КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 року м. Київ

Справа № 22-ц/824/797/2019 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Лісовенко П.І.

Унікальний №380/1559/15-ц Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Борисової О.В.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 06 листопада 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Просило стягнути солідарно з відповідачів на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №K2V4AK00430108 від 24 січня 2008 року у розмірі - 70 272,46 доларів США, що за курсом 21,86 відповідно до службового розпорядження НБУ від 08 вересня 2015 року, складає - 1 535 814,92 грн., а також судові витрати.

В обґрунтування позову посилалось на те, що 24 січня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитно-заставний договір №K2V4AK00043108, відповідно до якого банк зобов`язався надати відповідачу кредит в розмірі 14 465, 56 доларів США, терміном до 23 січня 2015 року, в обмін на зобов`язання відповідача повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

В якості забезпечення належного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, 24 січня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки.

Позивач свої договірні зобов`язання за кредитно-заставним договором виконав, на відміну від відповідача, який не виконує передбачені договором зобов`язання щодо своєчасного погашення кредиту і сплати нарахованих відсотків, внаслідок чого, станом на 08 вересня 2015 року утворилась заборгованість, яка становить 70 272,46 доларів США, та складається з: заборгованості за кредитом в сумі 15 988,40 доларів США., заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 4 665,65 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 862,65 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань в сумі 45 398,56 доларів США, штрафу (фіксована частина) в сумі 11,44 доларів США, штрафу (процентна складова) в сумі 3 345,76 доларів США.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 06 листопада 2018 року, позов було задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитно-заставним договором №K2V4AK00430108 від 24 січня 2008 року в розмірі 70 272,46 доларів США, що за курсом 21,86 відповідно до службового розпорядження НБУ від 08 вересня 2015 року складає 1 536 814,92 грн.; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» понесені судові витрати у виді судового збору в сумі 11 518,61 грн.; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» понесені судові витрати у виді судового збору в сумі 11 518,61 грн..

Не погоджуючись з заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , 08 грудня 2018 року, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, невідповідність дійсним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилалась на те, що відповідно до положень ст.554 ЦК України зобов`язання апелянта за договором поруки є припиненими, оскільки банком в односторонньому порядку без згоди та належного повідомлення поручителя було змінено зобов`язання, що призвело до збільшення обсягу її відповідальності.

Апелянт неодноразового наголошувала про це під час розгляду справи, однак судом першої інстанції вказана обставина була залишена поза увагою.

Відповідно до п.16 договору поруки, апелянт зобов`язувалась перед банком за виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором, зокрема, щодо сплати пені у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту у розмірі 0,15% від простроченої заборгованості за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні. При цьому, відсотки за користування кредитом на суму простроченої заборгованості додатково до пені банком не нараховуються.

Узгоджена між сторонами процентна ставка за користування кредитом становить 0,88% місячних, тобто 10,56% річних.

Згідно наявного в матеріалах справи розрахунку банком було здійснено нарахування відсотків за користування кредитом на суму простроченої заборгованості в розмірі 10,56 % річних, а також пеню в розмірі 0,15% від простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки (тобто 54,75% річних).

Така зміна зобов`язань відбулась без згоди позичальника та поручителя, будь-яких додаткових угод до кредитного договору та договору поруки між сторонами укладено не було.

Відповідно до положень ч.1 ст.559 ЦК України, порука є припиненою внаслідок збільшення обсягу відповідальності поручителя, але суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув.

Поза увагою суду першої інстанції залишились положення ст.192 ЦК України стосовно використання єдиним законним платіжним засобом на території України її національної грошової одиниці - гривні.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу у період, за який сплачується пеня.

Максимальний розмір пені пов`язаний із розміром облікової ставки Національного банку України, оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України.

Крім того, судом не було надано правову оцінку тому факту, що банком нараховано пеню за прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором у понад встановлений законом строк, враховуючи подання відповідачами заяви про застосування строків позовної давності.

Задовольняючи вимоги банку судом першої інстанції було стягнуто з відповідачів пеню розраховану починаючи з 2008 року, що свідчить про неправильне застосування судом ст.ст.167, 256, 258 ЦК України.

Позичальнику ОСОБА_2 було надано споживчий кредит, а тому під час укладання кредитного договору банк був зобов`язаний дотримуватись положень Закону України «Про захист прав споживачів» та не включати у договір несправедливі умови, які створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків споживача.

Розмір пред`явленої банком заборгованості по пені, майже втричі перевищує суму неповерненого кредиту, що є несправедливим та суперечить принципам розумності і добросовісності.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 10 січня 2013 року у справі № 1026/2342/2012 позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 задоволено, в рахунок погашення заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором №K2V4AK00430108 від 24 січня 2008 року - звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль Chery, модель Elara, рік випуску 2007, тип ТЗ: легковий автомобіль, що належить відповідачу на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, одним із способів, передбачених договором застави або чинним законодавством за вибором заставодержателя.

Проте обставин виконання цього судового рішення судом першої інстанції не встановлювались та не досліджувались.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином про дату, час і місце розгляду справи по суті, причини своєї неявки суду не повідомили та своїх представників до апеляційного суду не направили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся з позовом в межах строку позовної давності встановленої сторонами у кредитному договорі, наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет застави за відсутності доказів його виконання не припиняє кредитні правовідносини та не позбавляє кредитора права вимоги щодо стягнення існуючої заборгованості у повному обсязі.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення у повній мірі не відповідає.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 січня 2008 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитно-заставний договір №К2V4АК00430108, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит в розмірі 14 465,56 доларів США, терміном до 23 січня 2015 року, в обмін на зобов`язання позичальника повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами в розмірі 10,56 % річних в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Щомісячний платіж становить 261,39 доларів США. Для забезпечення повного і своєчасного виконання позичальником зобов`язань за договором, позичальник надає банку предмет застави в заставу. (Том 1 а.с.12-15)

В забезпечення виконання зобов`язань відповідач передав в заставу автомобіль CheryElara, рік випуску: 2007, тип ТЗ: Легковий автомобіль (от 1 500 до 2 000 см.куб.), № кузова/шасі: НОМЕР_4, об`єм двигуна 2.0, державний номер НОМЕР_1 , що належить йому на праві власності відповідно до свідоцтва про право реєстрації транспортного засобу № НОМЕР_3 від 23 січня 2008 року.

Пунктом 14.11 кредитно-заставного договору передбачено, що строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки за цією угодою встановлюється сторонами тривалістю в п`ять років.

Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

В якості забезпечення належного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, 24 січня 2008 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки, за яким поручитель зобов`язалася перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за кредитним договором. (Том 1 а.с.16)

Внаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань щодо своєчасного погашення кредиту та сплати нарахованих відсотків утворилась заборгованість, яка станом на 08 вересня 2015 року становить 70 272,46 доларів США, та складається із: заборгованості за кредитом - 15 988,40 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом - 4 665,65 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом - 862,65 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 45 398,56 доларів США, штрафу (фіксована частина) - 11,44 доларів США, штрафу (процентна складова) - 3 345,76 доларів США.

У зв`язку із простроченням позичальником сплати чергових платежів банк скористався правом, передбаченим частиною другою статті 1050 ЦК України та спочатку 13 лютого 2012 року звернувся до позичальника з повідомленням про погашення простроченої заборгованості (Том 1 а.с.100), а потім до суду з вимогою про дострокове повернення кредиту.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 10 січня 2013 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» за кредитним договором №К2V4АК00430108 від 24 січня 2008 року звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль CheryElara, рік випуску: 2007, тип ТЗ: Легковий автомобіль (от 1 500 до 2 000 см.куб.), № кузова/шасі: НОМЕР_4, об`єм двигуна 2.0, державний номер НОМЕР_1 , що належить на праві власності на підставі свідоцтва про право реєстрації транспортного засобу № НОМЕР_3 від 23 січня 2008 року ОСОБА_2 , одним із способів, передбачених договором застави або чинним законодавством за вибором заставодержателя. (Том 1 а.с.97)

За змістом наведеного рішення судом встановлено, що у 2012 році ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про дострокове стягнення всієї суми заборгованості, яка станом на 15 жовтня 2012 року (з урахуванням усіх штрафних санкцій) становила 36 723,36 доларів США.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

На правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

Вимог про стягнення з поручителя сплати встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, а також трьох процентів річних від простроченої суми на підставі положень статті 625 ЦК України ПАТ КБ «ПриватБанк» не заявляв.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВеликоїПалатиВерховного Судувід 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц.

Як вбачається з матеріалів справи позичальник та поручитель неодноразово заявляли клопотання про застосування строків позовної давності. (Том 1 а.с.46-47, 49-52, 203-205)

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, зроблено висновок про те, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування або пред`явлення вимоги про дострокове виконання основного зобов`язання в порядку частини другої статті 1050 ЦК України позивач не мав права нараховувати проценти за кредитом, то вимоги про стягнення таких процентів є необґрунтованими. Отже, відсутні правові підстави для застосування позовної давності.

Так, вважаючи обґрунтованими позовні вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту, суд першої інстанції не врахував, що рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 10 січня 2013 року заборгованість за тим самим кредитним договором вже стягнута в повному обсязі, а тому в цій частині позовні вимоги є безпідставними.

Суд першої інстанції під час розгляду справи насамперед повинен був встановити наявність факту порушення суб`єктивного цивільного права особи, яка звернулася за його захистом, проте таке право не підлягало б захисту, у зв`язку з припиненням права на позов у процесуальному розумінні.

Із системного аналізу вищенаведених правових норм колегія суддів прийшла до висновку, що банк не мав права нараховувати проценти за кредитом, які стали предметом позову, а отже, відсутні підстави стверджувати про наявність факту порушення суб`єктивного цивільного права.

Таким чином, в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» слід відмовити у зв`язку з безпідставністю таких вимог.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Згідно з ч.1 п. 4 ст. 376 ЦПК України встановлені підстави для скасування рішення суду у зв`язку з порушенням норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного апеляційна скарга підлягає задоволенню повністю.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 06 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове про відмову у позові.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 11 червня 2019 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

О.В. Борисова