ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 640/224/17 Головуючий суддя І інстанції Нев`ядомський Д. В.
Провадження № 22-ц/818/1874/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із сімейних правовідносин про розірвання шлюбу
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Тимошенка Дмитра Володимировича на заочне рішення Київського районного суду м.Харкова від 25 травня 2017 року, ухвалене у складі головуючого судді Нев`ядомського Д.В., по цивільній справі № 640/224/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

встановив:

10 січня 2017 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернулась до Київського районного суду з позовом про розірвання шлюбу, зареєстрованого з відповідачем 19 лютого 2005 року у Київському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції - актовий запис № 64.

Позовна заява мотивована тим, що спільне господарство не ведеться протягом всього шлюбу, сплата комунальних платежів за квартиру здійснює ОСОБА_1 За 12 років вона ніде не працювала. Останнім часом у них виникли неприязні стосунки, ОСОБА_1 відбирала у нього паспорт та він переживає за своє життя, вважає, що вона хоче його позбутися та отримати квартиру.

Перед початком судового засідання представник позивача заявила клопотання про слухання справи без її присутності та без фіксації судового процесу технічними засобами, позовні вимоги підтримує в повному обсязі .Також зазначила, що у разі неявки в судове засідання відповідачки, що належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, причини неявки її невідомі, або якщо причини неявки будуть визнані судом неповажними, на підставі ст. 224 ЦПК України, просить розглядати справу у заочному порядку.

Відповідачка в судове засідання не з`явилась, 10.02.2017 року ,02.03.2017 року,31.03.2017 року, 21.04.2017 року та 25.05.2017 року до суду надавала клопотання про відкладення розгляду справи. 23.05.2017 року відповідачка надала клопотання про відкладення розгляду справи яка була призначена на 25.05.2017 року о 09 годині 15 хвилин у зв`язку з хворобою, проте підтверджуючих документів до суду не надала, таку причину неявки в судове засідання відповідачки суд розцінив як неповажну.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25 травня 2017 року було позов задоволений, розірвано шлюб.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 15 січня 2019 року заяву про перегляд заочного рішення ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням суду першої інстанції представник відповідача - адвокат Тимошенко Д.В. в апеляційній скарзі просить рішення скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення незаконне, прийняте з порушенням норм процесуального та матеріального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, що вплинуло на результат справи без усунення яких неможливо відновлення і захист порушених прав позивача.

Вказав, що надана ОСОБА_3 довіреність не надавала їй повноважень підписувати позовну заяву, бо відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений лише одним із подружжя. Вказаною довіреністю їй були надані права представляти інтереси позивача тільки у справах щодо нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 .

Зазначив, що з огляду на те, що по справі ухвалене заочне рішення суду, відповідачка не знала про його існування, оскільки нею подавались до суду першої інстанції заяви про перенесення судових засідань за станом здоров`я та у зв`язку із хворобою доньки, за якою відповідач як мати вимушена здійснювати догляд.

Вважає, що у них є всі підстави для збереження сім`ї та подальше сумісне життя є можливим, оскільки є взаєморозуміння та спільні інтереси між позивачем та відповідачем

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення - залишити без змін.

Вказав, що рішення є законним та обґрунтованим. Викладене у апеляційній скарзі не відповідає дійсності, доводи скарги не доведені. Між сторонами постійно виникали сварки, скандали. ОСОБА_1 неодноразово зверталась до правоохоронних органів з заявами. Збереження шлюбу є неможливим і не відповідає інтересам сторін.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що сторони не підтримують шлюбно-сімейних відносин, збереження родини не можливе, родина розпалася остаточно і відновлена бути не може, позовні вимоги обґрунтовані. Суд також вказав, що сторони протягом тривалого часу проживали окремо, шлюбні відносини не підтримували, тому дійшов висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу, зареєстрованого між ними.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 19.02.2005 року.

Від спільного шлюбу сторони мають неповнолітню доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка мешкає з відповідачкою.

Спільне життя з відповідачкою не склалося. З січня 2015 року шлюбні відносини між ними припинені, сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Через відсутність взаєморозуміння та спільних інтересів, подальше сумісне життя і збереження сім`ї позивач вважає неможливим. Спору про розподіл майна, що є спільною сумісною власністю не виникло.

Оскільки шлюбно-сімейні відносини між ними припинені з січня 2015 року, кожен з них мешкає окремо, суд дійшов правильного висновку, що сім`я існує формально.

Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Як вбачається з матеріалів справи, у сторін склались абсолютно різні погляди на життєві ситуації, вирішення побутових питань, вони втратили почуття взаємоповаги та любові, у зв`язку з чим збереження шлюбу суперечить інтересам обох з подружжя та їх неповнолітньої дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Згідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», сімейне законодавство не передбачає можливості розірвання шлюбу представником одного з подружжя або їх обох за довіреністю останніх, а правила ЦК про представництво, довіреність і доручення на ці правовідносини не поширюються.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», розірвання шлюбу судом за спільною заявою подружжя, яке має дітей (ст. 109 СК України) провадиться в окремому провадженні у випадку, якщо існує взаємна згода подружжя щодо розірвання шлюбу. При розгляді справи суд встановлює, чи відповідає заява про розірвання шлюбу дійсній волі дружини та чоловіка, та чи не будуть після розірвання шлюбу порушені їх особисті та майнові права, а також права їх дітей.

Під час апеляційного розгляду справи було безспірно встановлено, що позов ОСОБА_1 було написано та підписано його донькою ОСОБА_3 з тієї причини, що сам ОСОБА_1 внаслідок значної втрати зору не міг самостійно написати та підписати цей позов. При цьому він повністю підтвердив та підтримав свій позов, які під час розгляду справи у суді першої інстанції так і при апеляційному розгляді справи.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Колегія суддів зважає на те, що визначений законом порядок подачі позову про розлучення спрямований на забезпечення того, щоб суд був впевнений стосовно дійсної волі подружжя на розірвання шлюбу.

З урахуванням того, що позивач ОСОБА_1 підтвердив розглянутий судом першої інстанції позов та підтримав його в судах двох інстанцій, той факт, що позов виготовлений та підписаний його довіреною особою з причини втрати позивачем зору - порушення порядку подачі цього позову у даному випадку має формальний характер. Таке порушення порядку відповідно до вказаних норм ст.ст. 2, 11 ЦПК України не може бути єдиною причиною для скасування рішення суду по суті позову. Іншій підхід в цьому питанні не відповідає меті, з якою був впроваджений порядок звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу, внаслідок чого буде непропорційним втручанням у право позивача на доступ до суду, який також захищений міжнародним договором - п. 1 ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950р.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 не мала представляти його інтереси у суді у судових засіданнях спростовуються матеріали справи, оскільки згідно довіреності від 29.11.2016 року позивач надав ОСОБА_3 повноваження щодо ведення справ у судах (а.с.4 на зв. том 1).

Доводи апеляційної скарги щодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та що суд не з`ясував чи не будуть після розірвання шлюбу порушені права неповнолітньої дитини не мають юридичного значення для вирішення питання щодо розірвання шлюбу, який грунтується лише на добровільній згоді подружжя жити у шлюбі.

Стосовно доводів скарги про розгляд справи за відсутності відповідача, колегія суддів виходить з наступного. Як вбачається з матеріалів справи ухвалою судді від 30 січня 2017 року розгляд було призначено на 10 лютого 2017 року (а.с.16 т.1). 10.02.2017 року розгляд справи було відкладено на 02 березня 2017 року (а.с.23).

ОСОБА_1 були подані заяви про перенесення судових засідань призначених на 02.03.2017 року - у зв`язку із перебуванням у лікарні (а.с.25), на підтвердження подала 28 березня довідки з лікарні про перебування з 10.02.2017 по 06.03.2017 року (а.с.32,33).

02.03.2017 року розгляд справи було відкладено на 31 березня 2017 року (а.с.28).

29 березня 2017 року ОСОБА_1 було подано заяву про перенесення розгляду справи, яку призначено до розгляду на 31 березня 2017 року у зв`язку із її хворобою (а.с.34), на підтвердження подала 13 квітня заяву про долучення до матеріалів справи довідки з лікарні (а.с.40, 41).

Розгляд справи було відкладено на 21 квітня 2017 року.

19 квітня 2017 року ОСОБА_1 було подано заяву про перенесення розгляду справи, яку призначено до розгляду на 21 квітня 2017 року у зв`язку з доглядом за малолітньою дитиною, на підтвердження подала 17 травня 2017 року заяву про долучення до матеріалів справи довідки з лікарні (а.с.46,47 т. 1).

Розгляд справи було призначено на 25 травня 2017 року.

23 травня 2017 року ОСОБА_1 було подано заяву про перенесення розгляду справи, яку призначено до розгляду на 25 травня 2017 року у зв`язку із її хворобою (а.с.45 т.1).

Учасник судової справи зобов`язаний добросовісно користуватися своїми правами, що покладає на його обов`язок у розумні проміжки часу цікавитися перебігом розгляду справи, а також - повідомляти суду про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) та про причини неявки в судові засідання, ст.ст. 44, 131 ЦПК України.

Статтею 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:

1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання;

2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними;

3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи;

4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження;

5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі:

1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки;

2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки;

3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник;

4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

Відповідно до ст.224 ЦПК України, в редакції на день ухвалення рішення, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Частиною 2 ст.77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Суд першої інстанції не визнавав явку відповідача в судове засідання 25.05.2017 року обов`язковою, оскільки вважав можливим розгляд справи за її відсутності. При цьому суд першої інстанції вказав наступне.

Відповідачка в судове засідання не з`явилась 10.02.2017 року, 02.03.2017 року, 31.03.2017 року, 21.04.2017 року та 25.05.2017 року, до суду надавала клопотання про відкладення розгляду справи. 23.05.2017 року відповідачка надала клопотання про відкладення розгляду справи, яка була призначена на 25.05.2017 року о 09 годині 15 хвилин у зв`язку з хворобою, проте підтверджуючих документів до суду не надала, тому таку причину неявки в судове засідання відповідачки суд розцінив як неповажну та ухвалив заочне рішення по справі.

На підтвердження поважних причин неявки у судове засідання відповідач подала 06 червня 2017 року до суду довідки з лікарні про свою хворобу в період з 23.05.2017 року по 06.06.2017 року (а.с.60, 61, 63-64, 65 т. 1).

У своїй заяві щодо перегляду заочного рішення ОСОБА_1 просила визнати пропуски судових засідань з поважних причин, таких як її хвороби та і її малолітньої дитини, що після відмови суду першої інстанції у скасуванні заочного рішення відповідно до ст. 367 ЦПК України надало їй право надати нові докази до суду апеляційної інстанції.

Однак ті докази, які вона надала до суду апеляційної інстанції не спростовують висновки суду першої інстанції, оскільки стосуються періоду до припинення шлюбних відносин між сторонами у 2015 році, тому колегія суддів їх відхиляє, за неналежністю.

Таким чином, в результаті апеляційного розгляду справи ОСОБА_1 не довела, що збереження шлюбу у даному випадку відповідає інтересам подружжя. За відсутності у позивача доброї волі по збереженню шлюбу він не може тривати примусово, оскільки інший висновок не відповідає змісту ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України, згідно яким кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Таким чином, суд першої інстанції дотримався норм матеріального права, обґрунтовано встановив, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження шлюбу суперечить його інтересам та інтересам відповідача, урахував конституційне право особи на шлюб за спільною згодою та дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу. Доводи скарги в цілому є недоведеними та висновку суду першої інстанції не спростували.

Керуючись 268, 367, 368, п. 1 ч.1 ст. 374, ст.ст.375, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - адвоката Тимошенка Дмитра Володимировича - залишити без задоволення.

Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 травня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 24 червня 2019 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді П.В. Кісь.

О.М. Хорошевський.