обов`язків покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку.

З огляду на викладене, апеляційний суд визнає, що вина ОСОБА_1 у дисциплінарному проступку викликає сумніви, оскільки відповідачем достовірно не доведена, що виключає накладення дисциплінарного стягнення на позивача з подальшим його звільненням, а отже висновок суду першої інстанції щодо незаконності оспорюваног наказу є правильним і обґрунтованим.

Матеріали справи не містять документів, які б об`єктивно і безсумнівно свідчили про порушення ОСОБА_7 обов`язків працівника, визначених ст. 139 КЗпП України. Приймаючи рішення про накладення на позивача дисциплінарних стягнень у вигляді догани, відповідач не з`ясував ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок. Досліджені апеляційним судом обставини та наявні у справі докази не дають підстав для однозначного висновку і не підтверджують безсумнівно правомірності оскаржуваного наказу та притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани, а відтак застосування до позивача стягнень у вигляді звільнення із займаної посади за відсутності належних і допустимих безспірних та безсумнівних доказів його вини суперечить вимогам трудового законодавства. Отже, порушені трудові права ОСОБА_1 підлягають судовому захисту.

Зважаючи на сукупність обставин справи та виходячи із суті спору, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди, з огляду на таке.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, у даному випадку визнання незаконними наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Приймаючи до уваги фактичні обставини справи, характер та обсяг страждань ОСОБА_1 , тривалість моральних страждань та негативні наслідки, які настали для нього у зв`язку з порушеними правами, судова колегія дійшла до висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди, з урахунням дотримання засад виваженості, розумності та справедливості обґрунтовано зменшений судом першої інстанції до 2000 грн., що є достатнім для відшкодування завданої позивачеві моральної шкоди.

Враховуючи відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими апелянти обґрунтовували доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Сукупність досліджених обставин та наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи і їм надана вірна юридична оцінка.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване та справедливе судове рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Також апеляційний суд приходить до висновку про стягнення з Управління освіти Чернігівської міської ради на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу за апеляційний розгляд справи, враховуючи наступне.

До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи."

Відповідно до Договору про надання правової допомоги від 15 січня 2019 року та наданою калькуляцією виконаних робіт, адвокатом Кудрявцевою О.О. поданий відзив на апеляційну скаргу та адвокат брала участь у судових засідання при апеляційному розгляді справи.

З оригіналу прибуткового касового ордеру № 03/09 від 25 вересня 2019 року встановлено, що оплату витрат на правову допомогу було здійснено ОСОБА_1 в сумі 3000 грн (а.с. 67 Т. 2), які згідно з положеннями ч.2 ст..141 ЦПК України мають бути покладені на відповідача.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Управління освіти Чернігівської міської ради та Чернігівського дошкільного навчального закладу № 17 Чернігівської міської ради Чернігівської області залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 червня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з Управління освіти Чернігівської міської ради на користь ОСОБА_1 витрати понесені на правничу допомогу під час апеляційного розгляду справи у розмірі 3000,00 гривень.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: