Постанова

Іменем України

22 травня 2019 року

м. Київ

справа № 653/3824/15-ц

провадження № 61-6677св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ліквідаційна комісія Генічеської санаторної загальноосвітньої школи-інтернату І-ІІІ ступенів Херсонської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 27 квітня 2016 року у складі судді Венгельської Н. Б. та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 08 червня 2016 року у складі колегії суддів: Іванової І. П., Воронцової Л. П., Стародубця М. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ліквідаційної комісії Генічеської санаторної загальноосвітньої шкоди-інтернату І-ІІІ ступенів Херсонської обласної ради про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що він з 02 серпня 2013 року перебував у трудових відносинах з базою відпочинку « Генгірка » (далі - БВ «Генгірка») та обіймав посаду сторожа, у зв`язку із чим між сторонами укладено безстроковий трудовий контракт.

На виконання доручення голови обласної державної адміністрації від 20 липня 2015 року № 227-д виконуючий обов`язки директора БВ «Генгірка» 29 липня 2015 року видав наказ № 42 про попередження ОСОБА_1 про зняття з посади сторожа та можливе подальше звільнення із займаної посади 30 вересня 2015 року.

Згідно із наказом виконуючого обов`язки директора БВ «Генгірка» від 30 вересня 2015 року № 51 ОСОБА_1 звільнено з посади сторожа БВ «Генгірка» на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності працівників.

При звільненні ОСОБА_1 не була виплачена вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку, а тому відповідач має нести відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України.

Крім цього, позивачу стало відомо, що на час звернення до суду з цим позовом на його посаді працює інша особа. Це вказує на те, що скорочення чисельності працівників фактично не відбулось, у зв`язку із чим позивач просив суд поновити його на посаді сторожа БВ «Генгірка» та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 вересня 2015 року до дня ухвалення рішення у справі у розмірі не менше двох середньомісячних заробітних плат у розмірі 3 106 грн 78 коп. та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 20 000 грн 00 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 27 квітня 2016 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач пропустив строк звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП України, який може бути поновлений у випадку його пропуску з поважних причин, однак позивач не надав суду таких доказів та не просив його поновити. У зв`язку із наведеним суд відмовив у позові про поновлення позивача на роботі. Оскільки позов у цій частині задоволенню не підлягає то, відповідно, і не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та про відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі звільненням.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 08 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 27 квітня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_1 29 липня 2015 року був попереджений про можливе звільнення у зв`язку зі скороченням чисельності штату працівників. Штатна одиниця сторожа залишилася, оскільки відбулося лише скорочення чисельності працівників. Відповідач не мав можливості перевести позивача за його згодою на іншу посаду у зв`язку із відсутністю інших вакантних посад. Позивач отримав трудову книжку із записом наказу про звільнення 30 вересня 2015 року, у той час як з позовом до суду звернувся у грудні 2015 року, а тому він пропустив місячний строк звернення до суду з цим позовом. Крім цього, ОСОБА_1 не навів поважних причин пропуску ним строку звернення до суду. З доводами апеляційної скарги про те, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, апеляційний суд не погодився, оскільки позивач звернувся з позовом про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, а тому саме у межах заявлених позовних вимог вирішувався спір.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У серпні 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення. При звільненні та врученні трудової книжки з позивачем не було проведено повного розрахунку, однак апеляційний суд на це уваги не звернув та не перевірив дотримання відповідачем трудового законодавства України у цій часині. У листопаді-грудні 2015 року відповідач нараховував позивачу заробітну плату, однак на час звернення до суду з позовом повний розрахунок з ним не проведено, у зв`язку із чим йому належить виплата заробітної плати за весь час, починаючи з 01 жовтня 2015 року до ухвалення судом рішення у цій справі. Суд першої інстанції у цій частині заявлених позовних вимог відмовив, а апеляційний суд взагалі не перевіряв правильність висновків суду першої інстанції у цій частині. Час звільнення позивача необхідно рахувати не з 30 вересня 2015 року (дата звільнення), а з 14 грудня 2015 року (дата останньої виплати належних позивачу при звільненні коштів). Суди зробили неправильний висновок про те, що оскільки позивач пропустив строк звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, то відсутні підстави для відшкодування йому моральної шкоди.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У листопаді 2016 року ліквідаційна комісія Генічеської санаторної загальноосвітньої школи-інтернату І?ІІІ ступенів Херсонської обласної подала до суду заперечення на касаційну скаргу, у яких зазначала, що відмовляючи у позові, суди надали правильну правову оцінку обставинам справи, у зв`язку із чим обґрунтовано відмовили у позові, а тому підстави для задоволення вимог касаційної скарги відсутні.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Генічеського районного суду Херсонської області.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанції

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 з 02 серпня 2013 року перебував у трудових відносинах з БВ «Генгірка» та обіймав посаду сторожа, у зв`язку із чим між сторонами укладено безстроковий трудовий контракт.

Згідно із листом Управління освіти і науки Херсонської обласної державної адміністрації від 22 липня 2015 року № 53/015/02-17/1 керівники закладів обласного підпорядкування на виконання доручення голови обласної державної адміністрації від 20 липня 2015 року № 227-д «Щодо забезпечення своєчасних розрахунків по заробітній платі з працівниками бюджетних установ та за спожиті енергоносії в 2015 році» з метою забезпечення у 2015 році своєчасних розрахунків з виплати заробітної працівникам обласних бюджетних установ, а також за спожиті енергоносії, необхідно переглянути штатну чисельність працівників.

На виконання доручення голови обласної державної адміністрації від 20 липня 2015 року № 227-д виконуючий обов`язки директора БВ «Генгірка» 29 липня 2015 року видав наказ № 42 про попередження ОСОБА_1 про зняття з посади сторожа та можливе подальше звільнення із займаної посади 30 вересня 2015 року. Із цим наказом ОСОБА_1 був ознайомлений під підпис 29 липня 2015 року.

Згідно із наказом виконуючого обов`язки директора БВ «Генгірка» від 30 вересня 2015 року № 51 ОСОБА_1 звільнено з посади сторожа БВ «Генгірка» на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності працівників.

Відповідно до рішення другої сесії сьомого скликання Херсонської обласної ради від 23 грудня 2015 року № 24 припинено юридичну особу БВ «Генгірка» шляхом її приєднання до Генічеської санаторної загальноосвітньої школи-інтернату І?ІІІ ступенів Херсонської обласної ради, яка є правонаступником усього майна, прав та обов`язків БВ «Генгірка».

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення за цією підставою допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1частини першої статті 40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами в їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Вказаний строк застосовується судом незалежно від наявності заяви відповідача про застосування такого строку.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Строки, встановлені статтею 233 КЗпП України, можуть бути поновлені лише при наявності поважних причин. При цьому поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які можна вважати поважними.

ОСОБА_1 зазначав про те, що місячний строк звернення до суду з позовом не пропустив, оскільки він має відраховуватися не з дати його звільнення, а з часу проведення з ним остаточного розрахунку - 14 грудня 2015 року.

Разом із цим суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ОСОБА_1 був ознайомлений з наказом виконуючого обов`язки директора БВ «Генгірка» від 30 вересня 2015 року № 51 «Про звільнення» у день свого звільнення - 30 вересня 2015 року, про що він поставив свій підпис та отримав трудову книжку. Тому саме з цього дня у позивача виникло право на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі.

Однак у суд з позовом про поновлення на роботі ОСОБА_1 звернувся у грудні 2015 року, тобто з пропуском місячного строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України, що є підставою для відмови у позові.

Судами встановлено, що позивач не просив суд поновити строк звернення до суду з цим позовом, визначений статтею 233 КЗпП України, та не довів поважність причин такого пропуску. На цій підставі суди дійшли висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов`язки сторін. При пропуску передбаченого статтею 225 КЗпП десятиденного строку без поважних причин необхідності у з`ясуванні інших обставин справи немає.

Відмовити у задоволенні позову через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише у тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові слід відмовити за безпідставністю позовних вимог.

У порушення статтей 89, 263-264, 382 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вимоги закону увагу не звернув, не визначив з характер спірних правовідносин та правову норму, що підлягає застосуванню, не надав належної правової оцінки доводам і доказам сторін, не з`ясував, чи є позов обґрунтованим та дійшов передчасного висновку про відмову у його задоволенні з підстав пропуску позивачем без поважних причин строку звернення до суду.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Оскільки недоліки, допущені судом апеляційної інстанції, не можуть бути усунуті під час касаційного розгляду справи, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, під час якого суду належить надати правову оцінку доказам та ухвалити судове рішення відповідно до установлених фактичних обставин справи і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 08 червня 2016 року скасувати та справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк