Справа № 638/5739/18 Провадження № 2/638/2497/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 травня 2019 року Дзержинський районний суд міста Харкова у складі:

Головуючого: судді Шишкіна О.В.,

за участі секретарів Голуб Ю.О., Комлєва Д.В., Котяш Н.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Харківського обласного комітету профспілки працівників нафтової та газової промисловості про поновлення на роботі та стягнення заробітнох плати, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_3 , особі представника адвоката Кочетової О.В., звернувся до суду із зазначеним позовом, яким просив зобов`язати відповідача поновити на роботі позивача, стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 125 227,62 грн., компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату у розмірі 2783,94 гривні, а також витрати на правову допомогу у розмірі 7000 гривень.

В обґрунтування заявлених вимог позивачем вказано про те, що 02.02.2011 року ОСОБА_3 (далі Позивач) було прийнято на роботу до Харківського обласного комітету профспілки працівників нафтової та газової промисловості і далі - Відповідач) на посаду технічного інспектора праці Харківського обласного комітету профспілки працівників нафтової та газової промисловості.

Через оголошену в Україні часткову мобілізацію. Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року №303/2014 першої хвилі мобілізації в Україні настав особливий період, тому 17 липня 2017 року Позивач був призваний на військову службу до Збройних Сил України через Вінницький об`єднаний міський комісаріат згідно повістки.

Вінницьким об`єднаним міським комісаріатом з Позивачем було укладено строковий контракт про проходження військової служби у лавах Збройних Сил України строком на три роки (копія контракту додається). Позивача було направлено для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 . де наказом командира його було зараховано до списку особового складу військової частини, яка територіально знаходиться у м. Васильків Київської області.

Незважаючи на вищезазначене. 14.07.2017 року, відповідач звільнив Позивача із посади технічного інспектора праці Харківського обласного комітету профспілки працівників нафтової та газової промисловості на підставі п.3 ст. 36 КЗпП України - у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом до Збройних Сил України.

Позивач зазначає про те, що середня заробітна плата Позивача за час вимушеного прогулу становить на сьогодні, а саме з 15.07.2017 по 15.04.2018 року, становить 125 227,62 гривень (13 914,18 грн * 9 місяців 125 227,62 грн.).

Компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати позивачем визначено на підставі ст.34 «Про оплату праці» та з урахуванням роз`яснень, викладених у пункті 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» віл 24.12.1999 року №13, та визначено у розмірі 2 783,94 гривень.

Ухвалою від 11 червня 2018 року відкрито провадження по справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

06.07.2018 відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому заперечував проти позову з урахуванням такого.

14 липня 2017 року Позивач звернувся з заявою на ім`я Голови Харківського обласного комітету профспілки працівників нафтової та газової промисловості, в якій просив звільнити його з роботи 14.07.2017р., у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом до Збройних Сил України за п. 3 ст.36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) в підтвердження чого надав копію контракту.

У відповідності до п.3 ст. 36 КЗпП України «підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу».

Частиною 3 ст. 119 КЗпП України визначено, що «за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Частиною 2 ст. 39 Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, яка діяла на момент звільнення Позивача) передбачено, що «громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту"».

Однак вступ особи на військову службу за контрактом і строки його укладання мають певні особливості.

Необхідно зауважити на те, що гарантії, описані в ст. 119 КЗпП, передбачені для тих, хто укладає контракт у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) уведення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду чи до дня фактичної демобілізації.

Твердження Позивача у позовній заяві щодо відсутності рішень про демобілізацію усіх призваних військослужбовців та переведення усіх інстанцій України на функціонування в умовах мирного часу, після видачі Указів Президента України про мобілізацію спростовується Указом Президента України № 411/2016 від 26.09.2016р. про звільнення в запас військослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації. Після видання даного Указу про звільнення в запас Президентом України, накази про мобілізацію не видавалися. Президент України видавав укази лише на призов громадян України на строкову службу.

Лист Командування Повітряних Сил Збройних Сил України від 26.01.2018р. за №350/146/4/110, на який посилається Позивач у позовній заяві, як на підтвердження особливого періоду в країні, має лише інформативний характер, та не створює юридичного факту.

Зазначаємо, що на час укладання контракту та наразі мобілізація не оголошена. А контракти на проходження військової служби можуть укладатися як на 6 місяців, так і на 1-5 років, а можуть і до спливу особливого періоду чи до дня фактичної демобілізації.

Відповідач зазначає про те, що Твердження Позивача у позовній заяві щодо відсутності рішень про демобілізацію усіх призваних військослужбовців та переведення усіх інстанцій України на функціонування в умовах мирного часу, після видачі Указів Президента України про мобілізацію спростовується Указом Президента України № 411/2016 від 26.09.2016р. про звільнення в запас військослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації. Після видання даного Указу про звільнення в запас Президентом України, накази про мобілізацію не видавалися. Президент України видавав укази лише на призов громадян України на строкову службу.

Лист Командування Повітряних Сил Збройних Сил України від 26.01.2018р. за №350/146/4/110, на який посилається Позивач у позовній заяві, як на підтвердження особливого періоду в країні, має лише інформативний характер, та не створює юридичного факту.

Позивач не був мобілізованим згідно до Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014р. №303/2014, як він і стверджує в позовній заяві, а навпаки, самостійно звернувся до військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 для проходження військової служби за контрактом.

Позивачем за власним бажанням укладено Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб і офіцерського складу строком на 3 роки. В п. 1 Контракту визначено, що Позивач бере на себе зобов`язання проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку Контракту, а в разі настання особливого періоду - понад встановлений строк Контракту, тобто, даним пунктом Контракту підтверджується відсутність особливого періоду в країні на час підписання Контракту.

Також, на час укладення контракту Позивачем, кризової ситуації, що загрожує національній безпеці в країні не було, також не оголошувалось рішення про проведення мобілізації та (або) уведення правового режиму воєнного стану.

Позивач, будучи професійним військовим з 25.06.1992р. звільнений в запас з 03.03.2008р. Вінницьким міським військовим комісаром у зв`язку зі скороченням штатів з правом носіння військової форми в званні майора, виявив бажання повернутися на військову службу, тому для оформлення всіх необхідних документів для укладання контракту в продовж 2017 року брав нетривалі відпустки. Також звертався до Голови Харківського комітету профспілки працівників нафтової та газової промисловості з проханням надати 2 характеристики для військомату, які були йому надані.

Посилання Позивача на повістку як на призов на військову службу не вірне, тому як дана повістка відображала прийняття Позивача на військову службу за Контрактом з 17.07.2017р. у відповідності до Положення про підготовку і проведення призову громадян України на строкову військову службу та прийняття призовників на військову службу за контрактом затверджене Постановою Кабінету Міністрів України № 352 від 21.03.2002р.

Як зазначає відповідач, вже до отримання даної повістки Позивач звернувся з заявою про прийняття на військову службу за контрактом, надав всі необхідні документи, пройшов медогляд, даний комісаріат здійснив всі запити до відповідних органів та прийняв остаточне рішення про прийняття Позивача на військову службу за контрактом.

Спростовано відповідачем і твердження позивача щодо розміру середньої заробітної плати та зазначено, щ о він здійснений на власний розсуд Позивача, та в супереч передбаченому Порядку обчислення середньої заробітної плати.

