П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 червня 2019 року м. Київ

Справа № 759/13720/18

Провадження: № 22-ц/824/8008/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенко Д.Р., Пікуль А.А.,

секретар Глухенька М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданніапеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25 березня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Ул`яновської О.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення,

в с т а н о в и в :

У серпні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про виселення із квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21.05.2018 року розірвано. Від шлюбу мають двох дітей, з яких донька ОСОБА_4 , 2006 року народження, є неповнолітньою, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01.06.2018 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 у розмірі 5000 грн. 00 коп., однак відповідач свого обов`язку щодо сплати аліментів не виконує. Відповідач як член сім`ї був зареєстрований та вселився у спірну квартиру, яка належить позивачу на праві особистої приватної власності та є її дошлюбним майном. Останнім часом відповідач створює перешкоди у користуванні квартирою, всіляко погрожує, з приводу чого вона змушена була звернутися до органів поліції. Після розірвання шлюбу договір найму жилого приміщення між ними не укладався та укладати його вона не бажає. Також нею було надіслано відповідачу письмову вимогу протягом трьох місяців звільнити спірну квартиру та знятись із реєстраційного обліку, однак останнім не було здійснено будь-яких дій щодо виселення з квартири в добровільному порядку.

За таких обставин просила виселити ОСОБА_1 з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 та стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25 березня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про виселення задоволено.

Виселено ОСОБА_1 з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 судовий збір по справі у розмірі 704 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм процесуального права та порушення норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що після припинення шлюбних відносин з позивачем, він не позбавлений права користуватись спірною квартирою та проживати в ній, оскільки сам по собі факт припинення сімейних відносин не є правовою підставою для виселення особи із займаного жилого приміщення. Також скаржник вказував на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме суд першої інстанції керувався доказами позивача, які взагалі не входили в предмет доказування у даній справі, та не оцінив докази, надані стороною відповідача. Позивачем жодним чином не було підтверджено належними доказами порушення ним правил співжиття, що може бути єдиною підставою для його виселення як колишнього члена родини власника .

Ухвалами Київського апеляційного суду від 11 травня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі та справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_7 зазначає, що є власником спірної квартири, після розірвання шлюбу ОСОБА_1 , проживає в квартирі без належної правової підстави, оскільки договір найму між ними не укладено та укладати такий договір вона наміру не має. Як власник житла відповідно до вимог ст.391 ЦК України вона вправі вимагати будь-якого усунення порушення права від будь-яких осіб, будь-яким шляхом, який вважає прийнятним. Визначальним для захисту права, при цьому, є наявність у неї права власності та встановлення судом перешкод у користуванні власником своє. власністю. Рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального та процесуального права, з урахуванням всіх обставин справи, повним та всебічним дослідженням доказів, а тому просила залишити дане рішення без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

В судовому засіданні адвокат Тененіка Т.А. в інтересах ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просила її задовольнити. ОСОБА_7 та її представник адвокат Пізняхівський Ф.М. заперечували проти апеляційної скарги, вважали, що спір судом вирішений правильно.

Заслухавши пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Частиною першою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силу вимог частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При ухваленні рішення про задоволення позовних вимог районним судом встановлені наступні обставини.

ОСОБА_6 придбала у ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 , про що свідчить договір купівлі-продажу від 08.02.1995 року, реєстраційний № 8294/1357 (а.с. 12).

18.05.1996 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Ленінградського району м. Києва, актовий запис № 374, на підставі якого позивач змінила прізвище на « ОСОБА_9 » (а.с. 10).

У вказаному шлюбі у сторін народилася дочка ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 11).

01.06.2017 згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 було стягнено аліменти на утримання дочки ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі 5000 грн., щомісячно починаючи з 23.03.2017 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 15, 16).

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 29.06.2017 року ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 КУпАП, а саме, 07.03.2017 року відповідач вчинив сімейну сварку відносно своєї дружини, в ході якої виражався нецензурною лайкою, однак провадження було закрито на підставі статті 38 КУпАП (а.с. 17, 18).

21.05.2018 року шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва (а.с. 14).

09.07.2018 року ОСОБА_6 звернулася до відповідача з вимогою щодо звільнення спірної квартири шляхом добровільного виселення та зняття із реєстраційного обліку протягом 3 місяців з моменту отримання даної вимоги (а.с. 13). Вимога ОСОБА_1 отримана не була (а.с. 19)

Задовольняючи позов ОСОБА_6 , та виселяючи відповідача із спірної квартири, суд першої інстанції виходив із того, що право користування ОСОБА_1 спірною квартирою є похідним від права власності позивача на цю квартиру. Оскільки шлюб між подружжям є припиненим, відповідач продовжує користуватися житловою площею у спірній квартирі без відповідної правової підстави. Вимоги позивачки є такими, що ґрунтуються на законі, та такими, що підлягають задоволенню в порядку захисту права власності позивача на спірну квартиру згідно на підставі ст.391 ЦК України, а не норм ЖК України.

При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги відповідача суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Статтею 47 Конституції України проголошено право кожного на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

У відповідності до частини 4 статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною 1 статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Вказане узгоджується з положеннями частини 1 статті 405 ЦК України, у відповідності з якими члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно частини 4 статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником житла і ведуть з ним спільне господарство.

При цьому, як визначено частиною 4 статті 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно частини 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно вимог частин 1, 2 статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають прав на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За правилом п.4 ч.1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Припинення сімейних відносин з власником помешкання не припиняє житлового сервітуту. Але за відсутності згоди про безоплатне користування помешканням колишній член сім`ї повинен вносити плату за користування помешканням за комунальні послуги. Цей висновок відповідає частині четвертій ст. 156 та 162 ЖК.

Водночас за правилом ч.2 ст. 406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

До таких обставин можна було б віднести: систематичне руйнування чи псування колишніми членами сім`ї власника належного останньому житлового приміщення або використовування житла не за призначенням; систематичне порушення колишніми членами сім`ї власника житлового приміщення правил співжиття та етичних норм, що робить неможливим для власника проживання з ними у одній квартирі чи в одному будинку; невиконання колишніми членами сім`ї власника угоди про плату за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі); необхідність для власника у використанні належного йому жилого приміщення в будинку (квартирі) для проживання членів його сім`ї за умови неможливості спільного проживання з колишніми членами сім`ї.

Враховуючи наведене, якщо колишній член сім`ї власника житлового приміщення зареєстрований та проживає у цьому житловому приміщенні і внаслідок певних обставин створює власнику перешкоди у здійсненні права власності, права власника можуть бути поновлені шляхом задоволення його позовних вимог про припинення права на користування квартирою (припинення сервітуту) на підставі ч.2 ст. 406 ЦК України (за наявності обставин, які мають істотне значення).

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 , як чоловік ОСОБА_6 та проживає в спірній квартирі до цього часу.

Позивачем не надано доказів, які б свідчили про наявність будь-яких перешкод у володінні та користуванні квартирою, та які б могли бути підставою для припинення сервітуту шляхом виселення ОСОБА_1 зі спірної квартири.

За правилами ч.1 ст. 376 ЦПК України самостійними підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч.2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на викладене, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25 березня 2019 року скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст складено 10 червня 2019 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль