АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/938/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія : на ухвалу Дудніченко В. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2019 року м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Фетісова Т.Л., Сіренка Ю.В.,

секретар: Попова М.В.

учасники справи:

позивач, заявник - ОСОБА_1 ;

відповідач - ПП «Агрофірма Яблунівська»;

особа, що подала апеляційну скаргу - представник ПП «Агрофірма Яблунівська», адвокат Бесараб Володимир Михайлович;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ПП «Агрофірма Яблунівська» - адвоката Бесараба Володимира Михайловича на ухвалу Звенигородського районного суду Черкаської області від 10 травня 2019 року про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ПП «Агрофірма Яблунівська» про визнання недійсним договору оренди землі -

в с т а н о в и л а :

08 травня 2019 року до Звенигородського районного суду Черкаської області надійшла заява ОСОБА_1 , якою вона просила забезпечити позов до ПП «Агрофірма Яблунівська» про визнання недійсним договору оренди землі шляхом накладення заборони відповідачу використовувати земельну ділянку, що належить позивачці, для вирощування сільськогосподарських культур. Також просила стягнути судові витрати, пов`язані зі звернення з заявою про забезпечення позову.

Доводи заявниці зводяться до того, що ОСОБА_1 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 , виданого на підставі розпорядження Лисянської райдержадміністрації від 05.12.2002 року №433, є власником земельної ділянки площею 6,15 га з кадастровим номером НОМЕР_2 , призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в адміністративних межах Вотилівської сільської ради Лисянського району Черкаської області.

ПП «Агрофірма Яблунівська» всупереч волі власника земельної ділянки самовільно оформив 01.12.2016 року договір оренди цієї земельної ділянки, підробивши підпис ОСОБА_1 в договорі та акті передачі земельної ділянки.

Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 10 травня 2019 року заяву задоволено частково.

Заборонено ПП «Агрофірма Яблунівська» вчиняти дії, направлені на використання земельної ділянки та вирощування сільськогосподарських культур, площею 6,15 га з кадастровим номером НОМЕР_2 , призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належить ОСОБА_1 та знаходиться в адміністративних межах Вотилівської сільської ради Лисянського району Черкаської області.

В задоволенні інших вимог відмовлено.

Ухвала оскаржена в апеляційному порядку адвокатом ПП «Агрофірма Яблунівська» Бесарабом В.М. з посиланням на її незаконність, порушення норм процесуального та матеріального права, недоведеність обставин, що мають значення у справі, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що накладені судом заходи забезпечення позову є прямим втручанням в господарську діяльність підприємства, що може призвести до безповоротних та негативних наслідків для нього. Оскаржуваною ухвалою фактично вирішено питання судового розгляду спору по суті. В заяві не вказано обґрунтування необхідності забезпечення позову, необґрунтовано доцільність вжиття саме такого заходу забезпечення позову. Заява є необґрунтованою, тому суд повинен був розглянути її з викликом учасників справи для встановлення дійсних обставин.

Посилаючись на вказані доводи, апелянт просить ухвалу скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу в межах наданого судом строку не надходив.

Відповідно до підпункту 8 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідних положень» ЦПК України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Статтею 351 ЦПК України встановлено, що судами апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд в межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвала суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам.

Переглядаючи оскаржувану ухвалу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» 22.12.2006 року № 9, точне i неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних ocіб, прав та інтересів юридичних ociб, інтересів держави.

Згідно абз. 3 п. 4 Постанови зазначено, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших ociб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Єдиною підставою для забезпечення позову має слугувати обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Відповідно до п.10 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи. Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Приписами ст. 150 ЦПК України встановлено, що позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» встановлено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 , виданого на підставі розпорядження Лисянської райдержадміністрації від 05.12.2002 року №433, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 6,15 га з кадастровим номером НОМЕР_2 , призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в адміністративних межах Вотилівської сільської ради Лисянського району Черкаської області (а.с. 4).

Предметом позову є визнання недійсним договору оренди землі, укладеного між сторонами спору, копія якого відсутня в матеріалах справи.

Заяву про вжиття заходів забезпечення позову обґрунтовано тим, що ПП «Агрофірма Яблунівська» всупереч волі власника земельної ділянки самовільно оформив 01.12.2016 року договір оренди цієї земельної ділянки, підробивши підпис ОСОБА_1 в договорі та акті передачі земельної ділянки. Заявниця вказує, що на момент звернення з заявою земельна ділянка стоїть необроблена та вільна від посівів.

Вказані аргументи мають значення для вирішення судом позовних вимог щодо визнання договору оренди землі недійсним. Проте жодним чином не доводять, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Крім того, у заяві відсутнє обґрунтування співмірності застосування заходів забезпечення позову заявленим позивачем позовним вимогам.

У заяві позивачка просить заборонити відповідачу використовувати її земельну ділянку для вирощування сільськогосподарських культур.

Але вид забезпечення позову, зазначений у заяві, не співмірний з заявленими вимогами, оскільки накладення заборони відповідачу вчиняти дії, направлені на використання земельної ділянки та вирощування сільськогосподарських культур, не є передумовою, направленою на можливість виконання рішення суду у випадку задоволення позову про визнання оспорюваного договору недійсним.

Крім того, застосовані судом заходи забезпечення позову прямо стосуються господарської діяльності відповідача, основним видом економічної діяльності якого є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (а.с. 20-22).

За таких обставин, вжиті судом заходи забезпечення позову перешкоджають господарській діяльності юридичної особи. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд не взяв до уваги інтереси усіх осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. В даному випадку, заборона вчиняти дії, направлені на використання земельної ділянки та вирощування сільськогосподарських культур, є обмеженням можливостей господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися майном, що може як наслідок призвести до незворотних наслідків.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для забезпечення позову у спосіб, заявлений позивачем, є передчасними та не відповідають фактичним обставинам справи. Заява позивачки про застосування заходів забезпечення позову не обґрунтована, не підтверджує співмірність саме таких заходів забезпечення позову заявленим вимогам. Крім того, заявниця не навела доказів про те, що існує реальна загроза виконання можливого рішення про задоволення позову. Вжиті заходи забезпечення позову перешкоджають здійсненню відповідачем його господарської діяльності, а тому на думку колегії суперечать вимогам ст.ст. 149, 150 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 п.п. 1,4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, або неправильне застосування норм матеріального права.

У зв`язку з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заяви.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, колегія суддів судової палати, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ПП «Агрофірма Яблунівська» - адвоката Бесараба Володимира Михайловича - задовольнити.

Ухвалу Звенигородського районного суду Черкаської області від 10 травня 2019 року - скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ПП «Агрофірма Яблунівська» про визнання недійсним договору оренди землі - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції в порядку та за умов визначених статтею 389 ЦПК України.

Судді Н.І. Гончар

Т.Л. Фетісова

Ю.В. Сіренко

Повний текст постанови складений 19 червня 2019 року.