Справа №295/6206/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.02.2019 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира у складі:

Головуючого - судді: Ведмідь Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Бойченко Т.М.,

учасників справи:

представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просить виселити ОСОБА_3 з житлового будинку АДРЕСА_2 та стягнути з відповідача судові витрати, мотивуючи позов тим, що позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_2 що підтверджується договором купівлі-продажу частини житлового будинку від 23 вересня 2016 року, укладеним між відповідачем та позивачем, посвідченим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Рогальською Р.І. та зареєстровано в реєстрі №1079, також зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03 листопада 2016 року, номер запису 16633104 та договором купівлі-продажу частини житлового будинку від 23 вересня 2016 року укладеним між відповідачем та позивачем, посвідченим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Рогальською Р.І. та зареєстровано в реєстрі №1081, заявою ОСОБА_3 про повний розрахунок від 20 червня 2017 року та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22 червня 2017 року номер запису 21058862. З 22 червня 2017 року ОСОБА_3 втратила право власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 та не виконуючи умов договорів купівлі продажу частини житлового будинку та усних домовленостей відмовляється виселятися, зніматися з реєстраційного обліку та передати домову книгу. При неодноразових проханнях позивача відповідач відмовляється добровільно виселитись та знятись з реєстрації місця проживання. У зв'язку з тим, що в житловому будинку проживає та зареєстрована відповідач у позивача виникли труднощі щодо реалізації свого права власності.

25.02.2019 року представником відповідача ОСОБА_5 подано до суду відзив та заяву про виклик свідків

Відповідно до ст. 91 ЦПК України, виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи. У заяві про виклик свідка зазначаються його ім'я, місце проживання (перебування) або місце роботи, обставини, які він може підтвердити. Заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, - до початку першого судового засідання у справі.

Відповідно до ч. 7 ст. 178 ЦПК України, відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п'ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, яке міститься у матеріалах справи (а.с. 33), відповідач отримала копію ухвали суду про відкриття провадження у справі та позовну заяву з додатками 18.06.2018 року, отже 15-ти денний термін на подачу відзиву минув 04 липня 2018 року.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно положень ст. 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк. Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов'язку вчинити відповідну процесуальну дію.

Отже відзив та заява про виклик свідків подані з пропуском строків, які визначено ч. 3 ст. 91 та ч. 7 ст. 178 ЦПК України. Відповідач та його представник не зверталися до суду із заявою про поновлення пропущеного процесуального строку, про наявність поважних причин, які призвели до його пропуску, суд не повідомлено.

На підставі вищевикладеного, відзив та заява про виклик свідків від 25.02.2019 року на підставі ч. 2 ст. 126 ЦПК України залишаються судом без розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити.

Відповідач та його представник в судове засідання не з'явилися повторно, причини неявки суду не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідач неодноразово подавала заяви про відкладення судового засідання, однак доказів про наявність поважних причин, які перешкоджають явці у судові засідання, суду не надано.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, а також зважаючи на вимоги ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд визнав неявку відповідача та його представника в судове засідання такою, що не перешкоджає розгляду справи, тому для недопущення тривалості розгляду справи, а також за відсутності доказів поважності причин не прибуття сторони відповідача в судове засідання, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторони відповідача.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом.(ст. 328 Цивільного кодексу України)

За нормою статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується копією договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 23 вересня 2016 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, який посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Рогальською Р.І. та зареєстровано в реєстрі №1079 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03 листопада 2016 року, номер запису 16633104, копією договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 23 вересня 2016 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідченим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Рогальською Р.І. та зареєстровано в реєстрі №1081, копією заяви ОСОБА_3 про повний розрахунок від 20 червня 2017 року витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 22 червня 2017 року номер запису 21058862 (а.с. 6-10).

За відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Житомирській області, за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрована відповідач ОСОБА_3 (а.с. 18).

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показав, що позивач ОСОБА_2 є його знайомим. Він попросив у ОСОБА_8 пожити у його будинку за адресою АДРЕСА_2, на що останній погодився. Також, відповідач ОСОБА_3, яка на той час проживала у будинку, не заперечувала проти того, щоб ОСОБА_7 проживав за вказаною адресою, однак згодом, коли ОСОБА_7 прийшов проживати, відповідач вигнала його.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 вказав, що є знайомим ОСОБА_2 та сусідом ОСОБА_3 Відповідача бачить десь раз у два тижні за адресою: АДРЕСА_2, приходив до будинку влітку разом з ОСОБА_7, однак ОСОБА_3 їх вигнала.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У частині першій статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Зазначена позиція узгоджується з позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові № 143/1410/17 від 14 04.03.2019 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини другої ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 5 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому, суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»)

Суд, на підставі оцінених доказів, поданих сторонами, врахувавши наведені вище норми матеріального права, дійшов висновку про те, що відповідач не є власником чи наймачем спірного житлового будинку, не є членоми сім'ї позивача, користується будинком без належної правової підстави, добровільно виселитися не бажає, при цьому цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за відповідачем, який хоч і правомірно вселився у спірний будинок, але його право користування припинилося, оскільки припинилося право власності на житло, відтак вимоги позивача, який є власником спірного житлового будинку, про виселення відповідача обґрунтовані та підлягають задоволенню.

При вирішення питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд керується ч. 2 ст. 141 ЦПК України та покладає на відповідача судові витрати по сплаті судового збору.

Керуючись ст. ст. 83, 84, 92, 95, 96, 103, 116, 122, 123, 125, 126, 212 ЗК України, ст.ст. 317, 319, 326, 386, 387, 376, 391 ЦК України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Законом України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» ст.ст. 2, 10, 12, 76-82, 141, 206, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352-354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення - задовольнити.

Виселити ОСОБА_3 з приватного житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, та належить ОСОБА_2, згідно договорів купівлі-продажу частини житлового будинку від 23.09.2016 року.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 704,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_2, місце реєстрації: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1.

Відповідач: ОСОБА_3, місце реєстрації: АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_2.

Повний текст рішення складено 07.03.2019 року.

Суддя Н.В. Ведмідь