Справа № 462/219/18 Головуючий у 1 інстанції: Пилип"юк Г.М.
Провадження № 22-ц/811/2765/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Цяцяка Р.П.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: ОСОБА_1 та її представника Гук Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 18 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обгрунтування позову покликався на те, що згідно договорів купівлі-продажу будинку від 15.11.2015 та купівлі-продажу земельної ділянки від 15.11.2015 він є власником будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . На даний час йому стало відомо про те, що рішенням Залізничного районнного суду м. Львова від 01.06.2012, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 20.09.2012, вирішено вселити ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в житловий будинок АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 не чинити перешкоди ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в користуванні будинком АДРЕСА_1 з відповідними господарськими будівлями та спорудами до нього, земельною ділянкою, площею 0,0472 га. Дане рішення зараз перебуває на виконанні і державний виконавець має намір вселяти ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у його власність у будинок АДРЕСА_1 . На даний час попередні власники зняті з реєстрації у будинку АДРЕСА_1 , відповідачі по справі мають намір вселятися у його будинок з посиланням на вищевказане рішення суду та відкрите виконавче провадження. Оскільки на даний час він є власником даного будинку відповідно до вимог ст. 391 ЦК України він має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 18 жовтня 2018 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 704 грн. 80 коп. судового збору.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що рішенням Залізничного районнного суду м. Львова від 01.06.2012, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 20.09.2012, вирішено вселити ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в житловий будинок АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 не чинити перешкоди ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в користуванні будинком АДРЕСА_1 з відповідними господарськими будівлями та спорудами до нього, земельною ділянкою, площею 0,0472 га. Вказує, що рішення суду не виконано з вини боржників та завдяки невиконанню службових обов`язків державним виконавцем. Відтак, вважає, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення позову. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відзив на апеляційну скаргу не надано.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримали, покликаючись на доводи, викладені у скарзі.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України здійснюється колегією суддів за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам відповідає.

Судом установлено, та підтверджується матеріалами справи, що позивач є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,0472 га за цією ж самою адресою, на підставі договорів купівлі-продажу, укладених 05 листопада 2015 року між ним та ОСОБА_4 (а.с.8-12). Договори є дійсними, в судовому порядку не оскаржуються. У вказаному будинку зареєстрованих осіб немає, одноосібним власником його є позивач.

Також судом установлено, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 01 червня 2012 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 20 вересня 2012 року, вирішено вселити ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в житловий будинок АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 не чинити перешкоди ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в користуванні будинком АДРЕСА_1 з відповідними господарськими будівлями та спорудами до нього, земельною ділянкою, площею 0,0472 га. Дане рішення перебуває на примусовому виконанні.

Також з матеріалів справи убачається, що відповідачі не є членами сім`ї позивача.

З урахуванням цього позивач вважав, що відповідачі чинять йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За змістом зазначеної норми, право членів сім`ї особи на користування жилим приміщенням, що належало їй на праві приватної власності, є похідним від права останньої на користування зазначеною жилою площею і із втратою нею права власності члени її сім`ї втратили право на користування відповідним житлом.

Вказана правова позиція висловлена також у постанові Верховного суду України від 5 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, яку вірно враховано місцевим судом, та від висновків викладених у ній, станом на момент ухвалення рішення Велика Палата Верховного Суду не відходила. Аналогічна правова позиція неодноразово підтримана Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у справах: № 490/13776/13-ц (постанова від 23 січня 2018 року); № 461/3031/14-ц (постанова від 23 січня 2018 року); № 756/1727/16-ц (постанова від 25 квітня 2018 року); № 595/1271/16-ц (постанова від 15 серпня 2018 року); № 465/8613/13-ц (постанова від 27 березня 2019 року), що в силу вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України також враховується судами.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно зі статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частина перша статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Однією із підстав припинення сервітуту, у тому числі особистого, згідно із пунктом четвертим частини першої статті 406 ЦК України, є припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

У пунктах 38, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок, що негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу, поки триває порушення.

Встановивши, що право користування будинком відповідачів було похідним від прав колишнього власника будинку, членом сім`ї якого вони були, а також те, що відповідачі не є членами сім`ї позивача, районний суд зробив обґрунтований висновок про задоволення позову.

При цьому, непроживання відповідачів, приблизно з 2011 року за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що чинилися перешкоди у користуванні даним будинком колишнім його власником, не може мати своїм наслідком обмеження права діючого власника у володінні, користуванні і розпорядженні своїм майном. Колегія суддів звертає увагу також на той факт, що позивач не є учасником справи про вселення у даний будинок відповідачів згідно із рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 01 червня 2012 року.

За таких обставин, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, вірно встановив обставини справи та прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Рішення суду відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів підстав для скасування рішення суду не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 18 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 07.06.2019

Головуючий

Судді