Єдиний унікальний номер судової справи 484/4267/18
Номер провадження 22-ц/812/200/19
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

18 березня 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заочне рішення, яке ухвалено Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області 12 листопада 2018 року, під головуванням судді Маржиної Т.В. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

УСТАНОВИЛА:

У вересні 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 29 квітня 2009 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_2 укладено договір про надання банківських послуг, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 250 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, із строком повернення, що відповідає строку дії картки.

Взятий на себе обов'язок банк виконав належним чином, в той час, як позичальник ОСОБА_2 належним чином своїх договірних зобов'язань не дотримала, у зв'язку із чим станом на 27 серпня 2018 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 13 669 грн. 79 коп., з яких: 3 299 грн. 65 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 9 299 грн. 32 коп. - пеня, а також 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 627 грн. 13 коп. - штраф (процента складова).

Посилаючись на викладені обставини АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача на свою користь зазначену заборгованість за судовим рішенням.

Заочним рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено, у зв'язку з його недоведеністю.

Не погодившись із судовим рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що єдиним належним доказом у справі про те, що заборгованість відповідачем за кредитним договором б/н від 29 квітня 2009 року не погашена, є доданий банком до позовної заяви розрахунок заборгованості, який суд не прийняв до уваги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає не в повному обсязі.

Так, рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у порушення вимог ст.ст.77,78,81 ЦПК України позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, оскільки не було надано доказів на підтвердження суми, з якої розраховані проценти за користування кредитом та неустойка.

Колегія суддів не в повному обсязі погоджується з таким висновком районного суду.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов'язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов'язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов'язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобов'язань, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Відповідно до ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

За правилами ч.1 ст.1049 і ст.1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві кредит у строк та порядок, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обов'язку виконання зобов'язання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором.

Згідно вимог ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, згідно умов договору та у строки передбачені цим договором.

За змістом ст.611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

З матеріалів справи убачається, що 29 квітня 2009 року ОСОБА_2 звернулась до ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого позивач, з метою отримання банківських послуг та підписала заяву без номеру, за умовами якої отримала в кредит кошти у розмірі 250 грн. у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок.

При цьому сторони узгодили проценти, належні до сплати позичальником банку у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та кінцевим терміном повернення кредиту, що відповідає строку дії картки.

24 жовтня 2009 року позивач збільшив відповідачу кредитний ліміт спочатку до 1 400 грн. В подальшому кредитний ліміт неодноразово збільшувався, зокрема, 02 травня 2011 року його було збільшено до 3 900 грн.

З доданого позивачем розрахунку заборгованості слідує, що станом на 27 серпня 2018 року загальна сума заборгованості складає 13 669 грн. 79 коп., яка складається з 3 299 грн. 65 коп. - заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 9 299 грн. - пеня, 500 грн. - штраф фіксована частина та 627 грн. 13 коп. - штраф процентна складова.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд зазначив, що заборгованість відповідача перед позивачем по тілу кредиту відсутня, то ж неможливо встановити, з якої суми банком нараховані та обчислені відсотки і штрафні санкції. З огляду на наведене, посилаючись на вимоги ст.ст.12,13,77,81 ЦПК України районний суд в позові відмовив за недоведеністю.

Втім, як вбачається з виписки з особового рахунку позичальника та відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, кредитний ліміт ним поповнювався, а відповідачем вносились суми на погашення кредиту; остання сума на погашення кредиту у розмірі 300 грн. була внесена у лютому 2017 року (а.с.6-8,78-79).

З наведеного розрахунку заборгованості також вбачається, що річна процентна ставка становила: з квітня 2009 року по серпень 2014 року - 30% річних; з вересня 2014 року по березень 2015 року - 34.80% річних; з квітня 2015 року по жовтень 2015 року - 43.20% річних, з листопада 2015 року вона коливалась з щомісячної ставки 2.9% до 3.6% (а.с.6-8).

Отже, аналіз наведених обставин, у сукупності з аналізом даних виписки з особового рахунку відповідача, дають підстави вважати, що відповідач уклала з банком договір кредиту, отримала по ньому грошові кошти, які в повному обсязі не повернула.

За такого, у порушення вимог ст.ст.263,264 ЦПК України, суд не забезпечив повний та всебічний розгляд справи, не надав обґрунтованої оцінки наданим позивачем доказам, не перевірив розрахунок заборгованості та прийшов до передчасного висновку про відмову в задоволенні позову. Тому з підстав, передбачених п.п.1,3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Ухвалюючи нове рішення, колегія суддів, виходить з приписів ст.ст.509,526,527 ЦК України, а також з того, що доведено позивачем факт укладення між сторонами договору кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, що ніким не спростовано.

Разом з тим погодитись з розрахунком заборгованості, наданим позивачем суду першої інстанції, не можна.

Як зазначалось вище, кредитні відносини між сторонами виникли 29 квітня 2009 року. В заяві про надання кредиту відповідач зазначила, що вона погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку.

З наданої копії Статуту банку вбачається, що на час укладання договору він мав назву «Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», а назву «Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» він мав з 30 квітня 2009 року (а.с.32 зворот, 64 зворот).

До позовної заяви позивач надав витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, в якому зазначена назва банку «Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк».

Докази з приводу того, що відповідач ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг, які діють з 2009 року, у справі відсутні, в той час як посилаючись саме на пункти вказаних Умов, позивач обґрунтовує позовні вимоги щодо розміру відсоткової ставки, правил повідомлення про їх зміну, нарахування пені, штрафів та інше.

Відповідно до вимог Глави 71 ЦК України в редакції, яка діяла на час укладання договору між сторонами, а також виходячи з того, що відповідач не спростовував факт укладання договору та свого зобов'язання по сплаті відсотків за користування ним, ненадання позивачем доказів щодо правил підвищення відсоткової ставки за користування кредитом, колегія суддів погоджується з розрахунком заборгованості по процентам за користування кредитними коштами, наданим позивачем апеляційному суду на підтвердження доводів апеляційної скарги.

З наданого розрахунку вбачається, що станом на 27 серпня 2018 року, коли ставка по сплаті відсотків була встановлена у розмірі 30% річних, малася заборгованість по відсоткам в розмірі 766 грн. 09 коп.

Зазначену заборгованість слід стягнути з відповідача на користь позивача, часткового задовольнивши позов та частково погодившись з доводами апеляційної скарги.

Щодо вирішення позовних вимог про стягнення пені та штрафів, слід зазначити, що вони задоволенню не підлягають, оскільки, як зазначалося вище, не надано доказів щодо можливості їх нарахування за правилами, які діяли на час укладання договору, а також доказів того, що відповідач ознайомлена з новими Правилами та Умовами.

Оскільки апеляційним судом скасовується рішення суду, відповідно до приписів ч.13 ст.141 ЦПК України, ним вирішується питання про розподіл судових витрат.

Вирішуючи дане питання, колегія суддів виходить з положень п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України та покладає на відповідача витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме: позовні вимоги задоволені на 5.60% (766.09 х 100 : 13 669.79).

З сплаченого позивачем судового збору в розмірі 1 762 грн. (перша інстанція, а.с.2) та 2 643 грн. (апеляційна інстанція, а.с.62) відповідачем підлягає поверненню 5.60% від загальної суми судового збору (4 405 грн), тобто 246 грн. 68 коп.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 листопада 2018 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість по процентам за користування кредитними коштами за кредитним договором б/н від 29 квітня 2009 року, що утворилась станом на 27 серпня 2018 року в розмірі 766 (сімсот шістдесят шість) грн. 09 коп.

В іншій частині в задоволенні позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 246 (двісті сорок шість) грн. 68 коп. на відшкодування судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 19 березня 2019 року