Номер провадження: 22-ц/813/626/19
Номер справи місцевого суду: 520/1556/18
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Ющак А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про стягнення моральної шкоди,

встановив:

08 лютого 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , звернулися до суду з позовом до Головного управління національної поліції (далі - ГУНП) в Одеській області про відшкодування моральної шкоди у розмірі 50000 грн.

Позовна заява мотивована тим, що позивач ОСОБА_1 звертався до Київського районного суду м.Одеси з відповідною скаргою на бездіяльність слідчого СВ Київського ВП у м.Одесі ГУНП в Одеській області і ухвалою слідчого судді Київського районного суду м.Одеси скарга ОСОБА_1 була задоволена, визнано бездіяльність слідчого та його зобов`язано вчинити певні дії.

Однак станом на січень 2018р. строк розслідування складає 38 місяців і рішення по справі упродовж розумних строків не прийнято. Позивачі вважають, що така бездіяльність спричинила їм моральну шкоду у сумі 50000 грн., яку просили стягнути на їх користь з відповідача, посилаючись на ст. 1174 ЦК України.

До суду першої інстанції надійшло клопотання від представника ГУНП в Одеській області, в якому він просив залучити відповідачем по справі Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області (а.с.44-45), однак ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 18 травня 2018р. у задоволенні вказаного клопотання було відмовлено.

В судовому засіданні ОСОБА_1 позов підтримав, просив його задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 травня 2018 року та постановлення нового - про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02.07.2018 року було відкрито апеляційне провадження, та ухвалою того ж суду від 06.08.2018 року було призначено апеляційний розгляд справи, який з поважних причин неодноразово відкладався.

Крім того, Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, якийзабезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 статті 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду, справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018р. №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 14.01.2019 року визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі головуючого Сегеди С.М. та суддів Гірняк Л.А., Цюри Т.В., що стало підставою для прийняття справи до провадження, а також призначення її до розгляду на 14 березня 2019 року, на 15.00 год., про що була постановлена відповідна ухвала (а.с.104-105), а в подальшом, через велике навантаження справ на суддів цивільної палати, розгляд справи з поважних причин був відкладений на 11.06.2019 року, на 17.00 год.

Колегія суддів зазначає, що до суду апеляційної інстанції в зазначений день і час: 11.06.2019 року, на 17.00 год. учасники справи не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання (а.с. 114-116).

Проте, позивач ОСОБА_1 тричі подавав до суду апеляційної інстанції заяви про розгляд справи без його участі (а.с. 99, 110, 117).

З цих підстав, та з врахуванням строків розгляду справи в суді апеляційної інстанції, в якій справа перебуває на розгляді вже майже рік, у тому числі через ліквідацію апеляційного суду Одеської області, колегія суддів дійшла висновку про необхідність слухання справи у відсутність її учасників, неявка яких до суду визнана судом неповажною, на підставі наявних у справі доказів.

При цьому, колегія суддів зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Колегія суддів також виходить із того, що у своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінки компетентних органів влади.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 року у справі «Пономарьова проти України» та у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2019 року, справа № 922/4244/17 зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Таким чином, аналіз викладених вище обставин в їх сукупності дає підстави стверджувати про неналежне здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків, за винятком позивача ОСОБА_1 .

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст.ст. 268, 382 ЦПК України, в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, та на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З цих підстав, датою складення цього судового рішення є 19.06.2019 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги були пред`явлені до ГУНП в Одеській області в той час, як завдана моральна шкода позивачам, яка на їх думку пов`язана з неналежним виконанням посадових обов`язків посадовими особами державних органів, має відшкодовуватись за рахунок державного бюджету, із залученням до участі у справі Державної казначейської служби України, як то передбачено ст. 1174 ЦК України.

Однак, оскільки останній не був залучений до участі у справі, підстав для стягнення моральної шкоди з відповідача - ГУНП в Одеській областіматеріали справи не містять.

Проте, з таким висновком суду не погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою слідчого судді Київського районного суду м.Одеси від 06.02.2018 року у справі № 520/5247/15-к задоволено скаргу ОСОБА_1 та визнано бездіяльність слідчого, який здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні №0004695, що полягає у ненаданні позивачу ОСОБА_1 відповіді на клопотання від 01.02.2018р. за №У-262 про надання йому постанови про призначення у справі додаткової СМЕ (а.с.14).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , посилались на те, що внаслідок незаконної бездіяльності посадових осіб Київського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області їм завдано моральну шкоду, яку вони оцінюють в розмірі 50000 грн. та яку в повному обсязі просять стягнути на їх користь з відповідача.

Ухвалюючи рішення у справі про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що у відповідності до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, шкода відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Оскільки у справі, яка розглядається, з`ясовано, що підставою для відшкодування шкоди є протиправна бездіяльність відповідних посадових осіб слідчого відділу Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області, в частині невиконання своїх службових обов`язків, то відсутні спеціальні підстави для застосування ч.1 ст. 1176 ЦК України.

З цих підстав, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 ст. 1176 ЦК України, згідно якої шкода в такому випадку відшкодовується на загальних підставах, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами, що передбачено статтями 1173, 1174 ЦК України.

Так, шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі відшкодовується державою незалежно від вини цих органів.

З підстав викладеного, та у відповідності до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, суд дійшов висновку про те, що завдана позивачам шкода має бути відшкодована не органами ГУНП в Одеській області, а за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

При цьому суд вказав, що для забезпечення безспірного списання коштів Державного бюджету України згідно з пунктом 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 р. № 845, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 р. № 45, в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.

Аналогічна позиція зазначена і в ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» - виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, на яку посилаються позивачі в позові.

Певна правова позиція, висловлена й Верховним Судом 14.02.2018 року у справі № 521/10640/15-ц, провадження № 61-111св18, в якій зазначено, що відповідно до вимог статті 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна, шляхом списання казначейством України із державного бюджету як органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Однак, оскільки звертаючись до суду з даним позовом, позивачі в якості відповідача зазначили лише ГУНП в Одеській області, та не залучили в якості співвідповідача Державну казначейську службу України, як орган, на який законом покладено обов`язок безспірного списання коштів державного бюджету, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог.

Проте, з такими висновками суду колегія суддів не погоджується, виходячи за наступних підстав.

Так, у відповідності до положень ст.ст.1173, 1174 ЦК України, які регламентують порядок відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, та вважаючи, що такими неправомірними діями повноважної особи ГУНП в Одеській області позивачам заподіяно моральну шкоду, останні звернулись з даним позовом, вважаючи, що безпосередньо діями ГУНП в Одеській області їм була заподіяна моральна шкода.

Однак, апеляційний суд зазначає, що статтею 1167 ЦК України передбачені підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, згідно якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до положень даної статті, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Таким чином, саме позивачі повинні довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Положеннями ст.56 Конституції України передбачено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових і службових осіб органів державної влади або місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

У відповідності до ст.ст. 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також посадовою або службовою особою вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів, а також вини цієї посадової або службової особи.

Фактичною підставою для застосування вказаного виду відповідальності є наявність в діях особи складу цивільного правопорушення, складові якого у сукупності надають право на відшкодування завданої шкоди (шкода, протиправна поведінка, причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою).

Органи поліції не належать до суб`єктів відповідальності за нормами статей 1173, 1174 ЦК України, у зв`язку із тим, що не мають статусу органів, які реалізують надані державою функції і повноваження у сфері управління, однак такими органами є державні адміністрації та органи місцевого самоврядування.

Таким чином, оскільки загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, передбачені ст. 1167 ЦК України, про що зазначено вище, то при встановленні спричинення шкоди ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , стягнення повинно проводитись не з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, а з рахунків винних органів, як розпорядників бюджетних коштів, рахунки яких відкриті в територіальному органі Державної казначейської служби України (тобто безспірне списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти бюджетних установ).

Отже, окремі юридичні особи, в тому числі, ГУНП в Одеській області, самостійно несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями, є розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та шкода, у разі дійсного його заподіяння, повинна відшкодовуватись з рахунків таких органів, тобто за рахунок бюджетів, передбачених для вказаних органів, а останні зобов`язані вжити всіх заходів щодо забезпечення відповідних асигнувань.

Таких правових позицій дотримується Верховний Суд в Постанові від 01 серпня 2018 року, справа № 520/4116/16-ц, провадження № 61-3767св18.

З огляду на викладене, позивачі повинні довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак, матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювача та шкодою, на яку посилаються позивачі. Тобто, позивачі не надали суду достатніх і допустимих доказів на підтвердження завдання їм неправомірними діями співробітниками ГУНП в Одеській області моральної шкоди, тим більше моральної шкоди їх малолітній доньці - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім того, слід зазначити, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (ч.1 ст.1 КПК України).

У відповідності до ч.1 ст. 24 КПК України, кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 130 КПК України шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом. Тобто, КПК України встановлена певна процедура подання клопотання слідчому, який здійснює досудове розслідування у кримінальному проваджені, про вчинення тих чи інших процесуальних дій.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 скористались вище визначеною процедурою та оскаржили бездіяльність слідчого ГУНП в Одеській області, та у відповідності до КПК України поновили своє право на зобов`язання слідчого СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області вчинити певні дії.

Отже, сам факт визнання бездіяльності слідчого та зобов`язання ухвалою суду зобов`язати його розглянути клопотання ОСОБА_1 у кримінальному провадженні не свідчить про протиправність дій посадових осіб ГУНП в Одеські області та завдання моральної шкоди позивачам, враховуючи, що права та інтереси позивачів були поновлені.

Крім того, колегія суддів зазначає, що лише незгода позивачів з прийнятими працівниками ГУНП в Одеській області процесуальними рішеннями і діями, які були ними оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження.

Саме до вказаного правового висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 30 січня 2019 року по справі №199/1478/17.

Згідно ч.ч. 5,6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ч.ч.1,4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Разом з тим, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У зв`язку з викладеним, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, рішення суду скасувати і прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог позивачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє також в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , слід відмовити через їх безпідставність.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 травня 2018 року скасувати і прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити через їх безпідставність.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п/п а-г п.2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра