Провадження № 22-ц/812/499/19 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року м. Миколаїв

справа № 489/1997/17-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Лептугою С.С.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»

до ОСОБА_1 та ОСОБА_2

(третя особа - ОСОБА_3)

про звернення стягнення на предмет іпотеки

за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 5 листопада 2018 суддею Рум'янцевою Н.О. в приміщенні цього ж суду (повне судове рішення складено 30 листопада 2018 року),

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позивач зазначав, що 1 грудня 2006 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № CNL-200/428/2006, за яким позичальник отримав 23 000 доларів США кредитних коштів строком до 1 грудня 2016 року. Цього ж дня на забезпечення виконання кредитних зобов'язань між банком та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № PCNL-200/428/2006, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. Кредитні зобов'язання ОСОБА_3 порушував. На підставі договору купівлі-продажу кредитного портфелю та договору про відступлення права вимоги за забезпечувальними договорами, укладеного 24 лютого 2012 року, ТОВ «ОПТ Факторинг Україна» набуло право звернення стягнення на іпотечне майно. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 6 червня 2016 року з ОСОБА_3 на користь банку стягнуто кредитну заборгованість, в тому числі за кредитним договором № CNL-200/428/2006 станом на 13 листопада 2014 року - 354 218, 75 грн. Рішення суду боржником не виконане.

Посилаючись на наявність підстав відповідальності відповідачів, як іпотекодавців, позивач просив звернути стягнення цієї заборгованості на квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, що буде встановлена в ході виконавчого провадження.

ОСОБА_3 залучено до участі у справі як третю особу.

Відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 позов не визнали та посилались на наявність судового рішення про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_3, а також укладення в грудні 2017 року між сторонами меморандуму про співробітництво у сфері врегулювання спірних відносин (договір про реструктуризацію боргу).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 5 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просив рішення скасувати та задовольнити позов. Апелянт не погодився з висновком суду, що наявність судового рішення про стягнення боргу та домовленість про порядок погашення боргу позичальником перешкоджає зверненню стягнення на предмет іпотеки, та посилався на те, що мораторій не позбавляє права іпотекодавця на задоволення його вимог за рахунок іпотечного майна.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виклали власну оцінку доводів позивача та вважали, що задоволення позову призведе до подвійної відповідальності учасників кредитних правовідносин.

В судове засідання апеляційного суду представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином (а.с.118,119). Справу розглянуто за участю відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 та її представника.

Переглянувши справу за наявними в ній та доданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на час розгляду справи діє мораторій на стягнення майна, запроваджений Законом «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», під дію якого підпадають спірні правовідносини. До того ж рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 6 червня 2016 року з ОСОБА_3 стягнуто кредитну заборгованості в цьому ж розмірі.

Проте з таким висновком суду, як підставою для відмови в позові, погодитись не можна.

Так, відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 1049 ЦК).

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина 1 статті 526 ЦК).

Виконання зобов'язань може забезпечуватись, поряд з іншим, заставою (частина 1 статті 546 ЦК)

Відповідно до частини 1 статті 575 ЦК іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (частина 1 статті 572 ЦК, частина 6 статті 3 Закону «Про іпотеку).

За правилами статті 589 ЦК у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 590 ЦК звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. У разі часткового виконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина 5 статті 3 Закону «Про іпотеку»).

За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання (частина 1 статті 7 Закону «Про іпотеку»).

Майновий поручитель (іпотекодавець) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки (статті 11 Закону «Про іпотеку»).

Підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки є невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, а також порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором (статті 12, 33 Закону «Про іпотеку»).

З матеріалів справи вбачається, що 1 грудня 2006 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № CNL-200/428/2006 (далі - Кредитний договір), за яким позичальник отримав 23 000 доларів США кредитних коштів строком до 1 грудня 2016 року (а.с.4-7).

Цього ж дня на забезпечення виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_3 між банком та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № PCNL-200/428/2006 (далі - Договір іпотеки), предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (а.с.8-10).

Статтею 6 Договору іпотеки (пункт 6.1) передбачено, що за рахунок предмета іпотеки можуть бути задоволені вимоги щодо всіх боргових зобов'язань, не сплачених боржником, та інші вимоги. Жодне положення цього договору не може тлумачитись як таке, що обмежує права іпотекодержателя звернутись за захистом своїх прав в порядку, встановленому чинним законодавством (пункт 6.3). Договір діє до повного виконання боргових зобов'язань в повному обсязі та зобов'язань іпотекодавця за цим договором (пункт 9.1 статті 9).

24 лютого 2012 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОПТ Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким останній набув права вимоги до боржників щодо сплати загальної суми заборгованості за кредитами, включаючи суму основного боргу, проценти, нараховані штрафні санкції тощо (стаття 1, пункт 3.3 статті 3) за договорами, перелік яких містить Додаток №1 (а.с.21-27). Відповідно до Додатку №1 за №36 зазначено Кредитний договір (а.с.28).

Того ж дня між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОПТ Факторинг Україна» укладено договір про відступлення права вимоги за забезпечувальними договорами, в тому числі за Договором іпотеки (а.с.29-30,31).

Боржник ОСОБА_3 кредитні зобов'язання виконував неналежним чином та станом на 13 листопада 2014 року мав заборгованість за основним кредитом, процентами, пенею в загальному розмірі 1 065 870,13 грн. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 6 червня 2016 року зменшено розмір нарахованої пені та з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» стягнуто, в тому числі за кредитним договором № PCNL-200/428/2006, кредитна заборгованість в розмірі 354 218, 75 грн. (а.с. 12-15).

