Проваження № 22-ц/824/4680/2019 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 березня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Матюші» на ухвалу судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 січня 2019 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Матюші» до ОСОБА_1, Державного реєстратора Київської обласної філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Міхачова Вячеслава Анатолійовича, Товариства з додатковою відповідальністю «Шамраївський цукровий завод» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним,-

в с т а н о в и в:

Ухвалою судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 січня 2019 року у справі за позовом ТОВ Агрофірма «Матюші» до ОСОБА_1, Державного реєстратора Міхачова В.А., ТзДВ «Шамраївський цукровий завод» про визнання недійсними правочинів та скасування рішення державного реєстратора відмовлено у задоволенні заяви позивача ТОВ Агрофірма «Матюші» про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну земельну ділянку та заборону усім суб'єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії у відношенні земельної ділянки.

Не погоджуючись із ухвалою позивач ТОВ Агрофірма «Матюші» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу судді першої інстанції та постановити нову, якою заяву товариства про забезпечення позову задоволити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм процесуального права. Скарга мотивована тим, що в процесі розгляду справи позивачу стало відомо про вчинення дій з боку фізичних осіб як власників земельних ділянок і ТзДВ «Шамраївський цукровий завод», спрямованих на здійснення поділу земельної ділянки з метою унеможливлення виконання судового рішення по справі у разі задоволення позовних вимог. Зокрема, поділ ділянок був вчинений у межах Олійниково-Слобідської та Сидорівської селищних рад Київської області, де орендарями є інші особи, а саме: ТОВ «Олійникова Слобода» та ПОСП «Сидори», засновником яких є ТОВ «Ресіліент Агро», яке одночасно є засновником ТОВ Агрофірма «Матюші», і спори щодо яких наявні в суді. Суд не звернув уваги, що у випадку поділу чи об'єднання земельних ділянок запис про державну реєстрацію

- 2 -

ділянки та її кадастровий номер скасовуються, а поземельна книга на цю ділянку закривається, що унеможливить поновлення порушених прав орендаря. Також, судом не враховано той факт, що відповідачі можуть вчинити дії, спрямовані на унеможливлення виконання судового рішення у даній справі шляхом розірвання оспорюваного договору оренди та укладення між собою нового договору оренди цієї ж ділянки чи передачі її в оренду іншій особі.

Відповідач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав, що суддя першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у вжитті заходів забезпечення позову з огляду на відсутність до цього підстав, а доводи апеляційної скарги ТОВ Агрофірма «Матюші» є бездоказовими і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції представник ТОВ Агрофірма «Матюші» адвокат ГрунськийВ.О. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити і скасувати ухвалу судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області як незаконну.

Відповідачі належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, до суду не з'явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали судді першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що в провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області перебуває цивільна справа за позовом ТОВ Агрофірма «Матюші» до ОСОБА_1, державного реєстратора Міхачова В.А., ТзДВ «Шамраївський цукровий завод» про визнання недійсними правочинів та скасування рішень державного реєстратора.

Провадження у справі відкрите 24 жовтня 2018 року.

Предметом спору у справі є визнання недійсним вчиненого відповідачем ОСОБА_1 одностороннього правочину щодо розірвання договору оренди земельної ділянки з ТОВ Агрофірма «Матюші», визнання недійсним укладеного 19 лютого 2018 року між ОСОБА_1 і ТзДВ «Шамраївський цукровий завод» договору оренди цієї ж земельної ділянки та скасування рішень державного реєстратора Міхачова В.А. щодо державної реєстрації припинення права оренди ТОВ Агрофірма «Матюші» на спірну ділянку і реєстрації права оренди земельної ділянки за ТзДВ «Шамраївський цукровий завод».

Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що 24 серпня 2014 року між ТОВ Агрофірма «Матюші» іОСОБА_1 було укладено договір оренди, згідно якого ОСОБА_1 передав товариству в оренду земельну ділянку розміром 2,105 га з кадастровим номером НОМЕР_1, що розташована у межах Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області.

14 лютого 2018 року позивач отримав від ОСОБА_1 повідомлення про розірвання договору оренди в односторонньому порядку з підстав невиконання зобов'язань по сплаті орендної плати за 2016-2017 роки, а у березні 2018 року позивачу стало відомо, що на підставі цього повідомлення державний реєстратор КОФ КП «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Міхачов В.А. 17 лютого 2018 року зареєстрував припинення права оренди ТОВ Агрофірма «Матюші» на спірну земельну ділянку, а 05 березня 2018 року зареєстрував право

- 3 -

оренди на цю ділянку за ТзДВ «Шамраївський цукровий завод» на підставі укладеного між ним та ОСОБА_5 договору оренди від 19 лютого 2018 року.

Вважає, що як розірвання ОСОБА_1 в односторонньому порядку договору оренди із ТОВ Агрофірма «Матюші», так і наступне укладення ним договору оренди з ТзДВ «Шамраївський цукровий завод» суперчить закону та умовам договору оренди і порушує права позивача.

Заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну земельну ділянку та заборону усім суб'єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії у відношенні земельної ділянки мотивована тим, що під час розгляду справи позивачу ТОВ Агрофірма «Матюші» стало відомо про вчинення дій боку інших фізичних осіб як власників земельних ділянок та ТзДВ «Шамраївський цукровий завод», спрямованих на здійснення поділу земельної ділянки з метою унеможливлення виконання судового рішення по справі у разі задоволення позовних вимог.

Згідно положень ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи.

Згідно ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом вказаних норм, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Отже, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів.

Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, яка має свою процесуальну форму, і з цих підстав забезпечення позову розглядається як вимога, яка характеризується своєю універсальністю, охоронною функцією, превентивністю, імперативністю та обов'язковістю. Поняття забезпечення позову визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати зацікавленій особі виконання ухваленого на її

- 4 -

користь судового рішення та ефективний захист її прав.

Відмовляючи у вжитті заходів забезпечення позову за заявою позивача, суддя першої інстанції обгрунтовував свої висновки їх неспівмірністю та відсутністю підстав для їх застосування.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

При відмові у вжитті заходів забезпечення позову, суддя обгрунтовано врахував як зміст вимог ТОВ Агрофірма «Матюші», які полягають у визнанні недійсними правочинів та рішень державного реєстратора, так і відсутність доказів про те, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Також, суд вірно вказав, що позивачем не надано доказів про вчинення відповідачем ОСОБА_1 дій чи наміри вчинити дії щодо поділу земельних ділянок, а заява позивача грунтується на припущеннях та не доводиться об'єктивними доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд прийшов до хибних висновків про недоведеність заявником підстав для вжиття заходів забезпечення позову необгрунтовані. Подаючи заяву, про вжиття заходів забезпечення позову, заявник не надав суду відомостей чи доказів, що відповідач ОСОБА_1 вчинив або має намір вчинити дії щодо поділу спірної земельної ділянки. Встановлено, що на даний час справа розглядається судом із 24 жовтня 2018 року, тобто близько 5 місяців, і відсутні докази, що за вказаний період відповідачем ОСОБА_1 було вчинено чи розпочато дії щодо поділу земельної ділянки.

Посилання в обгрунтування доводів на правовідносини між іншими особами, які не є учасниками справи, зокрема ТОВ «Олійникова Слобода» та ПОСП «Сидори», недоречні і не мають правового значення для вирішення цієї скарги.

Окрім того, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову з наступних міркувань.

По-перше, заходи забезпечення позову, які просить вжити позивач у вигляді накладення арешту на спірну земельну ділянку та заборони усім суб'єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії у відношенні цієї ділянки, не є співмірними, бо не пов'язані і не стосуються забезпечення виконання заявлених ним позовних вимог.

Зокрема у випадку задоволення вимог позивача про визнання недійсними оспорюваних правочинів, таке рішення не підлягає примусовому виконанню в порядку передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», а отже його виконання не може бути утруднене чи унеможливлене. В тому числі рішення про визнання правочину недійсним не є підставою для внесення державним реєстратором змін до державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Це ж стосується і ефективного захисту прав позивача, які будуть захищені з моменту набрання таким рішенням законної сили.

Щодо вимог позивача про скасування рішень державного реєстратора Міхачова В.А. про реєстрацію припинення права оренди ТОВ Агрофірма «Матюші» і реєстрації права оренди на спірну ділянку за ТзДВ «Шамраївський цукровий завод», то дані вимоги теж не підлягають виконанню з огляду на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 4 вересня 2018 року (п.5.17) у справі № 915/127/18, згідно якого право або інтерес позивача, який вважає себе орендарем земельної ділянки, може бути порушено внесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про наявність права оренди іншої особи. При цьому рішення суб'єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових

- 5 -

прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення реєстратора про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права оренди (ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Аналогічна позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18, де суд вказав, що після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належним способом захисту права є не скасування рішення суб'єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію, яке вичерпало свою дію, а скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права (п.32).

Вимоги про скасування відповідних записів про проведену державну реєстрацію права оренди за відповідачем ТзДВ «Шамраївський цукровий завод» для поновлення своїх прав оренди позивачем у справі не заявлені.

По-друге, доводи позивача щодо можливого поділу відповідачем ОСОБА_1 спірної земельної ділянки чи повторного укладення інших договорів або повторного розірвання фактично можуть стосуватися порушення його прав як орендаря цієї ділянки у майбутньому.

Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою (а згідно ст.ст.395, 396 ЦК України і особа, яка має речові права на чуже майно), може звернутися до суду із вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Отже, якщо позивач, який як орендар ділянки має речові права на чуже майно, має достатні підстави передбачати можливість порушення своїх прав іншою особою, то в такому випадку законом визначений чіткий спосіб захисту - це звернення до суду із відповідним позовом про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, а не забезпечення позову з огляду на імовірне порушення прав у майбутньому, яке не пов'язане із позовними вимогами.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала судді першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Матюші» залишити без задоволення.

Ухвалу судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає згідно п.2 ч.1 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: