Справа № 361/3369/18
Провадження № 2/361/420/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2019 року Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

судді - Сердинського В.С.

при секретарях - Латенко Л.П., Мищенко С.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину нерухомого майна в порядку спадкування за законом,

установив:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину нерухомого майна в порядку спадкування за законом.

Позивачі зазначали, що ІНФОРМАЦІЯ_3 номер їхній батько ОСОБА_4 , про що свідчить свідоцтво про смерть Серія НОМЕР_1 , видане відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві 30 листопада 2017 року.

На момент своєї смерті батько проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

У встановлений чинним законодавством термін вони подали до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини. Заяви прийняла державний нотаріус цієї контори Прядко Т.А.

На прийомі у нотаріуса їм стало відомо, що їхній батько склав заповіт на користь своєї дружини ОСОБА_3 , який був посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Попович Л.С. 06 вересня 2005 року.

Згідно заповіту, належний заповідачу житловий будинок з відповідними господарсько-побутовими будівлями за номером АДРЕСА_2 та земельну ділянку площею 0,115 га, що розташована на території Літківської сільської ради Броварського району Київської області, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 , виданого 06.03.1998 р. Літківською сільською радою Броварського району Київської області.

30 травня 2018 року нотаріусом Прядко Т.А. їм надано письмову відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки згідно ст.1241 Цивільного кодексу України вони не мають права на обов`язкову частку у спадщині. У разі незгоди з викладеними мотивами відмови їм рекомендовано звернутись до суду для подальшого вирішення спадкової справи.

Як вбачається з матеріалів справи, перебуваючи у шлюбі з їхньою матір`ю ОСОБА_6 , їхній батько 09 грудня 1988 року уклав договір з ОСОБА_7 , у відповідності з яким він купив у неї дня сезонного чи тимчасового проживання жилий будинок з господарськими будівлями на земельній ділянці радгоспного фонду радгоспу «Літківський» розмірами 1100 кв.м., в тому числі 600 кв.м. для утримання будівель і 500 кв.м. для вирощування сільськогосподарської продукції, що знаходиться в АДРЕСА_2 . Згідно тексту договору, на вказаній земельній ділянці розташований один критий шифером жилий будинок. Розмір загальної площі будинку становить - 33,4 кв.м., розмір жилої площі - 5,9 кв.м. з надвірними будівлями: погріб цементований, колодязь пробивний, трубчастий. Цей будинок належав продавцеві ОСОБА_7 на праві особистої власності, що підтверджувалось довідкою, виданою виконкомом Літківської сільської Ради народних депутатів за №1254 від 09.12.1988 р. Цей договір посвідчено 09 грудня 1988 року секретарем виконавчого комітету Літківської сільської Ради народних депутатів Броварського району Київської області Шульгою Н.В. та зареєстровано за №151 від 09.12.1988 р.

Вважають, що придбаний на ім`я їхнього батька будинок є спільним сумісним майном його і їхньої матері як членів однієї сім`ї. Як вбачається з вимог ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України в редакції 1969 р., який був чинним на момент укладення договору купівлі-продажу будинку, майно, набуте подружжям під час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. Кожний із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

ІНФОРМАЦІЯ_1 їхня мати у віці 55 років померла, про що свідчить свідоцтво про смерть НОМЕР_3 , видане відділом реєстрації актів громадянського стану Ватутінської районної державної адміністрації м. Києва цього ж числа.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР в редакції 1963 року, який був чинним на момент укладення договору купівлі-продажу спірного будинку, визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Отже, спірний будинок є і був на час його придбання спільною сумісною власністю подружжя - батька і їхньої матері ОСОБА_6 .

Таким чином, вони з батьком на час смерті матері були, і на даний час залишились, спадкоємцями першої черги щодо її спадкового майна. Як було зазначено вище, спадковим майном після смерті матері є 1/2 частина придбаного батьком і матір`ю жилого будинку по АДРЕСА_3 . Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець його прийняв.

Згідно вимог ст.549 даного Кодексу визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном; якщо він подав в державну нотаріальну контору по місцю відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вказані в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з часу відкриття спадщини.

Як вбачається з наданих суду копій їхніх паспортів на день відкриття спадщини вони були прописані по місцю проживання спадкодавиці (їхньої матері) в квартирі АДРЕСА_1 .

Таким чином, на підставі вказаних вище норм закону вони прийняли спадщину після смерті їхньої матері, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , так як вступили в управління і володіння її спадковим майном.

Оскільки на час смерті (відкриття спадщини) матері частки у спільному сумісному майні подружжя не були виділені в договорі купівлі-продажу спірного будинку від 09.12.1988 р., то вони змушені звернутись до суду з позовом про визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом.

Посилаючись на викладене, позивачі просили суд визнати за кожним з них право власності на 1/6 частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті їх матері ОСОБА_6 .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_9 позовні вимоги підтримали і просили задовольнити позов.

В судове засідання позивач ОСОБА_2 не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_10 позов не визнали і заперечували проти його задоволення. В поданому до суду відзиві на позов, зокрема, зазначали наступне. Справді, в 1988 році згідно договору купівлі-продажу пустуючого жилого будинку для сезонного чи тимчасового проживання від 09.12.1988 р., посвідченого виконкомом Літківської сільської Ради народних депутатів за реєстраційним №343, батьки позивачів придбали в спільну сумісну власність будинок АДРЕСА_2 . Зазначений будинок був у вкрай занедбаному стані: дах був завалений, стіни пошкоджені, фундаменту він не мав взагалі. Для проживання цей будинок був непридатним і використовувався батьком позивачів як сарай для домашньої худоби. В 2000 році цей будинок був знесений та на його місці протягом 5 років разом з відповідачем, з якою вони вже були у шлюбі, збудував новий. В 2005 році новий будинок був введений в експлуатацію, на підставі чого було зареєстровано відповідне право власності та видано свідоцтво про право власності.

Виходячи з норм ст.ст.331,349 ЦК України слідує, що спірний будинок ні фактично, ні юридично не належав матері позивачів, оскільки хоч він і знаходиться на тій самій земельній ділянці та має ту ж адресу, що і будинок придбаний батьками позивачів в 1988 році, проте, це різні об`єкти нерухомості. Старий будинок, придбаний батьками позивачів, був знищений в 2000 році і тому усі права власності на нього припинилися. І в той же час спірний будинок був збудований спільними зусиллями батька позивачів та відповідача, коли вони були в шлюбі, введений в експлуатацію та зареєстрований в установленому порядку в 2005 році і тому на зазначений будинок вже виникло право спільної сумісної власності у батька позивачів та відповідача.

Мотивуючи свої позовні вимоги, позивачі посилаються на ст.525 ЦК УРСР і стверджують про прийняття ними спадщини після матері шляхом фактичного вступу в управління чи володіння спадковим майном. В підтвердження цього вони посилаються на свої паспорти, з яких слідує, що на момент відкриття спадщини після матері вони були прописані за однією адресою з нею.

Дані доводи позивачів не є обґрунтованими. Сам факт прописки за однією адресою із спадкодавцем на момент відкриття спадщини абсолютно не свідчить про вступ в управління чи володіння спадковим майном, а саме спірним будинком. Квартира АДРЕСА_1 , де вони були прописані, не є спадковим майном після їх матері. В той же час в спірному будинку позивачі ніколи не були ні прописані, ні зареєстровані. Таке тлумачення законодавства, зокрема, підтверджується і положеннями п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №18/5 від 18.06.1994 р., на яку позивачі посилаються в своїй позовній заяві: запис у паспорті про прописку є доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном, коли цей запис свідчить, що спадкоємець був прописаний саме в спадковому будинку (квартирі).

Таким чином, жодних належних і достатніх доказів фактичного вступу у володіння чи користування спадковим майном після матері позивачі не надали. Водночас, відповідач стверджує, що позивачі не вступали в спадщину після їх матері в жодний передбачений законодавством спосіб. Про це може свідчити наступне. По-перше, позивачі ніколи не несли жодних витрат, пов`язаних з утриманням, обслуговуванням, будівництвом, ремонтом, як спірного будинку, так і старого будинку, придбаного їх батьками в 1988 році. Ними ніколи не сплачувались ні комунальні послуги, ні земельний податок, ні втрати пов`язані з газифікацією будинку, оформленням прав на земельну ділянку, виготовленням технічних паспортів, оформленням права власності тощо. Всі ці витрати та відповідні дії здійснювались здебільшого відповідачем. По-друге, позивачі навіть не приїжджали до цього будинку за в жоден спосіб не користувались ним.

Посилаючись на викладене, просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивачів - ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Ватутінської районної державної адміністрації м. Києва (а.с.16).

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько позивачів - ОСОБА_4 , про що свідчить свідоцтво про смерть Серія НОМЕР_1 , видане відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві 30 листопада 2017 року (а.с.17).

