Постанова

іменем України

19 червня 2019 року

м. Київ

справа № 465/5220/15-ц

провадження № 61-20106св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Русинчука М. М. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач - ОСОБА_1

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду міста Львова від 23 червня 2016 року у складі судді Козюренка Р. С. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 08 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Копняк С. М., Крайник Н. П.

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», яке відповідно до зареєстрованої 14 червня 2018 року нової редакції Статуту змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ), у якому просило стягнути із відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 12 березня 2013 року в сумі 40 906,80 грн та судові витрати в сумі 409,07 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості від 12.03.2013 року із лімітом на суму 27386,79 грн та сплатою відсотків за користування кредитому розмірі 18% на рік.

Заборгованість відповідача перед позивачем станом на 01 липня 2015 року становить40 906,80 грн, що включає: заборгованість за кредитом - 18 693,63 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом - 4 666,43 грн, заборгованість за комісією за користування кредитом - 6 729,66 грн та штраф - 10 817,08 грн.

Тому, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованістьв сумі 40906,80 грн в судовому порядку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 23 червня 2016 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом станом на 01 липня 2015 року в загальній сумі 40 906,80 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції виходив із доведеності факту невиконання позичальником умов генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості від 12 березня 2013 року, що укладена між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 в добровільному порядку. Тому дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суми заборгованості.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 08 грудня 2016 року рішення Франківського районного суду міста Львова від 23 червня 2016 рокузалишено без змін.

Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції, як таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулась з касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга аргументована тим, що суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкового висновку при вирішенні спору.

Скаржник посилається на те, що передбачених генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості від 12 березня 2013 року кредитних коштів у сумі 27 386,79 грн вона не отримувала.

Крім того, скаржник вказує, що суди не дослідили, з якого часу у відповідача виникла заборгованість за кредитним договором, та не врахували, що позовна давність для стягнення з відповідача штрафу спливла.

Також ОСОБА_1 наголошує, що судами першої та апеляційної інстанції не досліджено умови договорів №1 та №2, які фактично були підставою для укладення генеральної угоди від 12 березня 2013 року, що в свою чергу позбавило її можливості подання заяви про застосування позовної давності.

Скаржник зауважує, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що умови генеральної угоди від 12 березня 2013 року є несправедливими і порушують її права як споживача, а її текст викладено недержавною мовою, що ускладнювало розуміння вказаної угоди.

Апеляційний суд, погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, на вищевказані порушення норм матеріального та процесуального права уваги не звернув. Твердження скаржника щодо них при апеляційному розгляді не врахував.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу

До Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1 У запереченнях на касаційну скаргу позивач зазначив, що касаційна скарга є безпідставною та необґрунтованою, а рішення Франківського районного суду міста Львова та ухвала апеляційного суду Львівської області ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального закону України.

Позивач вказав, що скаржниця на виконання умов генеральної угоди від 12 березня 2013 рокущомісячно з 24 квітня 2013 року по 25 серпня 2014 року здійснювала погашення заборгованості. Починаючи з 30 вересня 2014 року ОСОБА_1 припинила погашати заборгованість за кредитом. Отже, на думку позивача, заборгованість по кредитному договору виникла з 30 вересня 2014 року. До суду із позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся 30 липня 2015 року. Таким чином, позивач вважає, що судами досліджено питання дотримання позивачем позовної давності.

Крім того, позивач не погодився із твердженнями відповідача щодо закінчення дії генеральної угоди від 12 березня 2013 року та не розуміння умов договору, у зв`язку із його викладенням не на державній мові, оскільки нею протягом півтора року вчинялися юридично значимі дії, як позичальником, що свідчить про усвідомлення умов укладеного договору.

З огляду на викладене, позивач просив суд касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 березня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду міста Львова від 23 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 08 грудня 2016 року.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 465/5220/15-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

21 квітня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

12 березня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості із лімітом на суму 27 386,79 грн із сплатою відсотків за користуванні у розмірі 18% на рік.

Згідно умов генеральної угоди від 12 березня 2013 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» надав відповідачу кредит в сумі 27 386,79 грн.

Відповідно до вимог п. 2.2 генеральної угоди, за порушення зобов`язання щодо порушення строків погашення заборгованості, позичальник сплачує штраф в розмірі 10817,08 гривень.

Відповідно до розрахунку заборгованості заборгованість відповідача перед позивачем станом на 01 липня 2015 року становить 40 906,80 грн, що включає: заборгованість за кредитом - 18 693,63 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом - 4 666,43 грн, заборгованість за комісією за користування кредитом - 6 729,66 грн та штраф - 10 817,08 грн.

У липні 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою та другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанційнорм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосування норм права

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку(стаття 509 ЦК України).

Статтею 525 ЦК Українивстановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК Українирозмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до статті 629 ЦК Українидоговір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 530 ЦК Українипередбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтями 610, 611 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (штрафу, пені).

Судами попередніх інстанцій з поданих сторонами доказів встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , досягнувши згоди щодо реструктуризації заборгованості за кредитними договорами № SAMDN5366 від 16 липня 2009 року та № SAMDN9902 від 26 жовтня 2004 року, уклали генеральну угоду від 12 березня 2013 року, згідно з якою погодили, що залишок заборгованості у розмірі 27 386,80 грн є кредитом, який надається банком позичальнику з кінцевим строком погашення до 31 березня 2015 року.

Оскільки ОСОБА_1 припинила виконувати зобов`язання за укладеною з банком генеральною угодою 12 березня 2013 року і має непогашену заборгованість в загальній сумі 40 906,80 грн, що включає: заборгованість за кредитом - 18 693,63 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом - 4 666,43 грн, заборгованість за комісією за користування кредитом - 6 729,66 грн та штраф - 10 817,08 грн, то суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача вказаних сум.

Касаційний суд відхиляє доводи заявника про те, що вона не отримала кредитні кошти у розмірі 27 386,80 грн, оскільки згідно з умовами генеральної угоди від 12 березня 2013 року вказана сума є сумою реструктуризованої банком кредитної заборгованості позичальника, що визнається заявником у касаційній скарзі.

При цьому, ОСОБА_1 погодилася з розміром цієї суми та віднесенням її до кредитної заборгованості, яка підлягає погашенню у період до 31 березня 2015 року щомісячними платежами у розмірі 1 370,44 грн, про що свідчить її підпис на генеральній угоді. Тому, посилання заявника на неотримання нею кредиту у розмірі 27 386,80 грн є безпідставними.

Не мають правового значення для вирішення справи твердження заявника про сплив позовної давності за вимогами, які виникають з кредитних договорів № SAMDN5366 від 16 липня 2009 року та № SAMDN9902 від 26 жовтня 2004 року, оскільки зобов`язання повернути кошти у розмірі 27 386,80 грн виникли у позичальника на підставі іншого договору - генеральної угоди від 12 березня 2013 року.

Посилання заявника на не розуміння умов договору, у зв`язку із його викладенням не на державній мові, касаційний суд оцінює критично, оскільки нею протягом тривалого часу вичинялися юридично значимі дії, які свідчать про усвідомлення умов укладеного договору та набуття заявником статусу позичальника.

Інші аргументи касаційної скарги колегія суддів відхиляє, оскільки вони не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах судових рішень, а зводяться до переоцінки доказів.

Згідно з положеннями статті 400 ЦПК України оцінка доказів не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами попередніх інстанцій і їм надана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критеріям обґрунтованості судового рішення.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК Українисудові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін оскаржуваних судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій, оскільки вони є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду міста Львова від 23 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 08 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді М. М. Русинчук

Н. О. Антоненко

В. І. Журавель