КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 488/3511/18
Провадження № 2/488/413/19 р.
РІШЕННЯ

Іменем України

10.06.2019 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого по справі судді Селіщевої Л.І.,

при секретарі Тузові Р.О.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

та представника відповідача Сивоконенко Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та оплату вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом до відповідача ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України», в обґрунтування якого вказала, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем, і починаючи з 2012 року займала посаду заступника директора (з виробництва) філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Миколаївський портовий елеватор».

Наказом № 724 позивачку було звільнено із займаної посади за п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05.02.2016 р. її було поновлено на вказаній посаді, однак наказом № 640-к від 19.09.2016 р. відповідач вдруге звільнив позивачку за п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05.02.2016 р. позивачку було поновлено на роботі на вказаній посаді, і на її користь з відповідача було стягнуто 24 737,30 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 10 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Дане судове рішення було виконане відповідачем, і наказом № 361-к від 27.05.2016 р. позивачку поновлено на роботі з 05.02.2016 р.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 16.02.2017 р. рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05.02.2016 р. в частині поновлення позивачки на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Ухвалою ВССУ від 08.11.2017 р. рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 16.02.2017 р. скасовано, справу було направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В подальшому, постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 16.01.2018 р. рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05.02.2016 р. було змінено, зменшено розмір моральної шкоди з 10 000 грн. до 3 000 грн., та виключено з мотивувальної частини рішення суду висновки про порушення відповідачем вимог ч. 2 ст. 40, ст.ст. 43,252 КЗпП України. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Позивачка зазначає, що відповідач виніс незаконний наказ № 324/1-к від 01.06.2017 р., яким скасував свій наказ № 361-к від 27.05.2016 р. про поновлення її на роботі.

Посилаючись на викладене, позивачка у своєму позові просила:

-визнати незаконним та скасувати наказ № 324/1-к від 01.06.2017 р. «Про скасування наказу по поновлення на роботі ОСОБА_1 », який був виданий першим заступником голови правління ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України»;

-поновити її на посаді заступника директора (з виробництва) у відокремленому структурному підрозділі Філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Миколаївський портовий елеватор» з 01.06.2017 р.;

-стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.06.2017 р. по дату винесення рішення по даній справі.

У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі з вищевикладених підстав, просили їх задовольнити.

Представники відповідача у судовому засіданні заперечували проти позову з тих підстав, що позивачка пропустила визначений законом строк для оскарження вказаного вище наказу, крім цього її вимоги є необґрунтованими та безпідставними. Відзив відповідача долучений до матеріалів даної справи.

Заслухавши пояснення представників сторін, свідків та дослідивши надані суду письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Судовим розглядом встановлено, що позивачка по даній справі ОСОБА_1 з вересня 2012 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, і займала посаду заступника директора (з виробництва) філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Миколаївський портовий елеватор».

Наказом № 724-к від 26.10.2015 р. позивачка була звільнена з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05.02.2016 р. позивачка була поновлена на роботі, на посаді заступника директора (з виробництва) філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Миколаївський портовий елеватор», на її користь був стягнутий середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 24 737,30 грн., а також моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

На виконання вказаного судового рішення, відповідачем був виданий наказ № 361-к від 27.05.2016 р. про поновлення позивачки на роботі з 05.02.2016 р., а у її трудовій книжці був зроблений запис за № 10 про недійсність запису № 9 про звільнення з роботи згідно наказу № 724-к від 26.10.2015 р.

Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області від 16.02.2017 р. рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05.02.2016 р. в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та судових витрат було скасоване, та ухвалене нове рішення про відмову у задоволені вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

На виконання останнього судового рішення, відповідачем був виданий наказ № 324/1-к від 01.06.2017 р. про скасування наказу № 361-к від 27.05.2016 р. про поновлення позивачки на роботі.

В подальшому, наказом № 640-к від 16.09.2016 р. позивачка була вдруге звільнена з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, з 19.09.2016 р.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22.02.2017 р. був визнаний незаконним наказ № 640-к від 16.09.2016 р. про звільнення позивачки, у поновленні позивачки на роботі було відмовлено, та стягнуто з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20.09.2016 р. по 16.02.2017 р. у сумі 26 945,59 грн.

Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області від 25.04.2017 р. рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22.02.2017 р. було змінено в частині стягнення розміру компенсації заробітної плати за час вимушеного прогулу, в іншій частині рішення суду першої інстанції було залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 13.06.2018 р. рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22.02.2017 р. у незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 25.04.2017 р. були залишені без змін.

Заявляючи свої вимоги щодо визнання незаконним та скасування наказу № 324/1-к від 01.06.2017 р. «Про скасування наказу по поновлення на роботі ОСОБА_1 », позивачка посилалась на те, що він суперечить діючому законодавству, був виданий на підставі рішення суду, яке згодом було скасовано, і відповідач не ознайомив її з цим наказом.

