Ухвала

12 червня 2019 року

м. Київ

справа № 344/8063/17

провадження № 61-11071ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Коротенка Є. В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 06 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», Івано-Франківської філії Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про розірвання кредитних договорів та припинення нарахування відсотків,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», Івано-Франківської філії ПАТ КБ «ПриватБанк».

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 27 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № IFIWG100000259, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 36 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 05 серпня 2037 року.

Також 27 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № IFIWG200000259, відповідно до умов якого банк надав останньому кредит в розмірі 9000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 05 серпня 2037 року.

З метою забезпечення взятого на себе зобов`язання 29 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі керівника Бізнесу «Іпотечне кредитування» Івано-Франківської філії ЗАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 укладено договір іпотеки квартири.

Починаючи з дати укладення договору позивач добросовісно виконував свої обов`язки за договором, однак внаслідок світової фінансово-економічної кризи та політичної ситуації в країні відбулося різке зростання офіційного та комерційного курсів доллара та падіння курсу гривні, що спичинило труднощі у своєчасному погашенні кредиту.

Зазначав, що він отримав споживчий, а не комерційний кредит, не проводить експортно-імпортних операцій та не здійснює розрахунки в іноземній валюті, а тому й не може отримувати доходи в такій валюті, що в свою чергу зумовлює необхідність значного збільшення відшукання фінансових ресурсів на придбання іноземної валюти для продовження виконання зобов`язань за договором.

Вважав, що вказана обставина свідчить про те, що подальше виконання договору позбавляє заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Крім того, вважав, що банком допущено грубі порушення договору та чинного законодавства у зв`язку з односторонньоюзміною розміру відсотків за користування кредитом.

Також посилався на те, що власником квартири, яка була предметом іпотеки - ОСОБА_3 дана квартира була продана, а виручені кошти в сумі 25 000доларів США повернутібанку.

Загалом банку було погашено близько 39 000 доларів США.

Посилаючись на викладені обставини, просив суд розірвати кредитні договори № IFIWG100000259 від 27 серпня 2007 року та № IFIWG200000259 від 27 серпня 2007 року, укладені між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , припинити нарахування відсотків з часу розірвання договорів.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 4 лютого 2019 року позов задоволено частково.

Розірвано кредитний договір № IFIWG100000259 від 27 серпня 2007 року та кредитний договір № IFIWG200000259 від 27 серпня 2007 року, що укладені між ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі керівника Бізнесу «Іпотечне кредитування» Івано-Франківської філії ЗАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_2 та ОСОБА_1

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 06 травня 2019 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову скасовано.

Ухвалено в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ КБ«ПриватБанк» про розірвання кредитних договорів відмовлено.

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 06 травня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосуванняапеляційним судомнорм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом

на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Станом на 01 січня 2019 року п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 960 500 грн (1 921* 500).

Предметом спору у зазначеній справі є розірвання кредитних договорів та припинення нарахування відсотків.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Верховний Суд урахував ціну та предмет позову, складність справи та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, то вона поширюються й на касаційне провадження.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та

застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Верховний Суд зауважує, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій в межах своїх повноважень, заявник не переконав у наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Верховний Суд наголошує на тому, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність підстав чи відсутність таких підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 06 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», Івано-Франківської філії Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про розірвання кредитних договорів та припинення нарахування відсотків відмовити.

Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Коротенко