Також відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності та зазначено, що відповідно до статті 233 КЗпП, строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів визначено місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, у зв`язку із чим строк позовної давності сплив 15 серпня 2017р.
У відзиві відповідачем резюмовано, що звільняючи Позивача за п. 3 ст.36 Кодексу законів про працю України на підставі прийняття його на військову службу за контрактом до Збройних Сил України Відповідач, своїми діями не порушував законних прав Позивача, а навпаки дотримався всіх вимог діючого законодавства України, здійснив повний та своєчасний розрахунок з Позивачем, та запропонував йому по закінченню дії контракту повернутися працювати на посаду технічного інспектора праці Харківського обласного комітету профспілки працівників нафтової та газової промисловості.
На відзив позивачем було подано заперечення, у яких позивачем у першу чергу наголошено на тому, що він був не прийнятий на військову службу, а мобілізований, призваний на військову службу до Збройних сил України саме через оголошену в Україні мобілізацію та наявність особливого періоду. Указом Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого встановленим порядком, оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб, у зв`язку із чим настав особливий період.
Також зазначено про те, що рішень про демобілізацію призваних військовослужбовців та переведення усіх інстанцій України на функціонування в умовах мирного часу, після видачі цих указів, президент не приймав.
Позивача було прийнято на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу саме в період особливого періоду. Додатково надаємо копію листа командира військової частини НОМЕР_1 , в якому зазначено про клопотання про прийняття майора запасу ОСОБА_3 на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію і призначення на зазначену посаду.
Законодавчими актами України передбачено, що за працівниками, прийнятими на військову службу за контрактом на строк понад шість місяців, зберігається місце роботи, посади і середній заробіток до закінчення особливого періоду або дня фактичної демобілізації, у зв`язку із чим, із посиланням неа ч.3 ст.36, ч.3, 6 ст.119 КЗпП, позивач вказує на неправомірне його звільнення та порушення його прав з боку відповідача.
З приводу заяви про застосування строку позовної давності позивачем зазначено, що оскільки трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення трав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є стаття 119 КЗпП України.
Крім того в Кодексі законів про працю України зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Також, хочемо зазначити, що законодавства про працю складається не лише з Кодексу законів про працю України, а й з інших актів законодавства, прийнятих відповідно до нього.
В той же час Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу», прийнятий не у відповідності до норм Кодексу законів про працю України, та здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України, у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби. Про це чітко зазначено у преамбулі закону.
Таким чином, норми Кодексу законів про працю України та норми Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» є спеціальними, але регулюють різні за правовою природою види правовідносин, та не можуть заміняти один одного, не мають пріоритету один проти іншого, та застосовуються в різних сферах.
Також статтею 119 Кодексу законів про працю України передбачено, що за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року.
Дійсно, Позивач був звільнений ще в липні 2017 року, але з першого ж дня, він почав писати про поновлення його на роботі. Крім того, просимо зауважити суд, що в той час країна переживала важкі часи і у Позивача були обмежені можливості щодо звернення до суду, оскільки Позивач перебував у військовій частині, де діє особливий режим.
Тож, позивач стверджує про те, що він саме з поважним причин пропустив строк позовної давності, яку просив поновити.
20 липня 2018 року відповідачем було подано заперечення до заперечень позивача, у яких відповідачем наголошено на тому, що в доданій копії листа командира військової частини НОМЕР_1 визначено про «прийняття його на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію». Але даний лист, та формулювання в ньому не відповідають умовам контракту укладеному Позивачем, а навпаки суперечить - контракт укладено строком на 3 роки, а п. 1 Контракту взагалі визначає, що Позивач бере на себе зобов`язання проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку Контракту, а в разі настання особливого періоду - понад встановлений строк Контракту, тобто, навіть умовою Контракту підтверджується відсутність особливого періоду в країні на час підписання Контракту.
Контракт про проходження військової служби Позивачем укладено на підставі Наказу міністра оборони України від 08.06.2017р. (копію якого надав сам Позивач), в якому чітко визначено те що Позивача приймають на військову службу за контрактом строком на 3 роки.
Крім того, зазначено про те, що Верховний Суд України в Постанові від 25.04.2018 р. по справі № 127/13998/17 виклав свою позицію щодо особливого періоду в країни: «особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. В умовах відсутності війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації особливий період не діє.
Відповідно до п. 3 Указу Президента України від 17.03.2014р. мобілізація проводиться протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.
Таким чином, з 18.03.2014р. в Україні відповідно до абзацу 11 ст. 1 ЗУ «Про оборону України» та абзацу 4 ст. 1 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» настав особливий період, тривалість якого пов`язується з тривалістю мобілізації, строк якої встановлено п.3 Указу, тобто 45 діб.
Крім того, указ про демобілізацію останньої, шостої черги мобілізованих, було ухвалено 26.09.2016р., згідно з яким у жовтні закінчилось звільнення в запас військослужбовців за призовом під час мобілізації на особливий період.
Особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації та вводиться в дію Указами Президента України та відповідними законами, якими встановлюється тривалість особливого періоду.
Щодо листа Командира військової частини НОМЕР_1 вих. № 387/ВП, доданий Позивачем до Відповіді на відзив на позовну заяву, пояснено, що даний лист датовано 15.11.2016р. - що підтверджує про те, що Позивач заздалегідь звернувся до військового комісара для проходження військової служби за контрактом за власним бажанням, як і зазначалося у Відзиві на позовну заяву.
Також на те, що даний лист від 15.11.2016р. за. №387/ВП з «клопотанням про прийняття майора запасу ОСОБА_3 на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію і призначення на посаду» взагалі нікому не адресований.
Як вже зазначалося вище, контракт для осіб офіцерського складу з формулюванням строку дії «до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію» з Позивачем не укладено.
Крім того, відповідачем наголошено на тому, що Позивач звернувся з заявою про поновлення на роботі лише 16.02.2018р.
Дану заяву було розглянуто на засіданні Президії Харківського обласного комітету профспілки працівників нафтової та газової промисловості 28.02.2018р. та надано відповідь про те що Позивач перейшов за власним бажанням на військову службу на професійній основі, контракт укладено на 3 роки, та не під час дії особливого періоду, тому гарантії ст. 119 КЗпП України на Позивача не розповсюджуються.
Також у даній відповіді повідомлено, що Позивач буде прийнятий на посаду технічного інспектора праці до Харківського обласного комітету профспілки працівників нафтової та газової промисловості після закінчення дії контракту.
Лист за результатом розгляду заяви невідкладно направлено за вих. № 13 від 02.03.2018р., який Позивач отримав на наступний день - 03.03.2018р.
Тобто, з вище наведеного вбачається, що твердження Позивача не відповідає дійсності.
Щодо поважності причин пропуску строку позовної давності, зазначаємо, що ст. 233Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) встановлено, строк позовної давності: « у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки».
Також, Постанова Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» наголошує, що «передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору».
З огляду на те що Позивача звільнено 14 липня 2017 року та те що він в день звільнення отримав трудову книжку та повний розрахунок, керуючись ст. 233 КЗпП строк позовної давності сплив 15 серпня 2017р.
Позивач, перебуваючи на військовій службі за контрактом, регулярно знаходився в м. Харкові та отримував кореспонденцію, про що свідчить лист тимчасово виконуючого обов`язки начальника управління морально-психологічного забезпечення Командування Повітряних сил Збройних сил України від 26.01.2018р. № 350/146/4/116; лист Головного управління Держпраці у Харківській області від 28.07.2017р. № К-680/02.04/12, також лист - відповідь надісланий Відповідачем - всі зазначені листи були адресовані за місцем проживання Позивача, та ним же особисто отримані.
Також, зазначаємо повторно, що Позивачем укладено договір про надання правової допомоги з адвокатом від 06.03.2018р. яка здійснює професійну правничу допомогу, і якій відомо строки позовної давності та наслідки пропущення даних строків, але й навіть адвокат не дотрималась місячного строку звернення до суду хоча б з моменту укладання договору з Позивачем.
Вважаємо, що для своєчасного звернення до суду у визначений законодавством строк не Позивачу, не його представнику нічого не заважало.
З огляду на вищенаведене, просимо суд застосувати наслідки спливу позовної давності до вимог Позивача.
Підсумовуючи викладене, вважаємо позовні вимоги Позивача необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, наполягли на необхідності задоволення позову. Представник відповідача заперечував проти позову на раніше викладених підставах. Дослідивши матеріали справи та вислухавши позиції сторін, суд при вирішенні справи керувався таким.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати.
Статтями 12, 13, 77, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити докази, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Судом встановлено, що 02.02.2011 ОСОБА_3 було прийнято на роботу до Харківського обласного комітету профспілки працівників нафтової та газової промисловості (відповідачем) на посаду технічного інспектора праці Харківського обласного комітету профспілки працівників нафтової та газової промисловості.
14.07.2017 позивачем було написано та подано роботодавцю заяву про звільнення на підставі п.3 ст.36 КЗпП, у той же день позивача звільнено у зв`язку із призовом на військову службу за контрактом до Збройних Сил України на підставі п.3 ст.36 КЗпП України, розпорядження № 1-О від 14.07.2017.
17 липня 2017 року позивачем з Міністерством оборони України укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб офіцерського складу, згідно п.3 якого контракт є строковим та укладається на три роки.
22.02.2018 позивачем направлено на адресу відповідача заяву від 16.02.2018 про поновлення на роботі із виплатою середнього заробітку з часу звільнення.
02.03.2018 на ім`я позивача відповідачем направлено лист, яким позивача повідомлено, що на нього не розповсюджуються гарантії, передбачені ст. 119 КЗпП України та роз`яснено, що позивача може бути прийнято на попередню посаду по закінченню терміну дії його контракту.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача) підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 119 цього Кодексу.
У відповідності до ч. 3 ст. 119 КЗпП України (у згадуваній вище редакції Кодексу) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Враховуючи вищевикладене, дослідив надані суду учасниками справи докази та норми закону, що регулюють правовідносини, що склались між ними, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.
Так, згадуваною судом вище та діючою на час звільнення позивача нормою Закону (ч. 3 ст. 119 КЗпП України) декларувалось, що місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, зберігаються, зокрема, за працівниками, прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації.
Згідно з ч.3 ст. 119 КЗпП України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Гарантії по збереженню місця роботи (посади), середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності за громадянами України, які призвані на строкову військову службу були передбачені у обов`язок, і почали діяти з 08 лютого 2015 року, відповідно до Закону України від 15 січня 2015 № 116-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду».
Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється громадянами України - за призовом або у добровільному порядку (за контрактом).
Частиною 4 цієї ж статті визначені види військової служби: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації на особливий період, військова служба за контрактом.
Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
За приписами ч. 2ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», визначено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України
Поняття особливого періоду наведене у ч.1 ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», за правилами якої особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
У ч.4 ст.3 вказаного Закону зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 було прийнято на військову службу до Збройних Сил України за контрактом строком на три роки, або до закінчення особливого періоду.
В свою чергу, укладений між позивачем та Міністерством оборони України контракт про проходження військової служби не містить відомостей про його укладення у зв`язку з кризовою ситуацію, що загрожує національній безпеці. Таким чином, установленні ч. 3 ст. 119 КЗпП України, в чинній на час виникнення правовідносин редакції, не розповсюджувались на позивача.
Щодо строків позовної давності суд зазначає наступне.
За змістом ч.1 ст. 3 КЗпП України, трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.
Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Отже, строки звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано нормами КЗпП України.
Зазначені строки звернення до суду застосовуються виключно щодо спорів, які за своєю юридичною природою належать до трудового права.
Так, ч.1 ст. 233 КЗпП України, підтверджує визнання тримісячного строку як загального строку для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівників. Разом з тим виняток ця стаття встановлює для спорів про звільнення.
Спір про звільнення - це спір за заявою про поновлення на роботі.
Для звернення з позовами про поновлення на роботі встановлено місячний строк.
Повторюючи загальне правило про те, що строк для звернення обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, стаття 233 КЗпП України конкретизує це правило стосовно звільнення працівника.
В цьому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки із записом про звільнення.
Установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються.
Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.
Аналогічні правові позиції викладені у постанові Верховного Суду України від 06.04.2016р. у справі за №6-409цс16 та постанові Верховного Суду України від 05.07.2017р. у справі за №6-1033цс17.
Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінити доводи, що наведені в обґрунтуванні клопотання про його поновлення, та зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.
Свобода розсуду суду при винесенні рішення про поновлення строку оскарження не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип правової визначеності.
На думку суду, причина пропуску строку звернення до суду, на яку вказує позивач, не можна вважати поважною.
Принцип диспозитивності надає особі право на власний розсуд розпоряджатися як наданими їй правами, так і засобами їхнього захисту. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Це положення надає зацікавленій особі право процесуальної ініціативи порушити справу в суді.
Поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення.
Статтею 68 Конституції України на кожного покладено обов`язок неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.
Як вбачається з матеріалів справи, позивача було звільнено з роботи на підставі його заяви в порядку п.3 ст.36 КЗпП України 14.07.2017, позовна заява була подана ним 27.04.2018, тобто з пропуском строку звернення до суду. В обґрунтування причин пропуску строку звернення до суду вказує, що після звільнення з роботи негайно приступив до проходження військової служби. Про порушення його прав дізнався з листа відповідача від 02.03.2018.
Наведені позивачем причини пропуску строку суд вважає не достатньо обґрунтованими. Так, представник відповідача у судовому засіданні вказав, що трудову книжку позивачу було видано в день звільнення, що було підтверджено представником відповідача.
Відтак, строк звернення до суду поновленню не підлягає у звязку з відсутністю для цього поважних причин, що має наслідком залишення позову без задоволення як в частині вимог щодо поновлення на роботі, так і похідних від них щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки незалежно від підстав відмови в позові про поновлення на роботі (по суті вимог чи за пропуском строку звернення до суду) право позивача є незахищеним, порушене право не відновлено, а отже, й підстав для стягнення середнього заробітку як похідних позовних вимог, у такому разі немає.
Оскільки позивач на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» за подання данного позову до суду звільнений від сплати судового збору, судовий збір слід компенсувати за рахунок держави.
Керуючись ст.ст.4,12,13, 81,89, 141, 259, 263, 265, 354 ЦПК України, суд,-
ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_3 до Харківського обласного комітету профспілки працівників нафтової та газової промисловості про поновлення на роботі та стягнення заробітнох плати залишити без задоволення у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення складено і віддруковано суддею в нарадчій кімнаті та проголошено у присутності сторін.

Повний текст рішення виготовлено 10 червня 2019 року.

Головуючий: суддя