ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5639/19 Справа № 182/2063/18 Суддя у 1-й інстанції - Тихомиров І. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 182/2063/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2019 року, яке ухвалено суддею Тихомировим І.В. у місті Нікополі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 22 лютого 2019 року, -

В С Т А Н О В И В :

У березні 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (надалі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), на теперішній час Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (надалі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК»), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 21 серпня 2006 року між банком та відповідачем був укладений договір б/н, відповідно до якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 3 600,00 грн. на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у Заяві. Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, станом на 14 березня 2018 року, утворилась заборгованість у розмірі 35 374,62 грн., яку позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2019 року позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором №б/н від 21 серпня 2006 року в розмірі 21 695,56 грн., яка складається із наступного: 11 779,00 грн. - заборгованість за кредитом, 9 916,56 грн. - заборгованість за відсотками, та понесені судові витрати у розмірі 1 762,00 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить змінити рішення суду, скасувавши його в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за пенею і штрафами та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд дійшов необґрунтованого висновку щодо відсутності досягнення сторонами кредитного договору згоди про розмір та порядок нарахування штрафів і пені. Зокрема, зазначає, що відповідач своїм підписом підтвердив, що підписана Заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком договір, тобто між сторонами було укладено договір приєднання.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 21 серпня 2006 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк», правонаступниками якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір б/н, відповідно до якого останній отримав кредит в розмірі 3 600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36% з розрахунку 360 днів у році, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 13).

Кредитний договір складають Заява, підписана відповідачем, Умови і Правила надання банківських послуг, Пам`ятка клієнта та Тарифи Банку.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач не виконував умови договору в повному обсязі, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення на користь позивача з відповідача ОСОБА_1 суми заборгованості за тілом кредиту та відсотках, розмір якої останнім не оскаржується.

Зважаючи на те, що позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в апеляційній скарзі просить суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні заборгованості за пенею та штрафу та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у повному обсязі, та доводи апеляційної скарги зводяться саме до незгоди з висновками суду в частині відсутності правових підстав для стягнення штрафних санкцій, колегія суддів перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення пені та штрафу за порушення строків виконання зобов`язань, адже, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення пені та штрафу за порушення строків виконання зобов`язань, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необгрутованості.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно положень ст.ст.526,527,530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.

За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Відповідно до статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

За змістом ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За положеннями ч.1, ч.3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України).

Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

На підтвердження заявлених позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надано Заяву ОСОБА_1 від 21 серпня 2006 року про надання банківських послуг ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», відповідно до якого останній отримав кредит в розмірі 3 600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36% з розрахунку 360 днів у році, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, розрахунок заборгованості за кредитним договором та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг.

При цьому, згідно Заяви позичальника ОСОБА_1 від 21 серпня 2006 року,Кредитний договір між ним та банком складають Заява, підписана відповідачем, Умови і Правила надання банківських послуг, Пам`ятка клієнта та Тарифи Банку, тоді як суду було надано лише витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які не підписані позичальником, а Пам`ятка клієнта та Тарифи Банку позивачем взагалі не були надані ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції.

Тобто, належних та допустимих доказів щодо укладення між сторонами у письмовій формі договору про забезпечення виконання зобов`язання, а також щодо досягненнями сторонами всіх істотних умов такого забезпечення, суду надано не було.

Посилання в заяві позичальника ОСОБА_1 на те, що Кредитний договір складають Заява, підписана відповідачем, Умови та Правила надання банківських послуг, Пам`ятка клієнта та Тарифи Банку, не свідчить про той факт, що саме ці Умови та Правила надавались відповідачу, що саме ці Умови та Правила мав на увазі відповідач підписуючи заяву, оскільки позивачем не надано суду підписані ним Умови та Правила, а надані суду Умови та Правила надання банківських послуг (а.с. 14-28) не дозволяють суду ідентифікувати час їх затвердження та ознайомлення відповідача саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року №6-2320цс16, відповідно до якого суд не встановив наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови та Правила надання банківських послуг мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе відповідач зобов`язання, визначені ними.

Відсутність підпису відповідача на Умовах та Правилах надання споживчого кредиту фактично надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем.

З огляду на викладене факт ознайомлення відповідача з Умовами та Правилами надання банківських послуг не можна визнати доведеним, а самі Умови та Правила надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору, у зв`язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв їх до уваги.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові №6-16цс15 від 11 березня 2015 року.

Встановивши вищезазначені обставини у справі, з урахуванням правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що оскільки Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача, а в Заяві позичальника відсутня домовленість щодо сплати пені та штрафів за невиконання договору, то вимоги банку в цій частині задоволенню не підлягають.

Аналогічні за своїм змістом правові позиції викладені у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року (справа № 578/132/16-ц, провадження № 61-3836св18).

Посилання ж в апеляційній скарзі на те, що підписанням Заяви позичальника відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним Заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, які викладені на сайті, складає між ним та банком кредитний договір, колегією суддів взагалі до уваги не приймаються, оскільки наданий позивачем витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не надає суду можливості ідентифікувати дату їх затвердження, однак містить положення про те, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» діє на підставі Ліцензії НБУ №22 від 29 липня 2009 року та про анексію АР Криму і припинення діяльності Банку на цій території (а.с. 14-28), що ставить під розумний сумнів сам факт можливості ознайомлення позичальника ОСОБА_1 саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг у серпні 2006 року, тоді як інших Умов та Правил надання банківських послуг позивачем суду не надано та заявлені позовні вимоги обґрунтовані саме положеннями цих Умов та Правил надання банківських послуг.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції став на бік відповідача та невмотивовано відхилив надані позивачем докази, ухваливши незаконне рішення, спростовуються вищевикладеним.

Враховуючи викладене, позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в частині стягнення з ОСОБА_1 пені та штрафів за неналежне виконання умов кредитного договору №б/н від 31.08.2006 року є недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами.

Представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» скористався своїми процесуальними правами на власний розсуд, з будь-якими клопотаннями до суду першої та апеляційної інстанції не звертався, та доказів на підтвердження своїх позовних вимог не подав.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апелянтом не надано.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - залишити без задоволення.

Заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 20 червня 2019 року.

Головуючий:

Судді: