Постанова

Іменем України

20 червня 2019 року

м. Київ

справа № 641/4986/16-ц

провадження № 61-25993св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 січня 2017 року в складі судді Богдан М. В. та рішення Апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року в складі колегії суддів: Піддубного Р. М., Котелевець А. В., Швецової Л. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що у період з 29 листопада 1985 року перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 02 грудня 2010 року у Київському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції. 23 березня 2010 року вона звернулась до Київського районного суду м. Харкова з позовом про поділ майна подружжя та під час розгляду справи їй стало відомо про те, що відповідачем під час шлюбу було відкрито на своє ім`я в Публічному акціонерному товаристві комерційному банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») певну кількість банківських рахунків, на яких розміщувались значні суми грошових коштів в національній та іноземних валютах.

На підставі викладеного, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила провести розподіл спільного сумісного майна, набутого під час шлюбу, та визнати за нею право особистої приватної власності на спільні сумісні грошові кошти у розмірі 4 096 164,51 грн, які були розміщені ОСОБА_2 на рахунках у ПАТ КБ «ПриватБанк» у період шлюбу; стягнути з ОСОБА_2 на її користь вказані гроші.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 січня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач дізналася про порушення права спільної сумісної власності у березні 2013 року, в ході розгляду в суді справи про поділ майна подружжя, проте з позовом звернулась до суду у червні 2016 року, тобто поза межами позовної давності, що відповідно до статті 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано.

У задоволенні позову відмовлено з інших підстав.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження існування у відповідача на час припинення шлюбно-сімейних відносин та розгляду справи в суді майна, про поділ якого заявлено позов.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що кошти, які зберігалися на банківських рахунках, є спільною сумісною власністю подружжя та підлягають розподілу.

Доводи інших учасників справи

У січні 2018 року ОСОБА_2 подав до суду відзив на касаційну скаргу, зазначивши, що відсутні правові підстави для скасування рішення апеляційного суду.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

04 червня 2019 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду у складі колегії суддів Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Курило В. П.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 29 листопада 1985 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 02 грудня 2010 року у Київському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції.

Під час шлюбу на ім`я ОСОБА_2 в ПАТ КБ «ПриватБанк» були відкриті рахунки, на яких знаходились певні грошові кошти в національній та іноземній валютах, що підтверджується листом ПАТ КБ «ПриватБанк» від 23 січня 2013 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Норми статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз`яснив судам Пленум Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Отже, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, суд повинен установити факт перебування у подружжя майна, набутого ними у шлюбі, яке підлягає поділу.

Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішень судами попередніх інстанцій) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Аналогічні положення містяться і у статті 81 ЦПК України у чинній редакції.

Апеляційним судом установлено, що на час припинення сторонами у справі шлюбних відносин та розірвання шлюбу жодних рахунків в ПАТ КБ «ПриватБанк» на ім`я відповідача відкрито не було, відповідно і грошові кошти, що є предметом спору, на вказаних позивачем банківських рахунках були відсутні.

Судом встановлено, що грошові кошти, які перебували на раніше закритих рахунках, були витрачені в інтересах сім`ї.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги ОСОБА_1 , що наявні на рахунках відповідача кошти є спільною сумісною власністю подружжя та підлягають поділу, оскільки такі доводи спростовані зібраними у справі доказами, яким апеляційним судом надана належна правова оцінка та враховано, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження існування на час припинення шлюбно-сімейних відносин майна, зокрема, грошових коштів, про поділ якого заявлено позов.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій, зокрема - апеляційної стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржуване рішення апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення Апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

При цьому суд касаційної інстанції зауважує, що рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 січня 2017 року, яке просить скасувати позивач у касаційній скарзі, вже скасоване рішенням Апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

В. П. Курило