Між тим, відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» даються роз`яснення про те, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки

звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У

кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини

пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він

поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки

звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Розглядаючи трудові спори після їх попереднього розгляду в

КТС, суд з`ясовує і обговорює додержання і причини пропуску як для

десятиденного строку звернення до суду за вирішенням трудового

спору, так і тримісячного строку звернення до КТС (ст.225 КЗпП),

якщо останньою він не був поновлений.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних

причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Коли

пропущений десятиденний строк не буде поновлено, заява відповідно

до ст.85 ЦПК і ст.228 КЗпП залишається без розгляду.

Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у

позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує

не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і

обов`язки сторін. При пропуску передбаченого ст.225 КЗпП

десятиденного строку без поважних причин необхідності у з`ясуванні

інших обставин справи не має.

Судовим розглядом встановлено, що позивачка отримала копію оспорюваного нею наказу 25.08.2017 р., що підтверджується копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. До того ж, позивачка у судовому засіданні підтвердила факт отримання нею наказу саме цього дня, 25.08.2017 р.

Виходячи із такого, суд робить висновок, що про порушення свого права позивачка достеменно дізналася 25.08.2017 р., і саме з цього часу має відраховуватись строк звернення до суду, що визначений ст. 233 КЗпП України. Проте, в порушення приписів зазначеної норми права, позивачка звернулася до суду із даним позовом лише 10.08.2018 р., тобто із значним пропуском вказаного строку. При цьому, звертаючись до суду із даним позовом, позивачка не заявляла клопотання про визнання поважними причин пропуску строку та його поновлення.

Пояснення позивачки у судовому засіданні про те, що зазначений строк має відраховуватись з 11.07.2018 р., тобто з дня отримання нею постанови Верховного Суду від 13.06.2018 р., суд знаходить необґрунтованими, безпідставними і такими, що не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки наявність чи відсутність зазначеного судового рішення жодним чином не свідчить про об`єктивну неможливість позивачки звернутися до суду із даним позовом.

З огляду на викладене, суд вважає, що причини пропуску позивачкою строку для звернення до суду з позовними вимогами не є поважними та не підлягають поновленню. При цьому, як при зверненні до суду із позовом так і за час розгляду справи судом, клопотань про поновлення пропущеного строку позивачка не заявляла, як і не надала доказів неможливості звернутись до суду із позовом у передбачений законом строк.

Щодо інших доводів позивачки, зокрема, посилання на постанову Верховного Суду від 13.06.2018 у справі № 488/3841/16-ц як на підставу поновлення її на роботі, то суд знаходить такі доводи безпідставними, оскільки судовим розглядом встановлено, що на виконання рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05.02.2016 у справі № 488/4844/15-ц, яким вона була поновлена на роботі, відповідачем було видано наказ від 27.05.2016 № 361-к про поновлення її на роботі. Тобто відповідачем було виконано рішення суду про поновлення позивачки на роботі. В подальшому її було звільнено з роботи наказом від 16.09.2016 № 640-к.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22.02.2017 у цивільній справі № 488/3841/16-ц позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «ДПЗКУ» задоволено частково та визнано незаконним наказ № 640 від 16.09.2016 р., стягнуто з ПАТ «ДПЗКУ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20.09.16 по 16.02.17 в сумі 26 945,59 грн. В іншій частині позовних вимог щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора (з виробництва) у відокремленому структурному підрозділі ПАТ «ДПЗКУ» - філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор» було відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 25.04.2017 р. рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22.02.2017 в частині стягнення розміру компенсації заробітної плати за час вимушеного прогулу змінено, в іншій частині вказане судове рішення залишено без змін.

Судовим розглядом встановлено, що на виконання зазначених судових рішень, відповідачем видано наказ № 336-к від 14.06.2017 «Про скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 ».

Крім цього, відповідачем на виконання рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 25.04.2017 р. було сплачено середній заробіток за час вимушено прогулу, що підтверджується наявною у справі копією платіжного дорученням від 17.05.2017 № 11324261.

Верховним Судом у постанові від 13.06.2018 у справі № 488/3841/16-ц, на яку посилається позивачка в обґрунтування своїх позовних вимог, зазначено про відсутність підстав для ухвалення судового рішення про повторне поновлення позивача на роботі на тій же посаді, врахувавши, що незаконність її звільнення встановлена судами попередніх інстанцій, обґрунтований висновок про що наведений в оскаржуваних у цій справі судових рішеннях.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідачем належним чином виконано рішення судів у справі № 488/3841/16-ц, у зв`язку з чим підстави для поновлення на роботі відсутні.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача середного заробітку за час вимушеного прогулу з 01.06.2017 року по день її поновлення на роботі, то суд також не вбачає підстав для їх задоволення виходячи із того, що відповідачем належним чином виконані судові рішення у цивільній справі № 488/3841/16-ц, і судом встановлено, що на даний час у вимушеному прогулі вона не перебуває, оскільки судове рішення про повторне її поновлення на роботі відсутнє.

З урахуванням вищенаведеного, суд відмовляє позивачці у задоволенні її вимог у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 258-259, 264-265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

Вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та оплату вимушеного прогулу відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення. У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 .

Відповідач Публічне акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України», 01033 м. Київ, вул. Саксаганського 1, .

Повний текст рішення суду складено 20.06.2019 р.

Суддя Л.І. Селіщева