ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

01 липня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 739/1695/18

Головуючий у першій інстанції - Кочура О. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/849/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Дігтярівський навчально-виховний комплекс Новгород-Сіверської районної ради Чернігівської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: відділ освіти Новгород-Сіверської районної державної адміністрації Чернігівської області,

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 17 квітня 2019 року (ухвалене о 10:37, повний текст рішення складено 26 квітня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Дігтярівського навчально-виховного комплексу Новгород-Сіверської районної ради Чернігівської області про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила:

- скасувати наказ про її звільнення з посади вчителя української мови та літератури Дігтярівського навчально-виховного комплексу Новгород-Сіверської районної ради Чернігівської області від 28.08.2018 № 18;

- поновити її на посаді вчителя української мови та літератури Дігтярівського навчально-виховного комплексу Новгород-Сіверської районної ради Чернігівської області;

- стягнути на її користь з Дігтярівського навчально-виховного комплексу Новгород-Сіверської районної ради Чернігівської області середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 7 000 грн.

Позов обґрунтовувала тим, що вона 02.03.2018 була переведена на посаду вчителя української мови та літератури в Дігтярівському НВК Новгород-Сіверської районної ради Чернігівської області, з якої 31.08.2018 була звільнена та отримала на руки трудову книжку. Вважає, що її як одиноку матір звільнено з посади незаконно, з порушенням вимог ст. 184 КЗпП України без обов`язкового працевлаштування.

Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 17.04.2019 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на те, що позиція суду першої інстанції є необґрунтованою, а оскаржуване рішення передчасним, винесеним з порушенням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням всіх фактичних обставин справи, суд не дослідив та не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам та обставинам.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що керівництво відповідача було обізнане про обов`язкове працевлаштування позивачки на посаді з аналогічним робочим навантаженням та заробітною платою у разі звільнення останньої, чого свідомо не було зроблено.

Позивачка зазначає, що інспекційним відвідуванням навчального закладу Управлінням Держпраці у Чернігівській області було встановлено, що при її звільненні порушено вимоги ч. 3 ст. 184 КЗпП України, оскільки звільнення працівника, який має статус «одинока мати» у цьому випадку допускалося тільки з обов`язковим працевлаштуванням, чого не відбулося, що відображено у відповідному приписі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Дігтярівського НВК Новгород-Сіверської районної ради Чернігівської області - адвокат Мірошниченко О.А. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване, ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Звертає увагу, що при застосуванні норм права до спірних правовідносин районним судом були вірно враховано висновки Верховного Суду України та Верховного Суду, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини. Відповідач зазначає, що позивачка помилково вважає, що у разі звільнення вона повинна бути обов`язково працевлаштована на посаді саме з аналогічним робочим навантаженням та заробітною платою.

Вказує, що позивачкою вимоги про виконання відповідачем обов`язку по її працевлаштуванню не заявлялось, строковий трудовий договір позивачкою не визнавався недійсним у частині визначення строку.

Звертає увагу, що ще у червні 2018 року було відомо про розподіл педагогічного навантаження між вчителями, особисті підписи позивачки стоять на кожному з цих документів. Правом внести пропозиції щодо зміни у розподілі навантаження між педагогічними працівниками та продовження з строкового трудового договору ОСОБА_1 не скористалась, а навпаки написала заяву про звільнення у зв`язку із закінченням трудового договору, відразу стала на облік до фонду зайнятості як безробітна та отримувала допомогу по безробіттю.

У даному випадку звільнення позивачки у зв`язку із закінченням строку строкового трудового договору не є ініціативою роботодавця, а є лише наслідком спливу строку дії строкового трудового договору та власного бажання працівника підтвердженого письмовою заявою. Отже вимоги позивачки про скасування наказу про звільнення та поновлення її на роботі на посаді, яку вона обіймала до звільнення, є необґрунтованими, протизаконними та такими, що не підлягають задоволенню.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивачки відбулося з її власної ініціативи на підставі поданої нею заяви про звільнення у зв`язку із закінченням терміну дії трудового договору згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України, тобто на законних підставах.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що згідно наказу директора Дігтярівського НВК Новгород-Сіверської районної ради Чернігівської області №15 від 14.08.2017 ОСОБА_1 , учитель української мови та літератури, приступила до виконання службових обов`язків з 16.08.2017 після виходу із соціальної відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку з 12 тарифним розрядом (а.с. 16).

Наказом Дігтярівського НВК Новгород-Сіверської районної ради Чернігівської області від 28.02.2018 № 4 ОСОБА_1 , учителя російської мови та зарубіжної літератури, переведено з 02.03.2018 по 31.08.2018 на посаду вчителя української мови та літератури на неповне тижневе навантаження з 12 тарифним розрядом, на підставі письмової заяви останньої від 28.02.2018 (а.с. 7, 17, 18, 36).

Загальними зборами Дігтярівського НВК, оформленими протоколом № 3 від 13.06.2018, серед іншого, було постановлено педагогічним працівникам ознайомитися та взяти до відома орієнтовне попереднє педагогічне навантаження на 2018/2019 навчальний рік, а також внести пропозиції щодо його корегування (а.с. 31-35).

Наказом Дігтярівського НВК Новгород-Сіверської районної ради Чернігівської області від 12.06.2018 № 195 «Про попереднє навантаження вчителів навчально-виховного комплексу» усіх вчителів, у тому числі, ОСОБА_1 , було ознайомлено з орієнтовним попереднім навантаженням на 2018-2019 навчальний рік, що викладено у додатку до цього наказу (а.с. 36а-40).

Наказом Дігтярівського НВК Новгород-Сіверської районної ради Чернігівської області від 28.08.2018 № 17 ОСОБА_1 , заступника директора з виховної роботи, звільнено із займаної посади 29.08.2018 у зв`язку з виходом із соціальної відпустки основного працівника згідно з п. 2 ст. 36 КЗпП України, на підставі її письмової заяви від 28.08.2018 (а.с. 19, 21).

31.08.2018 ОСОБА_1 звернулася з письмовою заявою про звільнення її 31.08.2018 з посади учителя української мови та літератури у зв`язку із закінченням терміну дії трудового договору згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України (а.с. 20).

На підставі вказаної заяви наказом директора Дігтярівського НВК Новгород-Сіверської районної ради Чернігівської області від 31.08.2018 № 18 ОСОБА_1 , учителя української мови, звільнено 31.08.2018 з займаної посади у зв`язку із закінченням терміну трудового договору згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України; централізованій бухгалтерії відділу освіти Новгород-Сіверської районної адміністрації доручено здійснити оплату праці відповідно до вимог чинного законодавства (а.с. 22). У трудовій книжці позивачки зроблено відповідний запис (а.с. 7).

ОСОБА_1 на дату звільнення з посади мала статус «одинока мати», що підтверджується свідоцтвом про народження дитини, Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, а також актом інспекційного відвідування юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю №25-16-018/0657 від 27.09.2018 (а.с. 5-6, 56-58).

27.09.2018 комісією Дігтярівського НВК складено акт про те, що 27.09.2018 здійснено дзвінок ОСОБА_2 , якій було запропоновано приїхати до школи для обговорення подальшого працевлаштування, директором школи запропоновано 0,5 ставки заступника директора з навчально-виховної роботи, на що позивачка відповіла відмовою (а.с. 41).

У подальшому комісією Дігтярівського НВК 26.09.2018, 01.10.2018 та 02.10.2018 були складені акти про те, що комісією були здійснені виїзди за місцем проживання ОСОБА_1 та телефонні дзвінки, однак остання дверей не відкрила та для розмови не вийшла, на телефонні дзвінки не відповідала і не передзвонювала (а.с. 42-44).

28.09.2018 керівництвом відповідача ОСОБА_1 направлено Укрпоштою та Новою Поштою письмову пропозицію про працевлаштування від 27.09.2018 № 77/01-45, яку остання згідно онлайн сервісу відслідковування відправлень Нової Пошти отримала того ж дня (а.с. 24-28). Також листи-повідомлення про можливість подальшого працевлаштування були направлені відповідачем на адресу ОСОБА_1 09.10.2018, 12.10.2018 та 02.11.2019 (а.с. 63-67).

05.10.2018 директором Дігтярівського НВК Новгород-Сіверської районної ради Чернігівської області видано наказ № 295 про збереження середньої заробітної плати ОСОБА_1 на період її працевлаштування не більше ніж на три місяці з дня закінчення дії трудового договору. Доручено централізованій бухгалтерії відділу освіти Новгород-Сіверської районної адміністрації Чернігівської області виплатити з 01.09.2018 середню заробітну плату за період працевлаштування ОСОБА_1 відповідно до вимог чинного законодавства (а.с. 23, 45, 61-62, 68).

Згідно повідомлення Новгород-Сіверської районної філії Чернігівського обласного центру зайнятості від 30.11.2018 № 30.02/196 з 04.09.2018 ОСОБА_1 було надано статус безробітної та під час перебування на обліку їй було запропоновано вакансію до Дігтярівського НВК, але остання від запропонованої роботи відмовилась у зв`язку з низькою заробітною платою, яка була на попередньому місці роботи (а.с. 70).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положеннями ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, зокрема таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Вказане узгоджується з правовою позицією Європейського суду з прав людини в п. 45 рішення від 10 квітня 2008 року в справі «Вассерман проти Росії», згідно з якою засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

У ст. 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору (п. 2, 3 ст. 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Вирішуючи питання про припинення строкового трудового договору, у разі надання права працівнику ставити питання про його продовження, однак якщо працівник таке право не використав, трудові відносини між сторонами контракту припинилися і фактично не тривали на час закінчення дії строкового договору, власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган має підстави звільнити працівника у зв`язку з закінчення строку трудового договору.

Як було встановлено судом, наказом Дігтярівського НВК Новгород-Сіверської районної ради Чернігівської області від 28.02.2018 № 4 ОСОБА_1 , учителя російської мови та зарубіжної літератури, переведено з 02.03.2018 по 31.08.2018 на посаду вчителя української мови та літератури.

31.08.2018 ОСОБА_1 звернулася з письмовою заявою про звільнення її 31.08.2018 з посади учителя української мови та літератури у зв`язку із закінченням терміну дії трудового договору згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України, на підставі якої наказом директора Дігтярівського НВК Новгород-Сіверської районної ради Чернігівської області від 31.08.2018 № 18 остання була звільнена з займаної посади 31.08.2018 у зв`язку із закінченням терміну трудового договору згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Станом на день закінчення строку трудового договору трудові відносини між сторонами фактично не тривали, позивачка була відсутня на робочому місці, відповідачем їй направлялись листи-повідомлення про подальше працевлаштування та здійснювались телефонні дзвінки, натомість ОСОБА_1 пропозицій щодо зміни педагогічного навантаження на новий 2018-2019 навчальний рік не подала, надала письмову заяву про її звільнення з посади за п. 2 ст. 36 КЗпП України та від подальшого працевлаштування, запропонованого відповідачем та центром зайнятості, відмовилась.

Таким чином, районний суд дійшов вірного висновку про те, що звільнення позивачки відбулось із дотриманням вимог трудового законодавства, а тому підстави для скасування наказу про її звільнення та поновлення на роботі відсутні.

Згідно з ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - ч. 6 ст. 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 9 постанови від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» звільнення на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, зокрема, вагітних жінок провадиться з обов`язковим працевлаштуванням. Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов`язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров`я). Передбачені ч. 3 ст. 184 КЗпП України гарантії поширюються і на випадки звільнення у зв`язку з закінченням строку договору зазначених працівників, коли вони були прийняті на сезонні роботи.

Таким чином, ч. 3 ст. 184 КЗпП України встановлено гарантії для окремих категорій працівників, а саме: заборонено звільнення, зокрема, вагітної жінки та передбачено обов`язкове працевлаштування у випадках її звільнення після закінчення строкового трудового договору. Невиконання підприємством (установою, організацією), яке провело звільнення, обов`язку по працевлаштуванню протягом трьох місяців є підставою для покладення на нього відповідно до ч. 2 ст. 232 КЗпП України обов`язку надати на цьому або іншому підприємстві роботу, яку може виконувати працівниця, а не про поновлення на попередній роботі. Оскільки згідно з ст. 235 зазначеного Кодексу підставою для поновлення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав, то у разі невиконання власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом протягом трьох місяців обов`язку по працевлаштуванню звільненого працівника за п. 2 ст. 36 КЗпП України, зокрема вагітної жінки, за заявою такої особи може вирішуватися спір не про поновлення на роботі, а про виконання зобов`язання по працевлаштуванню.

Проте, як вбачається із позовної заяви ОСОБА_1 не заявлялось вимог про виконання відповідачем зобов`язання по працевлаштуванню.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 15.10.2013 № 21-303а13, в якій були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини, та підтверджена постановою Верховного Суду від 16.01.2018 у справі № 175/167/16-ц, а також Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступу від неї під час перегляду справи № 759/19440/15-ц (постанова від 16.05.2018) з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції ч. 3 ст. 184 КЗпП України.

Отже, враховуючи встановлені обставини справи, вищевказані норми матеріального права та правові висновки Верховного Суду, звільнення ОСОБА_1 відбулося відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України, що не суперечить вимогам ч. 3 ст. 184 КЗпП України, яка передбачає можливість звільнення одиноких матерів після закінчення строкового трудового договору, при цьому головною умовою можливості такого звільнення є імперативна вимога щодо обов`язкового працевлаштування такої жінки зі збереженням середньої заробітної плати протягом трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Разом з тим позовних вимог про виконання відповідачем зобов`язання по працевлаштуванню позивачка не заявляла.

Доводи апеляційної скарги про те, що керівництво відповідача було обізнане про обов`язкове працевлаштування позивачки на посаді з аналогічним робочим навантаженням та заробітною платою у разі звільнення останньої, чого свідомо не було зроблено, не є слушними з огляду на неналежний спосіб захисту порушених, на думку позивачки, законних прав та інтересів останньої.

Посилання заявниці на те, що інспекційним відвідуванням навчального закладу Управлінням Держпраці у Чернігівській області було встановлено порушення вимог ч. 3 ст. 184 КЗпП України при її звільненні, оскільки звільнення працівника, який має статус «одинока мати» у цьому випадку допускалося тільки з обов`язковим працевлаштуванням, чого не відбулося, що відображено у відповідному приписі, також не можуть бути підставою для скасування вірного судового рішення, оскільки вказаним приписом не встановлено порушень при винесенні наказу про звільнення позивачки.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ґрунтується на вимогах закону, рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а рішення районного суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 17 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Судді: