П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 239/367/17

Номер провадження 22-ц/804/1660/19

Донецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ткаченко Т.Б. (суддя-доповідач), Кочегарової Л.М., Попової С.А.,

секретар судового засідання - Герасимова Г.Є.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 03 квітня 2019 року, у складі судді Капітонова В.І., повний текст рішення складено 12 квітня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про стягнення коштів,

В с т а н о в и в:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути кошти в сумі 32734 грн., які неправомірно утримує остання, та складаються із коштів, що повинна сплатити відповідач за оренду павільйону.

В мотивування позову зазначив, що має у приватній власності будівлі і споруди, торгівельні павільйони, розташовані на належній йому земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , які передає в оренду за цільовим призначенням - для розміщення торгівельних місць та функціонування міського ринку. Для здійснення торгівельної діяльності у період з 01 жовтня 2015 року по 06 квітня 2017 року відповідач без правових підстав займала павільйон № 10 у п`ятому ряді. Напочатку жовтня 2015 року позивач запропонував відповідачу узгодити правовідносини по використанню майна, надавши проект договору оренди, від підписання договору оренди та здійснення оплати за користування приміщенням остання відмовилась. На підставі рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 20 липня 2016 року, залишеного без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій, у справі № 239/687/15-ц про зобов`язання відповідача звільнити торгівельний павільйон, в квітні 2017 року торгівельний павільйон звільнено, оглянуто та прийнято комісією. Позивач, посилаючись на положення ст. ст. 1212-1214 ЦК України вказує, що у період з 01 жовтня 2015 року по 06 квітня 2017 року відповідачем неправомірно утримувались грошові кошти в сумі 32734 грн. за оренду торгівельного павільйону площею 25 кв.м, із розрахунку орендної плати 1850 грн. щомісячно. За цей період відповідачем сплачено орендну плату у жовтні 2015 року - 206 грн., у листопаді 2015 року - 360 грн.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 03 квітня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставинам, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі.

Зокрема зазначив, що судом першої інстанції не звернуто увагу на те, що рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 20 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 04 жовтня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 квітня 2017 року, встановлено, що ОСОБА_2 безпідставно займає спірний павільйон, належний позивачу, права на його користування у неї немає.

Відповідач отримувала проекти договорів оренди павільйону, однак жодних дій по укладанню договору та оформленню права користування не здійснила. З моменту зайняття відповідачем торгівельного павільйону у позивача з`явилось правомірне очікування на отримання орендної плати.

Суд дійшов невірного висновку про те, що позивачу необхідно довести, що з 04 жовтня 2016 року він не мав можливості реалізувати своє право на повернення приміщення.

Вказує, що суд безпідставно послався на те, що позивач не заявляв вимог в порядку ст.1214 ЦК України.

Також зазначає, що збереження відповідачем грошових коштів, які необхідно було сплатити позивачу в якості орендної плати, є її незаконним збагаченням внаслідок безоплатного користування торгівельним павільйоном без належного оформлення. Відповідачем не спростовано розрахунок розміру доходу та не надано розрахунок іншого розміру орендної плати.

Відповідно до положень ст.360 ЦПК України представником відповідача - Романовим В.А. на адресу апеляційного суду направлено відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що позивач раніше звертався до суду з позовом про стягнення збитків, в задоволенні якого останньому відмовлено оскільки ним не було надано документів на підтвердження договірних відносин з відповідачем.

Норми, на які посилається позивач у даній справі, мають на увазі безпідставне отримання майна від потерпілого та подальше його зберігання. В даному випадку позивач ніяких грошових коштів ОСОБА_2 не передавав, належні йому грошові кошти остання не зберігала, тобто підстави для застосування положень глави 83 ЦК України відсутні, що правомірно встановлено судом.

Законодавець визначає одержання прибутків безпідставним лише за умови, коли набувач майна знав або повинен був знати про безпідставність його набуття. За даних обставин, користуванням торгівельним павільйоном, у ОСОБА_2 з позивачем виникли відносини оренди нежитлового приміщення, про що зазначає останній у позові та в апеляції. Оскільки договір оренди між сторонами не укладався і, відповідно, не обумовлювався розмір плати за користування майном, сума грошових коштів, яку просить стягнути позивач нічим не обґрунтована. Твердження позивача щодо визначення розміру доходу, одержаного відповідачем за користування від безпідставно набутого майна, виходячи з розміру орендної плати зазначеної у договорі, який пропонувався укласти ОСОБА_2 та виходячи з розміру орендної плати зазначеної у договорах, укладених з іншими суб`єктами підприємницької діяльності, є необґрунтованими.

В апеляційному суді позивач ОСОБА_1 надав пояснення, аналогічні доводам, викладеним в апеляційній скарзі. Пояснив також, що до жовтня 2015 року ОСОБА_2 щомісячно сплачувала за користування торгівельним павільйоном по 360 грн. З жовтня 2015 року, у зв`язку зі зміною оподаткування його діяльності, він підвищив розмір оплати за користування торгівельними павільйонами, запропонував відповідачу укласти договір оренди та сплачувати по 1850 грн. щомісячно. Остання відмовилась укласти договір оренди, не здійснювала оплату за користування торгівельним павільйоном, лише в жовтні 2015 року сплатила 206 грн., а в листопаді - 360 грн. Після розгляду касаційним судом справи за його позовом про зобов`язання ОСОБА_2 звільнити торгівельний павільйон, 06 квітня 2017 року за участю комісії були зламані двері та звільнено павільйон від речей відповідача.

В апеляційному суді відповідач ОСОБА_2 пояснила, що вона користувалась торгівельним павільйоном № 10 в п`ятому ряду на ринку більш 10 років, сплачувала орендну плату, розмір якої становив в останні роки 360 грн. в місяць. В жовтні 2015 року позивач збільшив її розмір з урахуванням сплати податків до 540 грн., запропонував укласти договір оренди, надав декілька проектів договорів оренди. Вона отримувала проекти договорів оренди, але укладати договори відмовилась. Після набрання чинності рішення суду, яким її було зобов`язано звільнити торгівельний павільйон, вона рішення не виконувала до перегляду вказаного рішення судом касаційної інстанції, а 3 квітня 2017 року позивач зламав двері павільйону та вивіз належні їй речі. Пояснила також, що вона щомісячно сплачувала позивачу орендну плату у розмірі 360 грн., але останній квитанції їй не видавав, тому підтвердити ці обставини вона не може.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника - Лобанової І . Р ., які просили апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, заперечення відповідача та її представника відповідача - Романова В.А., які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду - без змін, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду - скасуванню, з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає повністю.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником будівель і споруд, а саме торгівельного павільйону А?-1, м`ясоконтрольна станція А-1, вбиральня У-1, складські приміщення - Д?-1, Д??-1, Д???-1, паркан N?, замощення -1, та земельної ділянки, на якій розташовані будівлі і споруди, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку.

ОСОБА_1 надає в оренду нежитлові приміщення, а саме павільйони, за адресою: АДРЕСА_1 , що не оспорювалось сторонами.

Рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 20 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, зобов`язано, зокрема, ОСОБА_2 усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом звільнення торгівельного павільйону №10 ряд №5 на території Новогродівського міського ринку в м.Новогродівка, вул.Паркова ( Леніна ) 40, від товару, речей обладнання, тощо, протягом десяти днів, з дня набрання законної сили рішення по справі. В частині позовних вимог про стягнення збитків відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення збитків, суд виходив з того, що позивачем не було надано яких - небудь документів, що підтверджують договірні відносини між ним та відповідачами (договір оренди павільйонів, тощо), на підставі яких позивач вимагави ці збитки, та не обґрунтована сама сума збитків, а саме ціна оренди за місяць, запропонована до укладання договору.

Рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 20.07.2016 року було оскаржено відповідачами в частині витребування майна з незаконного володіння. Позивач ОСОБА_1 рішення суду в частині відмови позовних вимог щодо стягнення збитків не оскаржував.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 04 жовтня 2016 року рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 20 липня 2016 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 квітня 2017 року рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 20 липня 2016 року і ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 04 жовтня 2016 року залишено без змін.

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 займає спірний павільйон на території Новогродівського ринку з жовтня 2015 року, право власності на який не має.

Сторони не узгодили між собою порядок надання спірного павільйону в оренду. Договору між сторонами про оренду нежитлового приміщення не укладалося. Тобто, сторони між собою не узгодили умови і розмір орендної плати.

Позивач скористався своїм правом та його позовні вимоги в частині витребування майна з незаконного володіння задоволено.

На час розгляду справи нежитлове приміщення перебуває у володінні власника ОСОБА_1 Актом прийому - передачі торгівельного павільйону від 06.04.2017 року, комісія у складі п`яти осіб прийняла вказане приміщення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції, посилаючись на положення глави 29 ЦК України про захист права власності, виходив з того, що позивачем належних та допустимих доказів того, що з 04 жовтня 2016 року він не міг реалізувати своє право на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, не надано. Акт прийому - передачі складено без участі відповідача, а тому позивачем не доведено, що повернення майна особою, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, відбулося 06 квітня 2017 року.

Позивач, звертаючись із даним позовом, просив відшкодувати кошти за оренду торгівельного павільйону за період з 01 жовтня 2015 року, тобто за період часу, який ОСОБА_2 незаконно займала спірний павільйон на території Новогродівського ринку. Разом з тим, відшкодування плати за оренду приміщення не можна пов`язати із доходами, які особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, одержала або могла одержати від цього майна та зобов`язана відшкодувати в розумінні ст.1214 ЦК України. Позовних вимог, які мали на меті відшкодування в порядку ст.ст.1212-1214 ЦК України, позивачем не заявлено.

З таким висновком апеляційний суд не може погодитись, виходячи з наступних підстав.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (ч.1 ст.11 ЦК України).

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності таких умов: набуття або збереження майна; набуття або збереження за рахунок іншої особи; відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до ч. 1, п.1 ч.2 ст. 11, ч.1, ч.2 ст.509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених ст.11 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 обґрунтував свої вимоги тим, що у відповідача із часу використання чужого майна виник й обов`язок укласти договір оренди на спірне торгівельне приміщення, який вона не виконала, а отже без законних підстав використовувала та володіла торгівельним павільйоном, а також зберігала у себе майно - кошти за оренду торгівельного павільйону. Тобто, обґрунтував свої вимоги положеннями глави 83 ЦК України, що регламентують кондикційне зобов`язання, яке виникає з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

За змістом приписів глави 83 ЦК України для кондикційних зобов`язань характерним є приріст майна у набувача без достатніх правових підстав.

До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди торгівельним павільйоном, відносини з фактичного користування ним без укладеного договору оренду та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Отже, ОСОБА_2 , як фактичний користувач належним ОСОБА_1 торгівельним павільйоном, яка без достатньої правової підстави за рахунок власника цього нерухомого майна (торгівельного павільйону) зберегла у себе кошти, які мала заплатити за користування ним, зобов`язана повернути ці кошти власнику нерухомого майна на підставі ч.1 ст.1212 ЦК України.

З огляду на наведене вище, висновок суду відносно того, що відшкодування плати за оренду приміщення не можливо пов`язати із доходами, які особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, одержала або могла одержати від цього майна та зобов`язана відшкодувати в розумінні ст. 1214 ЦК України і щодо не звернення позивачем з вимогами, які мали на меті відшкодування в порядку ст.ст. 1212-1214 ЦК України, не відповідає обставинам справи та зроблений внаслідок неправильного застосування норм матеріального права.

Факт відсутності правової підстави у ОСОБА_2 користуватись належним позивачу торгівельним павільйоном № 10 ряд № 5 на території Новогродівського міського ринку в м.Новогродівка, встановлено рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 20 липня 2016 року у справі № 239/687/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 про витребування майна з незаконного володіння, стягнення збитків, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 04 жовтня 2016 року (а.с. 88 - 100).

Зазначені обставини не заперечувалась і відповідачем.

Таким чином, відповідач (набувач), не сплачуючи орендну плату за користування торгівельним павільйоном за відсутності укладеного договору, збільшила вартість власного майна, а позивач (потерпілий) втратив належне йому майно (кошти від орендної плати), тобто відбувся факт безпідставного збереження саме орендної плати відповідачем за рахунок позивача.

Збереження відповідачем грошових коштів, які мали б бути нею сплачені позивачу в якості орендної плати, відбулось за рахунок останнього, оскільки він є власником торгівельного павільйону, тобто мало місце безпідставне збагачення відповідача, а відтак остання зобов`язана сплатити ОСОБА_1 грошові кошти безпідставно збережені внаслідок безоплатного користування

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню.

Ухвалюючи нове рішення та визначаючи розмір грошових коштів, що неправомірно утримуються відповідачем, апеляційний суд враховує наступне.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 пропонував ОСОБА_2 укласти договір оренди нежитлового приміщення від 01 жовтня 2015 року № 83, предметом якого є нежитлове приміщення ряд № 5, павільйон № 10 площею 25 кв.м., розташоване на території ринку з продажу продовольчих та непродовольчих товарів за адресою : АДРЕСА_1 , та п . 5.1 . якого було визначено розмір орендної плати 1850 грн. щомісячно.

Зазначений договір відповідач відмовилась підписати (а.с. 5 - 7).

В апеляційному суді ОСОБА_2 надала проект договору оренди торгових приміщень на ринку продовольчих та непродовольчих товарів від 01 жовтня 2015 року №б/н, в п. 3 якого визначався розмір орендної плати в сумі 360 грн. щомісячно (а.с.214).

Заперечуючи проти свого підпису у наведеному вище договорі оренди, позивач підтвердив, що розмір орендної плати, який до жовтня 2015 року та частково у листопаді 2015 року, сплачувала ОСОБА_2 , становив 360 грн. на місяць.

Факт користування відповідачем вказаним торгівельним павільйоном № 10, ряд № 5, розташованим на території ринку з продажу продовольчих та непродовольчих товарів за адресою : АДРЕСА_1 з 01 жовтня 2015 року встановлено судовим рішенням у справі № 239/687/15-ц, яке не було нею звільнено і на час розгляду справи апеляційним судом 04 жовтня 2016 року.

Зазначеним рішенням зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом звільнення торгівельного павільйону № 10 ряд № 5 на території Новогродівського міського ринку в м.Новогродівка, вул. Паркова (Леніна), 40 від товару, речей тощо протягом десяти днів, з дня набрання законної сили рішення по справі.

З вказаними рішеннями суду першої та апеляційної інстанції не погодилась відповідач ОСОБА_2 , звернулась з касаційною скаргою до суду касаційної інстанції.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 квітня 2017 року за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 та інших рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 20 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 04 жовтня 2016 року залишено без змін (а.с. 95 - 100).

Згідно з актом прийому - передачі торгівельного павільйону від 06 квітня 2017 року комісія у складі п`яти осіб прийняли вказане приміщення (а.с.87 а).

В апеляційному суді ОСОБА_2 не заперечувала той факт, що з 01 жовтня 2015 року до березня 2017 року включно вона користувалась зазначеним вище торгівельним павільйоном.

Враховуючи, що сторонами було погоджено розмір плати за користування торгівельним павільйоном, який становив 360 грн. на тиждень та на протязі декілька років відповідач, погоджуючись із визначеним розміром, сплачувала зазначену суму за користування торгівельним павільйоном, колегія суддів приходить до висновку, що саме з цієї суми необхідно виходити при визначенні розміру коштів, які мала заплатити ОСОБА_2 за користування торгівельним павільйоном.

Відповідно до прибуткового касового ордеру від 12 листопада 2015 року ОСОБА_2 сплати за оренду приміщення за період з 09.11.2015 року по 15.11.2015 року 360 грн. (а.с.68).

Завертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 зазначив, що відповідачем у жовтні 2015 року за користування торгівельним павільйоном сплачено 206 грн.

Таким чином, за період з 01 жовтня 2015 року по 31 березня 2017 року розмір коштів, який зберігала у себе ОСОБА_2 , не виконуючи обов`язок зі сплати за користування належним позивачу майном, становить 27514 грн. (360 грн. х 78 тижнів) - (206 грн. + 360 грн.) = 27514 грн.).

Апеляційний суд не приймає до уваги заперечення відповідача в тій частині, що рішення суду у справі № 239/687/15-ц набрало чинності у жовтні 2016 року та позивачу нічого не заважало його виконати, оскільки обов`язок виконати рішення, яким ОСОБА_2 було зобов`язано звільнити належний позивачу торгівельний павільйон, лежав саме на останній, і вона не заперечувала, що не звільняла його до розгляду вказаної справи касаційним судом.

Крім того, апеляційний суд критично відноситься до пояснень ОСОБА_2 в тій частині, що вона до квітня 2017 року щомісяця сплачувала ОСОБА_1 кошти за користування торгівельним павільйоном.

Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За положеннями ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, в апеляційному суді ОСОБА_2 пояснила, що у спірний період, а саме до квітня 2017 року вона сплачувала позивачу щомісячно по 360 грн. за користування торгівельним павільйоном.

Зазначені пояснення відповідача категорично заперечував позивач.

У порушення ст.ст. 12, 81 ЦПК України, ОСОБА_2 не надала доказів на підтвердження факту виконання нею обов`язку зі сплати за користування торгівельним павільйоном.

Апеляційний суд не може погодитися і з доводами позивача щодо суми, яку відповідач неправомірно утримує у себе, яка становить 32734 грн., виходячи з того, що відповідач повинна була щомісяця сплачувати за користування торгівельним павільйоном 1850 грн., оскільки зазначена сума не була погоджена сторонами.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 підлягають стягненню кошти, які неправомірно утримує остання, у сумі 27514 грн.

За таких обставин апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

На підставі ст. ст. 141 ЦПК України, ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», апеляційний суд, ухвалюючи нове рішення у справі про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , вважає необхідним стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування судового збору, який останній сплатив за подачу позову (640 грн. а.с.1, 2) та апеляційної скарги (960 грн. а.с. 165) у сумі 1344,80 грн., виходячи з того, що позовні вимоги задоволено на 84,05 %.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 03 квітня 2019 року скасувати повністю.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) грошові кошти в сумі 27514 (двадцять сім тисяч п`ятсот чотирнадцять) гривень та у відшкодування витрат по сплаті судового збору 1344 (одна тисяча триста сорок чотири) гривні 80 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 01 липня 2019 року.

Судді: Т.Б.Ткаченко

Л.М.Кочегарова

С.А.Попова