На момент своєї смерті батько проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

За життя, а саме 06 вересня 2005 року, ОСОБА_4 було складено заповіт, яким він заповів ОСОБА_3 житловий будинок з відповідними господарсько-побутовими будівлями за номером АДРЕСА_2 та земельну ділянку площею 0,115 га, що розташована на території Літківської сільської ради Броварського району Київської області згідно державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 , виданого 06.03.1998 р. Літківською сільською радою Броварського району Київської області (а.с.52).

30 травня 2018 року нотаріусом Прядко Т.А. позивачам надано письмову відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки згідно ст.1241 Цивільного кодексу України вони не мають права на обов`язкову частку у спадщині. У разі незгоди з викладеними мотивами відмови їм рекомендовано звернутись до суду для подальшого вирішення спадкової справи (а.с.27).

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Із змісту договору купівлі-продажу жилого будинку для сезонного чи тимчасового проживання від 09.12.1988 р., зареєстрованого виконкомом Літківської сільської Ради народних депутатів за реєстраційним №151, вбачається, що старий будинок був пустуючим, дерев`яним, право власності на цей будинок не було зареєстровано в БТІ, оскільки на договорі відсутній відповідний реєстраційний напис (а.с.9-12).

Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 09.06.2005 р. підтверджується, що право власності на спірний будинок було зареєстровано за батьком позивачів не на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу від 09.12.1988 р., а саме на підставі цього свідоцтва про право власності, як на новостворений об`єкт нерухомості (а.с.79).

Порівняння відомостей у технічних паспортах від 15.12.1988 р. та від 15.05.2018 р. на спірний будинок свідчить про відмінності, як у плануванні, так і інших технічних характеристиках старого, будинку, придбаного батьками позивачів, та спірного будинку: загальна площа старого будинку 33,4 кв.м., спірного - 77,9 кв.м., житлова площа старого будинку - 5,9 кв.м., спірного - 27,2 кв.м., площа веранди в старому будинку 7,6 кв.м. в спірному 17,4 кв.м.; в спірному будинку на відміну від старого відсутні кухня та сіни, як окремі приміщення, натомість є друга кладова площею 21,8 кв.м., в старому будинку було пічне опалення, в спірному - газове (а.с.80-87).

Актом прийому робіт газифікації спірного будинку від червень 2005 року, договором про надання послуг з газопостачання від 08.07.2005 р., з яких вбачається, що спірний будинок був газифікований у 2005 році, актом від 28.09.2018 р., виданим депутатом Літківської сільської ради Ткаченко Є. О. зі змісту якого слідує, що придбаний батьками позивачів в 1988 році дерев`яний будинок був непридатний для проживання, мав пошкоджений дах, стіни, не мав фундаменту і в 2000 році був знесений, а на його місці протягом 2000-2005 р.р. був збудований новий цегляний, утеплений будинок з фундаментом, право власності на який було зареєстровано в 2005 році після введення в експлуатацію, підтверджується, що спірний будинок був новостворений батьком позивачів та відповідачем під час перебування у шлюбі в 2005 році та не є тим будинком, який придбали батьки позивачів в 1988 році (а.с.88-93).

У судовому засіданні свідок ОСОБА_12 підтвердила, що спірний будинок був повністю зруйнований у 2000 році та заново збудований у 2005 році батьком позивачів та його дружиною - відповідачем ОСОБА_3

Згідно ст.349 ЦК України, право власності на майно припиняється в разі його знищення.

Водночас, відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва, прийняття такого майна до експлуатації та державної реєстрації права власності на нього.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Виходячи з вищевикладеного, доводи позивачів щодо належності спірного будинку їх матері є безпідставними, твердження про прийняття ними спадщини після матері шляхом фактичного вступу у володіння і користування спадковим майном не підтверджуються належними, допустимими та достатніми доказами, а заявлені позовні вимоги про захист права на спадщину взагалі не підлягають судовому розгляду, оскільки позивачами попередньо не було використано встановлений законодавством порядок оформлення спадщини після матері через органи нотаріату, тобто їх право на спадщину не може вважатись порушеним, оспорюваним чи невизнаним, як це передбачено ч.1 ст.4 ЦПК України, а тому підстав для задоволення позову немає.

За таких обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 328, 331, 349 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 76, 80, 81, 89, 200, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину нерухомого майна в порядку спадкування за законом - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Броварський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В. С. Сердинський