ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

19 червня 2019 року

м. Харків

справа № 638/2188/19

провадження № 22-ц/818/2433/19

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Кругової С.С., Маміної О.В.,

за участю секретаря судових засідань - Плахотнікової І.О.,

учасники справи:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт»

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним,

з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 25 лютого 2019 року, постановлену суддею Семіряд І.В., в залі суду в місті Харкові,

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 25 лютого 2019 року заяву представника позивача директора ТОВ «ФК «Форінт» про забезпечення позову по задоволено частково.

Заборонено відчуження нежитлових приміщень першого поверху № № 20а, 21, 22б та другого поверху №№ 22, 22а, 23, 24, 27-29, 31, 33-38 в літері «А-2» загальною площею 655 кв.м. по АДРЕСА_1 , зареєстрованих на праві власності за ОСОБА_2 .

В іншій частині заяви про забезпечення позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволення заяви про забезпечення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було враховано дійсну вартість нежитлових приміщень, які є предметом договору іпотеки, яка згідно звіту про оцінку майна складає 7 651 325, 00 грн., що значно перевищує заборгованість за кредитним договором. Крім того, у зв`язку із тим, що відповідачі не приймали участь у розгляді заяви про забезпечення позову вони не мали можливості повідомити, що в провадженні Київського районного суду м. Харкова перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до Пат «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «ФК Форінт» про визнання недійсним договору № 140/11/210, укладеного 09.08.2018 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «ФК Форінт» в частині купівлі-продажу права вимоги за кредитним договором № 010-2/07/1-674-07 від 05.06.2007 року. Тобто законність придбання права вимоги ТОВ «ФК Форінт» до ОСОБА_1 за кредитним договором № 010-2/07/1-674-07 від 05.06.2007 року на теперішній час оскаржується в суді.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним.

Директором ТОВ «ФК «Форінт» ОСОБА_3 , подано заяву про забезпечення позову, в якій просить накласти арешт на нежитлові приміщення першого поверху № № 20а, 21, 22б та другого поверху №№ 22, 22а, 23, 24, 27-29, 31, 33-38 в літері «А-2» загальною площею 655 кв.м. по АДРЕСА_1 , зареєстровані на праві власності за ОСОБА_2

Заяву обґрунтовує тим, що 27.09.2017 року перший відповідач ОСОБА_1 подарував другому відповідачу - своїй дружині ОСОБА_2 нежитлові приміщення першого поверху №№ 20а, 21. 226 та другого поверху №№ 22, 22а, 23, 24, 27-29. 31, 33-38 в літері «А-2» загальною площею 655 кв.м. по АДРЕСА_1 .На думку позивача такий правочин є фіктивним, та здійснений за для єдиної мети - уникнути звернення стягнення на таке майно кредиторами. Тому, приймаючи до уваги великий розмір заборгованості та те, що відповідачі вже намагалися уникнути звернення стягнення на спірне нерухоме майно шляхом його переоформлення, представник позивача вважає за необхідним забезпечити позов шляхом накладення арешту на спірне майно.

Задовольняючи частково заяву суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони відчуження нерухомого майна істотно ускладнить або взагалі унеможливить виконання рішення суду, що потягне відсутність можливості поновлення порушених прав, свобод та інтересів позивача.

Судова колегія погоджується із висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати з обґрунтуванням його необхідності; ціну позву, про забезпечення якого просить заявник та інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Відповідно до ч. 5 ст. 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

З аналізу статей 150-153 ЦПК України можна дійти висновку, що забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його, тощо. Підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

З роз`яснення даного Пленумом Верховного Суду України в своїй постанові №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» вбачається, що розглядаючи заяву про забезпечення позову суддя має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання та утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимоги, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини виконання судових рішень розглядається як невід`ємна частина судового розгляду в розумінні ст.6 конвенції. Європейський суд неодноразово робив висновок, що це право стало б ілюзорним у разі, коли б правова система держави допускала, аби остаточне, обов`язкове судове рішення залишалося невиконаним («Шмалько проти України», № 60750/00, пункт 43/, рішення від 20 липня 2004 року; «Ромашов проти України», № 67534/01, пункт 42, рішення від 27 липня 2004 року; «ЮрійМиколайович Іванов проти України», № 40450/04, пункт 51, рішення від 15 жовтня 2009 року та інші).

З матеріалів справи вбачається, що предметом спору, що виник між сторонами є нежитлові приміщення першого поверху № № 20а, 21, 22б та другого поверху №№ 22, 22а, 23, 24, 27-29, 31, 33-38 в літері «А-2» загальною площею 655 кв.м. по АДРЕСА_1 , зареєстровані на праві власності за ОСОБА_2 .

Колегія суддів вважає, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони відчуження вказаних нежитлових приміщень може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення про задоволення позову, у разі відчуження відповідачем спірного нерухомого майна.

Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи апелянта про те, що ОСОБА_1 оскаржує в судовому порядку договір № 140/11/210, укладений 09.08.2018 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «ФК Форінт» в частині купівлі-продажу права вимоги за кредитним договором № 010-2/07/1-674-07 від 05.06.2007 року не приймаються до уваги, оскільки на момент розгляду заяви вказаний договір недійсним не визнаний.

Апелянт наполягає на тому, що кредитні зобов`язання ОСОБА_1 забезпечені іпотекою, вартість іпотечного майна є значною та покриває розмір заборгованості.

Такі доводи висновків суду не спростовую, оскільки нерухоме майно, щодо якого вжиті заходи забезпечення позову, є предметом спору, що виник між сторонами.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду постановлена з додержанням вимог закону, вжиті судом заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими вимогами, невжиття таких заходів може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно п.1 ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367,368,, 371, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 25 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - О.В. Маміна

С.С. Кругова