Постанова

Іменем України

20 червня 2019 року

м. Київ

справа № 320/7701/16-ц

провадження № 61-8656св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області

від 20 березня 2017 року у складі судді Міщенко Т. М. та постанову Запорізького апеляційного суду від 09 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Кухаря С. В., Крилової О. В., Полякова О. З.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати недійсним право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 600 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області

від 20 березня 2017 року у відкритті провадження у справі відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що є таке, що набрало законної сили, рішення у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а тому згідно правил пункту 2 частини другої статті 122 ЦПК України, в редакції, чинній на час постановлення ухвали, є підстави для відмови у відкритті провадження у справі.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 09 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області

від 20 березня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

22 квітня 2019 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 березня 2017 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 09 квітня

2019 року, а справу направити на новий розгляд до іншого суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що з вини суду залишились нереалізовані права заявника, передбачені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею 55 Конституції України, пунктом 2 частини п`ятої статті 35, пунктом 7 частини першої статті 353 ЦПК України.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 08 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області.

22 травня 2019 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

03 червня 2019 року матеріали цивільної справи передано судді-доповідачу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

За змістом статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статті 14 ЦПК України (тут і далі в редакції, чинній на час постановлення ухвали суду першої інстанції) судові рішення є обов`язковими для виконання на всій території України.

За змістом частини другої статті 223 ЦПК України після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги, з тих же підстав, або оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду чинності.

Європейський суд з справ людини у своїх рішеннях від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» та від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» зазначав, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до вимог пункту 2 частини другої статті 122 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Спірні правовідносини, сторони, а також підстави позову у справі, у якій ухвалені оскаржувані судові рішення, є аналогічними у справі, в якій ухвалено рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області

від 02 червня 2016 року, яке ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 28 липня 2016 року залишено без змін. Зокрема ОСОБА_1 просила визнати недійсним право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 площею 600 кв.м по АДРЕСА_1 .

Сторонами у справі були ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Предметом позову - право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 площею 600 кв. АДРЕСА_1 . Підставою позову є користування земельною ділянкою ОСОБА_2 без правовстановлюючих документів.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі, передбачених пунктом 2 частини другої статті 122 ЦПК України.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, якими доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до та переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Крім того, касаційна скарга містить аргументи щодо незгоди заявника з рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області

від 20 листопада 2012 року по справі № 2-421/2012, які не можуть бути предметом дослідження у цій справі, оскільки вказане рішення ухвалено за наслідками розгляду іншої справи, що відповідно до правил статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами процесуальної компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з частиною третьою статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 березня 2017 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 09 квітня 2019 року - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують і підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає.

Керуючись статтями 400, 401, 406, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області

від 20 березня 2017 року та постанову Запорізького апеляційного суду

від 09 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко