РІШЕННЯ

іменем України

10 червня 2019 року м.Сватове

Сватівський районний суд Луганської області

у складі: головуючого - судді Бабічевої Л.П.

за участю секретаря судового засідання Діброви А.О.,

учасників справи:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Сватове в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення боргу.

19 вересня 2017 року представник позивача надав суду уточнену позовну заяву. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 26 листопада 2015 року відповідач ОСОБА_3 написала позивачу боргову розписку, згідно якої зобов`язалась повернути грошові кошти у сумі 24 000 грн. у строк до 26.11.2016 року. На початку 2017 року позивач звернулася до відповідача з вимогою повернути їй борг, однак, остання відмовилася повертати їй грошові кошти, повідомила, що в неї їх не має, і вона нікому нічого не винна. Оскільки відповідач не виконала взяті на себе зобов`язання у встановлений розпискою строк, цивільним законодавством передбачена відповідальність у вигляді 3% річних від простроченої суми. За кожен місяць прострочки виплати сума складає 60 грн.. Сума прострочки за 9 місяців становить 540,00 грн..

З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просить суд стягнути на її користь з відповідача ОСОБА_3 борг у сумі 24 540,00 грн..

Як на правову підставу позову позивач посилається на ст.ст. 526, 625, 530, 1046, ч.2 ст.1047 ЦК України.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача Цибульник О.С., позов підтримали з вищевикладених підстав.

Також позивач ОСОБА_1 , яка приймала участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, пояснила, що грошові кошти у сумі 24 000 грн. вона відповідачу ОСОБА_3 не займала та не передавала. У 2015 році її батько ОСОБА_5 продав відповідачу ОСОБА_3 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . У будинку залишилось майно батька, зокрема, меблі, сантехніка. Дане майно, яке залишилось у проданому батьком будинку, вони оцінили у 24 000 грн. Домовились з відповідачем, що за вказане майно, остання має сплатити обумовлену суму 24 000 грн., у зв`язку з чим відповідач 26 листопада 2015 року написала вищевказану боргову розписку. Відповідач по це час грошові кошти за майно не сплатила, майно також не повернула. Письмову претензію про сплату боргу вона відповідачу не надсилала і таку претензію не писала.

Просить позовні вимоги задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що позивач ОСОБА_1 грошові кошти їй не давала, ніяких грошей у позивача вона не займала. Дійсно вона підписала розписку на суму 24 000 грн., яку надала позивачу. Однак, 24 000 грн. це сума, яку вона мала сплатити за майно, що залишилось у проданому батьком позивача будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який вона придбала згідно договору купівлі-продажу від 26.11.2015 року. Згодом це майно було забрано іншими особами з будинку.

Просить відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснив, що сума грошових котів, зазначених у розписці, - це плата за речі, які позивач з батьком залишили у проданому будинку. Самі грошові кошти позивач не займала відповідачу. Фактично між сторонами було укладено договір купівлі-продажу речей з розстрочкою платежу, який має оформлятись нотаріально. В даному випадку виникли зобов`язання з приводу того, що відповідач не розрахувалась за речі. Також про безпідставність позовних вимог свідчить надіслана позивачем відповідачу претензія про сплату боргу, у якій позивач та її батько зазначають про повернення суми боргу 24 000 грн., що становить недоплачену суму за договором купівлі-продажу будинку від 26.11.2015 року, укладеного між батьком позивача та відповідачем.

Вважає позов необґрунтованим, просить відмовити у задоволенні позову.

Суд, вислухавши позивача, його представника, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках / ч. 1 ст.13 ЦПК України/ і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень / ч. 3 ст. 12 ЦПК України/.

Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Так, з поданої позивачем розписки від 26 листопада 2015 року, оригінал якої досліджено у судовому засіданні, вбачається, що відповідач ОСОБА_3 зобов`язалась виплатити грошові кошти у розмірі 24000 грн. позивачу ОСОБА_1 протягом 12 місяців до 26 листопада 2016 року. (а.с. 219).

Сторони у судовому засіданні визнали наступні обставини.

Позивач та відповідач визнали, що позивач не передавала та не займала відповідачу грошові кошти у сумі 24 000 грн.. Зазначена у вищевказаній розписці сума грошових коштів у розмірі 24 000 грн., які зобов`язалась виплатити відповідач позивачу, - це сума коштів за майно, яке залишилось у проданому відповідачу батьком позивача будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та яке належало батьку позивача.

Вищевказані обставини визнали у судовому засіданні сторони і у суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин, а тому відповідно до положень ч.1 ст. 82 ЦПК України дані обставини не підлягають доказуванню.

Судом також досліджено копію договору купівлі-продажу житлового будинку від 26 листопада 2015 року, згідно якого ОСОБА_5 продав відповідачу ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 , у п.5 якого зазначено, що сторони підтверджують факт повного розрахунку за проданий житловий будинок та відсутність у них будь-яких претензій фінансового характеру один до одного ( а.с.225-226).

Позивач, як на правову підставу позову посилається, зокрема, на ст.ст. 625, 1046, ч.2 ст.1047 ЦК України.

Так, відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, а згідно ч. 2 даної статті договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, зі змісту ст. 1046 ЦК України вбачається, що договір позики являється реальним договором, тому що вважається укладеним із моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч.2 ст. 640 ЦК України якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідно передання майна або вчинення іншої дії, то договір є укладеним з моменту передання відповідного майна, а ч.2 ст. 1046 ЦК України вказує, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Статтею 625 ЦК України передбачено відповідальність за порушення грошового зобов`язання, зокрема частина 2 даної статті визначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У судовому засіданні встановлено, що грошові кошти у сумі 24 000 грн. у власність відповідачу позивачем не передавались, а тому суд приходить до висновку, що договір позики між позивачами та відповідачем не був укладений, оскільки в даному випадку відсутня встановлена законом умова, необхідна для його укладення передання грошей.

Отже, спірний договір позики не є укладеним і не створює прав та обов`язків для сторін.

Щодо наданої відповідачем претензії про сплату боргу, адресовану відповідачу, на яку посилається у судовому засіданні представник відповідача ( а.с. 193), то суд в даному випадку не враховує дану претензію як доказ на підтвердження або спростування тверджень сторін щодо наявності правовідносин сторін з приводу договору позики, оскільки у судовому засіданні встановлено, що позивач не передавала грошові кошти відповідачу та договір позики не був укладений, а в даному випадку предметом позову є вимога позивача про стягнення суми боргу на підставі ст.ст. 1047, 1049 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене суд доходить висновку про необґрунтованість позовних вимог щпро стягнення стягнення суми боргу у розмірі 24000 грн..

Щодо позовних вимог в частині стягнення 3 % річних від простроченої суми у розмірі 540 грн. на підставі ст. 625 ЦК України, то дані вимоги є похідними від вищевказаних позовних вимог про стягнення боргу за договором позики і положення ст. 625 ЦК України можуть бути застосовані лише у випадку порушення грошового зобов`язання.

Таким чином, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, а тому у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

На підставі викладеного,

керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 77, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України,

ст.ст. 625, 640, 1047, 1049 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовити за необґрунтованістю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Луганського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Сватівський районний суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 20 червня 2019 року.

Суддя Бабічева Л.П.