Справа №442/1995/15-ц
Провадження №2/442/76/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2019 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі: головуючої-судді Гарасимків Л.І.

при секретарі Петрів В.М.

за участю представників позивачів: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідачки : ОСОБА_3

представника відповідача : ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дрогобич цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_5 , правонаступник первісного позивача ОСОБА_6 до ОСОБА_3 за участю третьої особи приватного нотаріуса Дрогобицького нотаріального округу Головного управління юстиції у Львівській області про визнання недійсним правочину,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_6 зараз ОСОБА_5 , правонаступник первісного позивача ОСОБА_6 звернулася з позовом про визнання недійсними договорів дарування частини будинку та земельної ділянки, скасування державної реєстрації. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що являється власником житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про праио власності на нерухоме майно, виданого 06.01.2005 року виконавчим комітетом Меденицької селищної ради, зареєстрованого Дрогобицьким БТІ та ЕО 06.01.2005 року в книзі № 8 за № запису 1158, реєстраційний номер 9475001. Загальна площа будинку 76,9 кв.м., житлова 49,4кв.м. Будинок складається з трьох житлових кімнат і однієї кухні. До будинку належать сарай Б, вбиральня В, огорожа 1, замощення 1. Зокрема будинок складається з коридору 1-1 площею 6,6кв.м.; кладової 1-7 площею 1-7кв.м., коридору 1-2 площею 7,2 кв.м.; кухні 1-6 площею 11.1 кв.м.; житлової кімнати 1-3 площею 15,3 кв.м.; житлової кімнати 1-4 площею 17,3 кв.м.; житлової кімнати 1-5 площею 17,3 кв.м. У будинку є один вхід, яким всі користуються. В даному будинку зареєстровані та проживають: вона з онукою (яка на даний час навчається у Польші); відповідач - старша дочка та молодша дочка ОСОБА_5 .

70/100 ідеальних частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель згідно договору дарування від 12 травня 2014 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Лютик Роксоланою Василівною, зареєстрованого в реєстрі за № 289, позивач передала безоплатно відповідачці як обдаровуваній у дар, а остання прийняла у власність 70/100 ідеальних частин житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер 12, номер запису про право власності 5610471, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданого 12.05.2014 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу, державним реєстратором Лютик Роксоланою Василівною.

Згідно договору дарування частини земельної ділянки від 12 травня 2014 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Лютик Роксоланою Василівною, зареєстрованого в реєстрі за № 290, вона передала безоплатно відповідачці як обдаровуваній у дар, а остання прийняла у власність 70/100 ідеальних частин земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 ; загальна площа земельної ділянки 0,1335 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1 ; вказана ділянка належить їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 23.09.2013 року державним реєстратором реєстраційної служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції, реєстраційним номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12, номер запису про право власності - 2605903.

Огрунтовуючи свої вимоги позивачка вказує, що вона договори дарування не читала, з ними не була ознайомлена. Жодних намірів відчужувати відповідачі вказане нерухоме майно шляхом укладення договорів дарування вона не мала, та ще на таких вкрай невигідних для неї та її молодшої дочки і онуки умовах. У травні 2014 року у будинку дійсно були якісь люди, вона щось підписувала, але не читала, того, що підписувала. Вона не викликала нотаріуса, їй ніхто не надавав для ознайомлення вказані договори, щоб їх прочитала особисто чи при сторонній допомозі. Вона не зверталася до державної реєстраційної служби із заявою про реєстрацію за нею у вересні 2013 року речового права на земельну ділянку по АДРЕСА_1 і нікого не уповноважувала на вчинення таких дій, не збирала жодних документів для того, що нотаріус оформила ці договори. Вважає, що всі ці дії вчиняла відповідачка, поза її волею, вона її на то не уповноважувала.

Вказує, що відповідачка сказала, що треба щось підписати, вона під страхом фізичної розправи з сторони відповідачки щось підписала, не читаючи, однак не думала, що це договори дарування 70/100 ідеальних частин житлового будинку та земельної ділянки. Своїм майном давно розпорядилася, склавши два заповіти у користь обох дочок, згідно яких кожна з них успадковує після її смерті по 1/2 ідеальній частині житлового будинку в селищі Меденичі Дрогобицького району. Вказані заповіти посвідчені у Меденицькій сільській раді в 2005 році 31 березня, нею не скасовані, а тому у неї не було жодної потреби звертатися до нотаріуса для укладення вказаних вище договорів. Вона особа похилого віку, хвора. На одне око взагалі не бачить, на друге бачить дуже погано, щоб щось почитати необхідні окуляри з подвійним склом. Перебуває на обліку у лікаря окуліста. З довідки №14 від 03.11.2014 року, виданої Дрогобицькою районною лікарнею №1 у неї зріла стареча катаракта правого ока, афанія лівого ока, на одне око взагалі не бачить, друге око +16Д. Просить суд визнати недійсними договір дарування 70/100 ідеальних частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель по АДРЕСА_1 від 12 травня 2014 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Лютик Роксоланою Василівною, зареєстрованого в реєстрі за №289; договір дарування частини земельної ділянки від 12 травня 2014 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Лютик Роксоланою Василівною, зареєстрованого в реєстрі за № 290; скасувати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на 70/100 частин житлового будинку «а-1», з господарськими прибудовами, загальною площею 76,9 кв.м., загальною площею 49,4 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 12 за ОСОБА_3 ; скасувати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на 70/100 частин земельної ділянки НОМЕР_1 , за адресою АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 12 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1335га. за ОСОБА_3 .

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 вересня 2018 року, у зв`язку із смертю позивачки, до участі у справі залучено правонаступника позивачки ОСОБА_6 - ОСОБА_5 .

Представники ОСОБА_5 - ОСОБА_1, ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, вказали, що оспорювані правочини не відповідають загальним вимогам, які ставляться до правочинів згідно ст.203 ІІК України, всля позивачки як внутрішня та її зовнішній прояв не були спрямовані на укладення вказаних договорів, позивачка помилилася щодо істотних умов договорів дарування. Зокрема, в даному випадку волевиявлення позивачки не відповідає її справжньому наміру, що спричинене помилковим сприйняттям обставин: ОСОБА_6 , підписуючи договір дарування, вважала, що підписує документи, які необхідні для приватизації земельної ділянки, тому вона їх не читала, намірів у такий спосіб розпорядитися належним їй майном вона не мала, так як ним вже розпорядилась, склавши заповіти на випадок своєї смерті, тобто помилялася щодо правових наслідків договору, що й стало підставою для визнання правочинів недійсними.

Відповідачка ОСОБА_3 проти задоволення позовних вимог заперечила. Пояснила, що між нею та її мамою попередньо була домовленість про те, що остання подарує їй частину житлового будинку та земельної ділянки. Мати виявила намір подарувати відповідачці частину будинку, а частину залишити у своїй власності, щоб не бути позбавленою житла, та щоб друга дочка, яка проживає закордоном, приїхавши вгості, мала де розміститись. Вона в цей будинок вклала багато коштів і праці, зокрема, зробила ремонт, проиела водопостачання. ОСОБА_6 була адекватною, свідомою, психічно здоровою людиною. Вона чітко розуміла, який документ підписує, і її дії відповідали її внутрішнім волевиявленням. Кардинальне відношення ОСОБА_6 до відповідачки та намір дарувати їй майно змінилось після приїзду її доньки, сестри відповідачки, яка є правонаступником позивачки - ОСОБА_5 , яка зазіхнувши на майно відповідачки, почала всяким способом впливати на свою матір, маніпулювати її волею, провокувати створення конфліктних ситуацій між відповідачкою та мамою, спонукала маму на звернення до суду для визнання оспорюваних договорів дарування недійсними з наміром у майбутньому привласнити майно своєї сестри.

Представник відповідачки ОСОБА_4 у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив, посилаючись на доводи, наведені у поданому ним відзиві на позов. Додатково пояснив, що в позовній заяві не зазначено, щодо яких обставини помилилась ОСОБА_6 ; чи існували ці обставини саме на момент вчинення правочину; чи має помилка істотне значення та якими доказами це підтверджується. Із змісту оспорюваних договорів дарування вбачається, що укладення договорів відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договорів є зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які стосуються дарування, що нотаріусом роз`яснено сторонам умови договорів та те, що з наслідками визнання недійсними договору дарування з підстав, передбачених положенням ст. 229 ЦК України позивачка була ознайомлена і згодна. Оспорювані договори укладені та посвідчені приватним нотаріусом, жодних умов щодо покладення на відповідача будь-яких обов`язків не передбачалось. Зміст договору був підписаний сторонами, дієздатність яких була перевірена. Сумнівів у тому, що приватний нотаріус при посвідченні даних договорів діяв в рамках закону та з дотриманням всіх нормативно-правових актів немає. Сам факт того, що нотаріальна дія вчинялась нотаріусом за місцем проживання сторін свідчить про відсутність наміру у відповідачки обманювати свою матір та діяти у невідповідності закону. Ті обставини, на які вказує позивач, що ОСОБА_6 не читала оспорюваних договорів, з ними не була ознайомлена, що вона щось підписувала, але не читала, що підписувала вважає, не можуть бути прийняті судом як докази обману і безпосереднього впливу цього обману на волевиявлення. Відповідачка при укладенні договорів не вводила в обману свою матір щодо природи правочину, частки майна, яка зазначена у договорах, прав та обов`язків сторін за цими договорами, жодні обставини, які могли б повпливати на волевиявлення дарувальника відповідачкою не замовчувались. ОСОБА_6 роз`яснені всі істотні умови договорів, про що зазначено в самих договорах, підтверджено підписами сторін та посвідчено нотаріусом.

Крім того зазначив, що у позовній заяві зазначається, що ОСОБА_6 підписала договори під страхом фізичної розправи, проте жодних доказів погроз фізичного насильства зі сторони відповідачки позивачкою на його думку суду не було представлено. Дані договори спрямовані на реальне настання правових наслідків, що ними обумовлені. В своїх доводах позивачка не вказала які саме обставини: власна помилка щодо правової природи й змісту правочину, умисел обдарованої у введенні її в оману щодо істотних умов вчинених договорів чи тяжкі обставини, якими скористалася відповідач, зумовили укладення позивачем оспорюваних договорів та призвели до безоплатного позбавлення частини єдиного житла і частини відповідної земельної ділянки. Сам факт посилання на декілька взаємовиключних підстав позову свідчить про невизначеність позивача та відсутність хоча б однієї підстави для задоволення позову. Крім того, в позові не наведено належних та достатніх доказів, які б підтверджували обставини, на які посилається позивач та які б дали можливість встановити дійсну волю ОСОБА_6 щодо укладення оспорюваних договорів, зокрема, відсутність в останньої наміру укладати такі договори.

Третя особа - приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Лютик Роксолана Василівна, яка також дала пояснення як свідок в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила. Пояснила, що вона приїздила до будинку позивачки двічі, остання ознайомлювалась із проектами договорів напротязі 2 годин, читала з лупою, розмовляла з нотаріусом, пояснювала їй що хоче подарувати Дані Владиславівні частину будинку, а частину залишити у своїй власності, щоб не бути позбавленою житла, та щоб друга дочка, яка проживає закордоном, приїхавши в гості мала де розміститись. Нотаріус встановила, що укладення договорів відповідає інтересам сторін, їх волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договорів зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір спрямований на реальне настання наслідків. Тільки після встановлення всіх цих обставин, нотаріус посвідчила правочини. Зміст договору був підписаний сторонами, дієздатність яких була перевірена. Її дії як нотаріуса відповідали всім вимогам норм законодавства і жодного доказу, який би спростовував це суду не надано.

Зясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

За вимогами ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

На виконання цих обов`язків суд має з`ясувати у позивача предмет позову (що конкретно вимагає відповідач), підставу позову (чим він обгрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). У відповідача суд з`ясовує суть та характер заперечення проти позову й на підставі з`ясованого визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору (предмет доказування).

Судом встановлено, що 12 травня 2014р. між ОСОБА_6 та відповідачкою були укладені договір дарування 70/100 ідеальних частин житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель по АДРЕСА_1 , нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Лютик Р.В., зареєстрований в реєстрі за № 289 та договір дарування частини земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_2 ; загальна площа земельної ділянки 0,1335 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1 , нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Лютик Р.В., зареєстрований в реєстрі за № 290

З п.4 договору дарування 70/100 ідеальних частин житлового будинку вбачається, що за згодою сторін у володіння і користування ОСОБА_3 переходять: коридор 1-2 пл.7,2 кв.м., житлова кімната 1-3 пл.15,3 кв.м., житлова кімната 1-4, площею 16,8 кв.м., коридор 1-1, площею 6,6 кв.м.; кладова 1-7, площею 2,6 кв.м.; сходи «а», сарай «Б», огорожа «1». Загальна площа 48,5 кв.м., житлова площа 31,2 кв.м.

В п.9 договору вказано, що дарувальник стверджує, що внаслідок відчуження частини будинку не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб; особи, зареєстровані у даному будинку, повідомлені про його відчуження.

З договору вбачається, що у зв`язку з похилим віком ОСОБА_6 , на її особисте прохання, нотаріальну дію вчинено за межами робочого місця приватного нотаріуса, а саме за адресою: АДРЕСА_1 о 15 год. 30 хв.

Аналогічні положення містяться в договорі дарування частини земельної ділянки.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Оспорюючи договори дарування від 12 травня 2014 року, ОСОБА_6 зазначала, що ОСОБА_3 ввела її в оману щодо істотних умов укладених договорів, оскільки позивач вважала, що підписує документи, необхідні для приватизації земельної ділянки. Крім того, оспорювані правочини вчинено нею під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки, обману й тяжкої обставини передбачені ст. ст. 229, 230, 233 ЦК України.

Якщо особа, яка вчинила иравочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Згідно роз`яснень які викладені у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення.

За змістом ч. 1 ст. 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. За таких обставин особа, яка діяла під впливом обману, має довести наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, та сам факт обману.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 23 постанови від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, без наявності обману чи помилки, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Таким чином, наведені позивачкою підстави позову про вчинення договорів дарування одночасно внаслідок помилки, під впливом обману та у зв`язку із тяжкими обставинами є взаемовиключними, оскільки предмет доказування кожної із обставин, на яку посилається на підтвердження своїх вимог позивач, передбачає встановлення відмінних за правовою природою юридичних фактів.

Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.Згідно з частиною 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном .Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частина 1 та 2 статті 319 ЦК України).

Договір дарування є особливою формою договорів, який опосередковує безоплатну передачу майна у власність від однієї сторони (дарувальника) до іншої сторони (обдарованого). Згідно із ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За п. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення. Такими є помилки щодо правової природи правочину, його змісту, предмета, ціни, сторони, якості об`єкта тощо. Найчастіше хибне сприйняття стосується правової природи та предмета правочину, що може виникнути при визначенні тотожності предмета або його якості.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце та надати відповідні докази, які б свідчили про її помилку, зокрема, щодо правової природи правочину.

Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК України).

Твердження, що позивачка, укладаючи оспорювані договори дарування, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цих правочинів, прав та обов`язків сторін за цими договорами; вважала, що підписує документи, необхідні для приватизації земельної ділянки не підтверджуються достатньою кількістю належних та допустимих доказів та спростовуються поясненнями нотаріуса, яка вказує, що ОСОБА_6 ознайомлювалась із проектами договорів на протязі 2 годин, читала з лупою, розмовляла з нотаріусом, пояснювала їй, що хоче подарувати відповідачці частину будинку, а частину залишити у своїй власності, щоб не бути позбавленою житла, та щоб друга дочка, яка проживає закордоном, приїхавши в гості мала де розміститись.

Наведене свідчить про те, що ОСОБА_6 мала намір на укладення саме договору дарування, а не іншого правочину. Нотаріусом текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Тобто, ОСОБА_6 чітко розуміла, що укладає правочин, предметом якого є відчуження від неї до відповідачки частини житлового будинку та земельної ділянки.

Та обставина, що 13 вересня 2013 року ОСОБА_6 видала Леснянській Дані Владиславівні довіреність, якою уповноважила останню представляти її інтереси з питань оформлення права власності на земельну ділянку не може братись судом до уваги як доказ, оскільки не свідчить про наявність помилки щодо правової природи правочину саме в момент укладення оспорюваних договорів, між моментом видачі довіреності та моментом укладення оспорюваних договорів наявний значний проміжок часу та між процесом приватизації земельної ділянки та укладенням договорів дарування відсутній зв`язок. Окрім цього, згідно матеріалів справи, процес приватизації земельної ділянки здійснений ще у 2013 році.

Із змісту оспорюваних договорів дарування вбачається, що укладення договорів відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договорів є зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які стосуються дарування, що нотаріусом роз`яснено сторонам умови договорів та те, що з наслідками визнання недійсними договору дарування з підстав, передбачених положенням ст. 229 ЦК України позивачка була ознайомлена і згодна.

Суд не погоджується з доводами позивачки та її представників про те, що оспорювані договори були укладені під впливом помилки, оскільки суду не надано доказів на підтвердження того, що в діях відповідачки або нотаріуса був намір ввести в оману ОСОБА_6 , оскільки її дії несуть послідовний характер, який був спрямований на дарування 70/100 частин житлового будинку та земельної ділянки.

Позивачка та її представник не надали суду будь-яких належних та допустимих доказів, що між сторонами ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на час укладення договірних відносин досягнута домовленість щодо істотних умов іншого правочину, ніж договору дарування частини житлового будинку та земельної ділянки.

В судовому засіданні було з`ясовано, що у нотаріуса не виникало підстав вважати, що ОСОБА_6 під час укладення договорів дарування не усвідомлювала значення своїх дій.

Судом встановлено, що при посвідченні договорів дарування текст правочинів сторонами було прочитано, нотаріус неодноразово запитувала сторони, чи вони розуміють зміст угод та роз`яснювала правові наслідки укладення саме договору дарування, а не будь-якого іншого; а також суд врахував, що ОСОБА_6 самостійно підписала оспорювані договори.

Позивачкою не доведено належними та допустимими доказами наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення ОСОБА_6

Підстав для визнання недійсними договорів дарування у суду немає, оскільки всі вимоги при їх укладенні були додержані, а тому в задоволенні позовних вимог про визнання оспорюваних договорів дарування недійсними слід відмовити.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з підстав, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення. Такий правовий висновок відносно недійсності правочину по підставам статті 229 ЦК України зроблено ВС України у справі за N 6-2953цс15.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ( 435-15)), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином дослідивши зміст укладених договорів дарування, які є предметом спору, дійшов висновку про недоведеність позивачкою обставин, які б свідчили про те, що оспорювані нею правочини було укладено внаслідок помилки чи обману.

Системний аналіз наведених вимог законодавства та зважаючи на вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, та враховуючи положення ст. 216 ЦК України, суд дійшов переконання, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 133, 141, 354 ЦПК України, ст. ст. 203, 215, 225,229, 230, 316, 317, 717, 719, 727, 728 ЦК України, суд,

ухвалив :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 , правонаступник первісного позивача ОСОБА_6 до ОСОБА_3 за участю третьої особи приватного нотаріуса Дрогобицького нотаріального округу Головного управління юстиції у Львівській області про визнання недійсним правочину, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 25.06.2019 року.

Суддя Гарасимків Л.І.