Рішення суду в повному обсязі не виконане.

29 грудня 2017 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ОСОБА_3 за участю майнових поручителів, в тому числі ОСОБА_2 та ОСОБА_1, укладено меморандум про співробітництво у сфері врегулювання спірних відносин (далі - Меморандум)(а.с. 81-82).

За змістом пунктів 3, 5 Меморандуму його укладено з метою визначення порядку виконання судового рішення на підставі виконавчого листа, виданого 3 серпня 2016 року на суму 354 218,75 грн. на підставі судового рішення від 6 червня 2016 року. Сторони узгодили порядок внесення ОСОБА_3 щомісячних платежів та їх розмір за графіком на строк до 29 листопада 2019 року (а.с. 83,84).

Пунктом 7 Меморандуму передбачено, що ним не вноситься будь-яких змін та/чи доповнень до Кредитного договору.

Встановлені обставини свідчать про те, що відповідно до статей 572, 589, 590 ЦК та статті 33 Закону «Про іпотеку» ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набуло право на звернення стягнення кредитної заборгованості ОСОБА_3, на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1.

При цьому наявність судового рішення щодо стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_3, яке не виконане боржником, не позбавляє позивача права на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Отже, стягнення заборгованості за основним зобов'язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов'язання, яким, зокрема, є іпотека. Судове рішення не припиняє грошового зобов'язання боржника та не припиняє іпотеку.

Така правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом України та Верховним Судом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16), постанова від 10 січня 2019 року у справі № 585/1384/15-ц, пункт 63).

Не змінює правовідносини сторін і укладення у грудні 2017 року Меморандуму. Цей Меморандум хоча й укладався за участю відповідачів, але стосується лише обов'язків боржника ОСОБА_3 щодо виконання ним рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 6 червня 2016 року та є фактично узгодженим між позивачем та боржником розстроченням виконання судового рішення.

Зміни до Кредитного договору Меморандум не вносив. Права та обов'язки майнових поручителів (іпотекодавців) ним не оговорювались та не змінювались.

Отже, наявність судового рішення про стягнення кредитного боргу з ОСОБА_3 та укладений у грудні 2017 року Меморандум щодо розстрочення виконання судового рішення та строків внесення боржником коштів на виконання судового рішення не припиняє обов'язків іпотекодавців.

При відсутності доказів виконання боржниками зобов'язань за кредитними договорами, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності судового рішення про стягнення заборгованості, виконання якого розстрочено за згодою сторін, суперечить вимогам цивільного законодавства (постанова від 10 січня 2019 року у справі № 585/1384/15-ц, пункт 67).

Відповідно до частини 1 статті 39 Закону «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; спосіб реалізації предмета іпотеки та інше (за необхідністю).

За розрахунком позивача станом на 19 березня 2019 року заборгованість ОСОБА_3 з сум боргу, визначеного судом, з урахуванням сплачених за умовами Меморандуму складає 267 252,08 грн., в тому числі 142 252,72 грн. за основним кредитом та 124 999,36 грн. пені (а.с.137 зворот).

У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів, ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій (частина 2 статті 39 Закону «Про іпотеку).

Разом з тим, 7 червня 2014 року набув чинності Закон «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон), за яким не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається, зокрема предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Судом встановлено, що площа квартири АДРЕСА_1 не перевищує 140 кв.м. Іншого житлового приміщення у власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 немає (а.с.131,132).

Під мораторієм у цивільному законодавстві (пункт 2 частини 1 статті 263 ЦК) розуміється відстрочення виконання зобов'язання, що відповідає й лексичному значенню цього слова.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом, не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно.

Відповідно до статті 4 Закону протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Отже, наявність мораторію призводить до неможливості протягом його дії виконати рішення про звернення стягнення на таке майно.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 23 вересня 2015 року (справа № 6-1196цс15), від 10 червня 2015 року (справа № 6-2096цс16).

На підставі викладеного висновок суду першої інстанції про те, що дія Закону унеможливлює задоволення позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про звернення стягнення на предмет іпотеки, вимогам закону не відповідає.

Оскільки суд першої інстанції відмовив в задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» з підстав, які не позбавляють позивача права на звернення стягнення на предмет іпотеки, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про часткове задоволення вимог позивача.

Водночас виконання судового рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону підлягає зупиненню.

Згідно зі статтею 141 ЦПК між сторонами підлягають розподіленню судові витрати, сплачені позивачем при подачі позовної заяви та апеляційної скарги. Враховуючи, що позов про звернення стягнення на предмет іпотеки скарги подано після стягнення кредитної заборгованості в грошовому виразі, такі вимоги оплачуються судовим збором як вимоги немайнового характеру (1600 грн. + (1600 х 150%) = 4 000 грн.). Зупинення виконання судового рішення на принцип розподілу судових витрат не впливає.

Отже, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню по 2000 грн. з кожного.

Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 5 листопада 2018 року скасувати та постановити нове рішення.

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задовольнити частково.

Звернути стягнення за кредитним договором № CNL-200/428/2006, укладеним 1 грудня 2006 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3, кредитної заборгованості станом на 19 березня 2019 року в розмірі 267 252,08 грн., в тому числі 142 252,72 грн. за основним кредитом та 124999,36 грн. за пенею, на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, проживає в АДРЕСА_1), та ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_2 проживає в АДРЕСА_1), відповідно до договору іпотеки № РCNL-200/428/2006 (майнової поруки) від 1 грудня 2006 року, шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог Закону «Про іпотеку» за ціною, визначеною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Зупинити виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Стягнути зі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» по 2 000 грн. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 22 березня 2019 року.