Справа № 502/386/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2019 року м. Кілія

Кілійський районный суд Одеської області у складі:
головуючого судді Балана М.В.,
за участю секретаря судового засідання Урсул Г.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кілія справу за позовом
Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України
до
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
про виселення,

ВСТАНОВИВ:

12 березня 2018 року позивач звернувся до Кілійського районного суду Одеської області з позовом про виселення відповідачів з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлого приміщення.
В обґрунтування своїх позовних вимог у позовній заяві зазначив, що у 2003 році військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 та його сім`я (дружина ОСОБА_2 , 1979 р.н., дочка ОСОБА_3 , 2000 р.н.) заселилися у двохкімнатну службову квартиру житловою площею 27,5 кв.м. на території закритого військового містечка за адресою: АДРЕСА_2 . Наказом начальника Ізмаїльського прикордонного загону від 15.09.2008 року №125-ос ОСОБА_1 виключений із списків загону та вибув для подальшого проходження військової служби до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_2 м. Котовськ) з 16.09.2008 року. В подальшому ОСОБА_1 був переведений до ІНФОРМАЦІЯ_2 (військової частини НОМЕР_3 ). З 20.08.2015 року звільнений в запас Збройних Сил України наказом начальника Могилів-Подільського прикордонного загону від 20.08.2015 року №334-ос. Зазначає, що ст. 125 ЖК України наданий вичерпний перелік підстав, згідно яких не може бути виселено громадян із службових жилих приміщень без надання іншого житлового приміщення. На відповідачів жодна з підстав вказаної статті не поширюється. Добровільно виселятися із службового приміщення відповідачі відмовляються. У зв`язку із зазначеним позивач змушений звернутися до суду та просить позов задовольнити.
Ухвалою від 29.05.2018 року відкрито провадження по справі № 502/386/18 в порядку загального позовного провадження, встановлено строк для подання відповідачами відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали. Копію ухвали відповідачами отримано 11 червня 2018 року, що підтверджується поштовими повідомленнями, які містяться в матеріалах справи. 13.11.2018 року у судове засідання відповідачі, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, письмових клопотань не надали. Ухвалою від 13.11.2018 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. 03.12.2018 року від відповідачів надійшло заперечення на позовну заяву.
Частинами 7, 8 статті 178 ЦПК України встановлено, що відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Враховуючи, що відповідач ОСОБА_1 подав заперечення з порушення строків, встановлених ухвалою суду про відкриття провадження по справі, не надав доказів поважності пропуску строку та не порушував питання поновлення відповідних строків, суд приходить до висновку про розгляд справи за наявними матеріалами, не приймаючи до уваги заперечення відповідачів.
Представник позивача, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, однак від нього надійшла заява, відповідно до якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та розглянути справу за його відсутності.

Відповідач, ОСОБА_1 , належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, однак від нього надійшла заява, відповідно до якої позовні вимоги не підтримує та заперечує в повному обсязі щодо його задоволення, просить розглянути справу за його відсутності.

Відповідач, ОСОБА_2 , належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, однак від неї надійшла заява, відповідно до якої позовні вимоги не підтримує та заперечує в повному обсязі щодо його задоволення, просить розглянути справу за її відсутності.

Відповідач, ОСОБА_3 , належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, однак від неї надійшла заява, відповідно до якої позовні вимоги не підтримує та заперечує в повному обсязі щодо його задоволення, просить розглянути справу за її відсутності.

На підставі вищезазначеного суд ухвалює рішення за відсутності сторін, на підставі наявних у справі письмових доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою, в порядку передбаченому ст.ст. 223, 247 ЦПК України.

Дослідивши надані письмові докази та розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог судом достовірно встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
19 грудня 2003 року ОСОБА_1 отримав корінець ордер №24 на житлову площу в будинку для малосімейних на право зайняття із сім`єю із трьох осіб двохкімнатної квартири житловою площею 27,5 кв. м. в АДРЕСА_2 . Відповідно до цього ордеру в квартиру вселилися ОСОБА_1 , 1977 р.н., ОСОБА_2 , 1977 р.н., ОСОБА_3 , 2000 р.н.
Відповідно до витягу із наказу начальника Ізмаїльського прикордонного загону №125-ос від 15 вересня 2008 року виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення майора ОСОБА_1 (П-003185), старшого офіцера (з організації діяльності інспекторів прикордонної служби) відділу прикордонної служби штабу, який вибуває до Котовського прикордонного загону для подальшого проходження служби, з 16 вересня 2008 року.
Згідно витягу з наказу начальника Могилів-Подільського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України м. Могилів-Подільський №334-ос від 20 серпня 2015 року виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення майора ОСОБА_1 , П-003185) старшого офіцера відділу оборонної, мобілізаційної роботи та організації антитерористичних заходів штабу, звільненого в запас Збройних Сил України наказом начальника Південного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 22 липня 2015 року №315-ос, за ст. 26 частиною 6 пунктом «и» - (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», без надання права носіння військової форми одягу, з 20 серпня 2015 року.
Відповідно до письмових пояснень заступника начальника відділу з персоналу старшого лейтенанта ОСОБА_4 , з 29.05.2015 року він проживає в БОС за адресою: АДРЕСА_3 . За час проживання в БОС, осіб, які проживають у кв. АДРЕСА_4 жодного разу не бачив, так як вони жодного разу не навідувалися та не приїжджали.
Відповідно до письмових пояснень заступника начальника прикордонної застави «о. Зміїний» капітана ОСОБА_5 , з 30.06.2015 року він проживає в БОС за адресою: АДРЕСА_5 . За час проживання в БОС, осіб, які проживають у кв. АДРЕСА_4 жодного разу не бачив, так як вони жодного разу не навідувалися та не приїжджали.
Відповідно до письмових пояснень заступника начальника штабу начальника відділу прикордонної служби, з жовтня 2015 року по жовтень 2017 року він проживав в БОС за адресою: АДРЕСА_6 . За час проживання в БОС, осіб, які проживають у кв. АДРЕСА_4 жодного разу не бачив, так як вони жодного разу не навідувалися та не приїжджали.
Відповідно до письмових пояснень начальника відділу майора Гузій О.В., з жовтня 2017 року він проживає в БОС за адресою: АДРЕСА_6 . за час проживання в БОС, осіб, які проживають у кв. № 3 жодного разу не бачив, так як вони жодного разу не навідувалися та не приїжджали.
При вирішенні справи судом застосовано відповідні положення діючого законодавства.
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно до ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.
Відповідно до ст. 109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
За правилами ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-ХІІ держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.
Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, а також розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначаються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 14 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів країни від 3 серпня 2006 року №1081 (далі Порядок), службове житлове приміщення надається військовослужбовцю на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним (у тому числі на
дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від військовослужбовця в даному або іншому населеному пункті). Члени сім`ї військовослужбовця дають письмову згоду на проживання в службовому житловому приміщенні.
Військовослужбовець та повнолітні члени його сім`ї беруть письмове зобов`язання щодо звільнення службового житлового приміщення в передбачених законодавством випадках.
Згідно п. 19 Порядку у разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню, якщо інше не передбачено законодавством.
Відповідно до п. 21 Порядку при звільненні з військової служби військовослужбовець підлягає виселенню із службового житлового приміщення з усіма членами сім`ї, якщо інше не передбачено законодавством.
За правилами ст. 124 ЖК Української РСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
Статею 125 ЖК Української РСР наданий вичерпний перелік підстав, згідно яких не може бути виселено громадян з службових приміщень без надання іншого житлового приміщення.
На відповідачів жодна з підстав вказаної статті не поширюється.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення (ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
За змістом положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Аналізуючи наявні в матеріалах цивільної справи докази, судом встановлено, що відповідачі займають службове житлове приміщення військової частини НОМЕР_1 без законних на те підстав та добровільно виселятися відмовляються. За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що заявлений позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 18, 81, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:
Позов задовольнити.

Виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_7 без надання житлового приміщення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.
Суддя Кілійського районного суду М. В. Балан