Постанова

Іменем України

20 лютого 2019 року

місто Київ

справа № 296/4465/16-ц

провадження № 61-9208св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - фізична особа - підприємець ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 28 липня 2016 року у складі судді Колупаєва В. В. та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 01 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Борисюка Р. М., Галацевич О. М., Широкової Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_3 у травні 2016 року звернулась з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4.), в якому просила стягнути з відповідача на її користь 48 750, 00 грн невиплаченої заробітної плати за період з 01 лютого 2012 року до 16 жовтня 2014 року, компенсацію за невикористану відпустку за зазначений період у розмірі 4 517, 52 грн і середній заробіток за час затримки розрахунку з 17 жовтня 2014 року до 20 травня 2016 року у сумі 40 857, 96 грн.

Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що з 01 лютого 2012 року між нею та ФОП ОСОБА_4 укладено трудовий договір, за умовами якого вона працювала продавцем-консультантом непродовольчих товарів ТМ «Нелва» у відділі Публічного акціонерного товариства «Обласний торговий центр» м. Житомир. За умовами договору розмір заробітної плати становив 1 500, 00 грн на місяць, тривалість щорічної оплачуваної відпустки - 24 календарні дні (пункт 6 договору). У зв'язку з тим, що відповідач не виплачувала заробітну плату, позивач була змушена звільнитися за власним бажанням та 16 жовтня 2014 року написала заяву і фактично припинила трудові відносини з ФОП ОСОБА_5 Після звільнення їй не виплачена заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, що і стало підставою для звернення до суду.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач позов не визнала з тих підстав, що вона в повному об'ємі виплачувала заробітну плату до 16 жовтня 2014 року, однак в подальшому позивач перестала виходити на роботу та не виконувала свої трудової зобов'язання, при цьому з нею не розірвані трудові правовідносини.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 28 липня 2016 року позов ОСОБА_3 залишено без задоволення за безпідставністю.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що у матеріалах справи наявні докази проведення виплати заробітної плати позивачу, а підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за невикористану відпустку відсутні, оскільки на момент ухвалення оскаржуваного рішення позивач не була звільнена із займаної посади.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 01 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 28 липня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, додатково зазначив, що на спростування факту виплати заробітної плати, наданих доказів відсутності заборгованості з виплати заробітної плати, позивач будь-яких доказів не надала і таких не встановлено судом. Чинним законодавством не передбачено обов'язок фізичної особи - підприємця, який використовує працю фізичних осіб за трудовим договором, вести облік видачі заробітної плати працівникам шляхом складання розрахунково-платіжних відомостей.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить скасувати рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 28 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 01 листопада 2016 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що судами першої та апеляційної інстанцій встановлено факт відсутності заборгованості з виплати заробітної плати на підставі відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів ОСОБА_3, а також довідки від 23 липня 2016 року № 23, виданої ФОП ОСОБА_4, про відсутність заборгованості із заробітної плати ОСОБА_3 Зазначені документи на переконання заявника є неналежними доказами, не підтверджують факт виплати заробітної плати найманому працівнику. Заявник також не погоджується з висновком апеляційного суду, що чинним законодавством не передбачено обов'язок фізичної особи - підприємця, який використовує працю фізичних осіб за трудовим договором, вести облік видачі заробітної плати працівникам шляхом складання розрахунково-платіжних відомостей. На спростування такого висновку апеляційного суду зазначає, що підприємці як на загальній системі оподаткування, так і на єдиному податку зобов'язані складати, зберігати та надавати на вимогу контролюючих органів документи, які підтверджують нарахування та виплату заробітної плати, а також нарахування та сплату податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску. Отже, фізична особа - підприємець, яка є роботодавцем, повинна забезпечити належне ведення бухгалтерського обліку та мати підтвердження щодо виплати (перерахування) заробітної плати найманому працівнику. Апеляційний суд також не обґрунтував, яким чином повідомлення Житомирського відділу Головного управління національної поліції в Житомирській області № 11002/101/02/1016 від 14 липня 2016 року за фактом шахрайських дій стосовно ОСОБА_4 з боку ОСОБА_3 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190 КК України, підтверджує виплату заявнику заробітної плати.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ФОП ОСОБА_4 просить касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін. Зазначає, що доводи в частині неналежності та недопустимості доказів, а також в частині недоведеності обставин справи є безпідставними. Аналіз законодавства України дає підстави для висновку, що відсутній обов'язок фізичної особи - підприємця, який здійснює свою діяльність за спрощеною системою оподаткування, оформлювати видачу заробітної плати найманому працівнику за розрахунково-платіжною відомістю.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 09 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України), касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Зазначену цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначено за правилами статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 01 лютого 2012 року між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено безстроковий трудовий договір як між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, який діяв на момент ухвалення оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції.

Умовами пункту 2 трудового договору передбачено, що позивач зобов'язується виконувати роботу на посаді продавця-консультанта непродовольчих товарів ТМ «Нелва», що розташовано у відділі ПАТ «Обласний торговий центр» м. Житомир, а відповідач оплачувати працю працівника в розмірі 1 500, 00 грн на місяць (пункт 3 трудового договору). Договір зареєстровано у Харківському міському центрі зайнятості 07 лютого 2012 року за № 0.

Згідно з витягом відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ДПА України про суми виплачених доходів ОСОБА_3 протягом січня-квітня 2014 року позивачу нараховано та виплачено заробітну плату із відрахуванням податків до бюджету.

Відповідно до довідки від 23 липня 2016 року № 2, виданої відповідачем, ФОП ОСОБА_4, заборгованість із заробітної плати ОСОБА_3 за період з 01 лютого 2012 року до 16 жовтня 2014 року відсутня.

16 жовтня 2014 року під час перевірки матеріальних цінностей ТМ «Нелва» у відділі непродовольчих товарів ПАТ «Обласний торговий центр» м. Житомир під час роботи продавця-консультанта ОСОБА_3 встановлено відсутність готівкових коштів у касі на суму 39 770, 00 грн та товарів вартістю 12 790, 00 грн, у зв'язку з чим складено акт перевірки, підписаний ОСОБА_3

Згідно з повідомленням Житомирського відділу Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 14 липня 2016 року № 11002/101/02/1016 за фактом шахрайських дій стосовно ОСОБА_4 з боку ОСОБА_3 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190 Кримінального кодексу України, 15 грудня 2014 року відкрито кримінальне провадження, триває досудове розслідування.

Наказом (розпорядженням) від 11 серпня 2016 року № 10-К ОСОБА_3 звільнена із займаної посади згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку із необґрунтованим невиходом на роботу протягом періоду з 17 жовтня 2014 року до 17 серпня 2016 року з виплатою компенсації за невикористану відпустку за період з 01 лютого 2012 року до 16 жовтня 2014 року.

Позивачка ОСОБА_3 фактично виконувала свої зобов'язання за умовами трудового договору з 01 лютого 2012 року до 16 жовтня 2014 року, про що зазначено в позовній заяві та не заперечувалося в судовому засіданні позивачем, а також представником відповідача.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Норми законодавства про працю поширюються, в тому числі на трудові відносини, що виникають між працівником та фізичною особою - підприємцем.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з частиною першою статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (частина перша статті 115 КЗпП України).

Наказом Державного комітету статистики України від 28 вересня 2005 року № 286 затверджено Інструкцію зі статистики кількості працівників

(далі - Інструкція). Інструкція містить основні методологічні положення щодо визначення показників кількості працівників у формах державних статистичних спостережень з метою одержання об'єктивної статистичної інформації щодо зайнятості працівників та розмірів їхньої оплати праці. Дія Інструкції поширюється на всіх юридичних осіб, їхні філії, представництва та інші відокремлені підрозділи, а також на фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю (пункт 1.1 розділу І «Загальні положення» Інструкції).

Пунктом 1.6 розділу І «Загальні положення» Інструкції, зокрема, встановлено, що до первинної облікової документації для визначення кількісного складу працівників, зокрема належать наказ (розпорядження) про прийом на роботу, переведення на іншу роботу, припинення трудового договору, особова картка, наказ (розпорядження) про надання відпустки, табель обліку використання робочого часу та розрахунку заробітної плати.

Правові основи регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності в Україні встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» цей Закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, на представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності, які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність, а також на операції з виконання державного та місцевих бюджетів і складання фінансової звітності про виконання бюджетів з урахуванням бюджетного законодавства.

Відповідно до частини четвертої статті 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» суб'єкти підприємницької діяльності, яким відповідно до законодавства надано дозвіл на ведення спрощеного обліку доходів і витрат, ведуть бухгалтерський облік і подають фінансову звітність у порядку, встановленому законодавством про спрощену систему обліку і звітності.

Одночасно про суми доходів, нарахованих фізичною особою - підприємцем найманим працівникам, він повинен звітувати до Пенсійного фонду України і Державної податкової інспекції. Звітність до цих органів повинна заповнюватися на підставі первинних, бухгалтерських та інших документів, згідно з якими проводиться нарахування доходів найманим працівникам. Отже, фізична особа - підприємець зобов'язана оформляти відповідні первинні документи. Форми первинних документів з обліку заробітної плати повинні відповідати загальним вимогам первинних документів, що визначені у статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Оскільки фізична особа - підприємець як роботодавець згідно з пунктом 10 частини першої статі 1 та пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» є страхувальником стосовно своїх найманих працівників і платником єдиного соціального внеску, то він зобов'язаний подавати звіт до Пенсійного фонду України (пункт 4 частини другої статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування»).

Згідно з пунктом 44.1 Податкового кодексу України (далі - ПК України) роботодавці зобов'язані вести облік доходів найманих працівників, що підлягають оподаткуванню, на підставі первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою ПДФО, ведення яких передбачене законодавством.

Аналіз наведеного законодавства дає підстави для висновку, що фізичні особи - підприємці повинні вести первинний облік розрахунків з оплати праці, адже норма абзацу другого пункту 44.1 ПК України забороняє платникам податків формувати показники податкової звітності даних, не підтверджених документами, визначеними абзацом першим пункту 44.1 ПК України.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що належними та допустимими доказами виплати працівникові заробітної плати можуть вважатися письмові документи - первинний документів бухгалтерського обліку.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 11 ЦПК України 2004 року, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 57 ЦПК України 2004 року).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 58 ЦПК України 2004 року).

Статтею 59 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню під час ухвалення судового рішення.

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував, що судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено фактичних обставин справи на підставі належних та допустимих доказів щодо наявності заборгованості з виплати позивачу заробітної плати, та в разі наявності не встановлено розміру такої заборгованості. Висновки про відсутність заборгованості із заробітної плати зроблено на підставі неналежних та недопустимих доказів.

Верховний Суд врахував, що сторони у справі не є фактично рівними учасниками спірних правовідносин, мають відмінні правові можливості, докази щодо наявності чи відсутності заборгованості із виплати заробітної плати знаходяться у відповідача, який є роботодавцем та повинен вести облік нарахування та виплати заробітної плати своїм працівникам. У позивача є об'єктивні труднощі й перешкоди у наданні таких доказів до суду, натомість відповідач на обґрунтування своєї позиції у справі зобов'язаний на спростування доводів позивача щодо існування заборгованості із заробітної плати надати належні та допустимі докази, якими є первинні розрахункові платіжні документи.

Відповідно до частини четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У визначенні розподілу тягаря доведення Верховний Суд врахував, що саме відповідач як роботодавець зобов'язаний надати суду такі докази, оскільки вони знаходяться у його розпорядженні.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є зокрема Конвенція Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N 3933-XII (далі - Конвенція). Згідно із статтею 4 Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки відсутні законні підстави для такого припинення, пов'язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом статті 4 цієї Конвенції тягар доведення законності підстави для звільнення лежить на роботодавцеві.

Відсутність встановлених у справі фактичних обставин справи, які є істотними для правильного вирішення спору, позбавляє можливості Верховний Суд перевірити оскаржувані судові рішення на предмет законності та обґрунтованості, дотримання судами правильного застосування норм матеріального права до спірних правовідносин.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд дійшов переконання, що суди першої та апеляційної інстанцій розглянули спір з істотним порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема суди не дослідили зібрані у справі докази.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Згідно з пунктами 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Наведене дає підстави для висновку, що касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню, а оскаржувані судові рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 28 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 01 листопада 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик