ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3831/19 Справа № 210/1562/18 Суддя у 1-й інстанції - Сільченко В. Є. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач: Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (у теперішній час Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»)

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 вересня 2018 року, яке постановлено суддею Сільченко В.Є. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, -

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (у теперішній час Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк») звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 24.06.2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір б/н, за умовами якого відповідач отримала кредит в початково визначеному розмірі 2100 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки зі сплатою відсотків за користування ним за ставкою 34,80% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв'язку з невиконанням зобов'язань за кредитним договором, відповідач має заборгованість, яка станом на 28.02.2018 року становить 26922,19 грн., та складається з: заборгованості за кредитом - 19000 грн., заборгованості за процентами - 5813,99 грн., заборгованості за пенею та комісією - 350 грн., штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1258,20 грн. - штраф (процентна складова).

На підставі наведеного вище позивач просив суд стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 26922,19 грн. та судові витрати у розмірі 1762 грн.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 вересня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог, оскільки судом першої інстанції допущено однобічність та неповноту судового розгляду, Представник позивача в апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що надані позивачем документи не являються складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки факт укладення між позивачем та відповідачем договору, який складається з заяви позичальника та Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів є доведеним.

Крім того зауважує на тому, що розрахунок заборгованості за кредитним договором проведено позивачем у відповідності до Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів, в той час як правильність розрахунку відповідачем не спростовано.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 24.06.2016 року між сторонами укладено кредитний договір, який складається із заяви позичальника ОСОБА_2 та Умов та Правил надання банківських послуг, з якими вона під час укладання договору була ознайомлена, що засвідчено особистим її підписом 24.06.2016 року (а.с.6-зворот).

Як видно з Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», форма договору про надання банківських послуг, яка укладається між банком та держателем картки, складається із заяви, пам'ятки клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг, тарифів (а.с.7-31).

Як вбачається із матеріалів справи, ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», надав ОСОБА_2 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування ним в розмірі 34,80 % на рік на суму залишку заборгованості.

Згідно Умов та Правил надання банківських послуг при порушенні клієнтом строків платежу по якому-небудь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. плюс 5% від суми позову.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів того, що надані ним документи дійсно являються складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору та не доведено належним чином розмір заборгованості відповідача.

Колегія суддів погоджується з остаточним висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову, однак не може погодитись з мотивами відмови в задоволенні позову, з огляду на наступне.

Договір є зобов'язанням і, відповідно, підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків (ст. 11 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Зі змісту зобов'язань, вбачається, що між сторонами у справі виникли відносини з приводу надання банківських послуг, а саме відкриття платіжної картки «Універсальна».

Статтями 1049, 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути Кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором. До відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики, якщо інше не встановлено і не випливає із суті кредитного договору (ч. 2 ст. 1054 ЦК України).

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054 ЦК є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу.

Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою.

В силу положень ст. 549, 550 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Згідно ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно умов договору та вимог закону.

Відповідно до вимог статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як вбачається із матеріалів справи, 24.06.2016 року між сторонами укладено кредитний договір, який складається із заяви позичальника ОСОБА_2 та Умов та Правил надання банківських послуг, з якими вона під час укладання договору була ознайомлена, що засвідчено особистим її підписом 24.06.2016 року (а.с.6-зворот).

Як видно з Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», форма договору про надання банківських послуг, яка укладається між банком та держателем картки, складається із заяви, пам'ятки клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг, тарифів (а.с.7-31).

ОСОБА_2 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною краткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

На підставі наведеного вище колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції стосовно того, що позивач не надав доказів того, що надані ним документи являються складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, у зв'язку з чим доводи апеляційної скарги позивача в цій частині заслуговують на увагу.

Також колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено належним чином розмір заборгованості відповідача за кредитним договором, оскільки в даному випадку, заборгованість перед Банком в розмірі 19000 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача, не є кредитною заборгованістю, з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», відповідно до заяви позичальника від 24.06.2016 року, надав ОСОБА_2 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування ним в розмірі 34,80 % на рік на суму залишку заборгованості.

З наданих позивачем виписок по картковим рахункам відповідача вбачається, що відповідно до укладеного між сторонами кредитного договору відповідачу було видано кредитну картку НОМЕР_1.

Як вбачається з наданих позивачем виписок за картковим рахунком НОМЕР_1, протягом строку з 24.06.2016 року по 19.06.2017 року вказана кредитна картка, яка була видана відповідачу відповідно її заяви позичальника від 24.06.2016 року, відповідачем не використовувалась, кредитна заборгованість по вказаній карті не рахувалась.

19 червня 2017 року відповідач по справі внесла на кредитну картку НОМЕР_1 власні кошти в розмірі 20000 грн. шляхом поповнення готівкою в терміналі самообслуговування.

Того ж дня відповідач звернулась до відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» та подала заявку на закриття карткового рахунку НОМЕР_1 та переведення власних коштів на інший картковий рахунок НОМЕР_2, та того ж дня, відповідач зняла внесені нею власні кошти в розмірі 19000 грн. з карткового рахунку НОМЕР_1.

Як вбачається з наданих позивачем виписок за картковим рахунком НОМЕР_1, на момент виконання заявки відповідача про закриття карткового рахунку НОМЕР_1 та переведення її власних коштів на інший картковий рахунок НОМЕР_2 на картковому рахунку відповідача НОМЕР_1 було 749,75 грн., тобто переведення Банком неіснуючої суми 19000 грн. на картковий рахунок відповідача НОМЕР_2 не може рахуватися як заборгованість за кредитним договором, яка утворилась у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору.

На підставі наведеного вище колегія суддів приходить до висновку, що позивач по справі, пред'явивши позов до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка утворилась внаслідок технічної помилки Банку та в результаті якої відповідач могла безпідставно набути грошові кошти, обрав невірний спосіб захисту свого порушеного права.

На підставі наведеного вище, колегія суддів вважає за необхідне змінити мотиви відмови в задоволенні позовних вимог позивача, оскільки вважає помилковим висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог позивача та вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову позивача з підстав того, що позивач обрав невірний спосіб захисту свого порушеного права, позову з інших підстав про стягнення грошових коштів з відповідача позивачем не заявлено.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню, а рішення суду підлягає зміні в частині мотивів відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 вересня 2018 року змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 21 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: