ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Панченка О.О.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача - адвокат Ковжога О.І.

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляцій ною скаргою Акціонерного товариства «Акцент Банк»

на заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21 лютого 2019 року, ухвалене суддею Чувановою А.М.., повний текст рішення складено - дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про захист прав споживача, треті особи: Національний банк України в особі Смолія Якова Васильовича , Інспекція з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області в особі Сіровської Ванди Миколаївни, ПрАТ «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» в особі Голови правління Клименка Петра Олександровича,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про захист прав споживача. Просила визнати дії ПАТ «Акцент-Банк» протиправними; визнати заяву про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу №АВ00А-50130076 від 23.12.2015 року - недійсною, а договір фінансового лізингу нікчемним; застосувати наслідки недійсності до нікчемного договору між ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 ; витребувати з ПАТ «Акцент-Банк» різницю коштів, сплачених ОСОБА_1 та ПрАТ «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» за автомобіль марки «TOYOTA», модель: «RAV4», рік випуску: 2015, реєстраційний номер: НОМЕР_1 (офіційна вартість якого складає 850 000,00 грн.) та повернути ці кошти до ОСОБА_1 , як наслідок недійсності нікчемного договору фінансового лізингу № АВ00А-50130076 від 23.12.2015 року.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 по рекомендації працівника ПАТ «Акцент-Банк» підписала заяву про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу №АВ00А- 50130076 від 23.12.2015 року. Згідно умов договору вона отримала від ПАТ «Акцент-Банк» у платне користування автомобіль марки «TOYOTA», модель: «RAV4», рік випуску 2015, реєстраційний номер: НОМЕР_1 та зобов`язалася сплачувати щомісячні платежі, пов`язані з виконанням договору лізингу, у строк та у розмірі, встановлених у додатку 2 графік лізингових платежів, з переходом права власності на предмет лізингу по закінченню строку виконання договору. Вказаний автомобіль відповідно до свідоцтва про реєстрацію належить на праві власності ПАТ «Акцент-Банк». Також, згідно умов договору фінансового лізингу, з метою виконання зобов`язань за кредитним(лізинговим) договором, позивач оформила договір добровільно страхування наземного транспорту у ПрАТ «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ». Згідно договору добровільного страхування наземного транспорту №ABH0CPS-16186UA від 08.02.2016 року автомобіль був застрахований на суму 850 000,00 грн. Вигодонабувачем згідно договору страхування є ПАТ «Акцент-Банк». Всі страхові внески сплачувались за рахунок позивача та додавались до щомісячних виплат, які вона належним чином виконувала, згідно умов договору фінансового лізингу. На даний час ОСОБА_1 здійснена оплата на транзитний рахунок згідно договору у повному обсязі, заборгованості перед банком вона не має. 07.07.2018 року під час ДТП автомобіль був суттєво пошкоджений та вже непридатний до експлуатації. Дана пригода є страховим випадком та підлягає страховій виплаті. Згідно п. 2.8.2.8.1 договору фінансового лізингу подією дефолту вважається: випадок, якщо предмет лізингу знищений, пошкоджений і не може бути відновлений (в т.ч. при повній конструктивній загибелі відповідно до умов страхування предмету лізингу), незалежно від того був такий випадок визнаний страховим чи ні. Відповідно до п. 2.8.2.8.2.1 умов договору фінансового лізингу у разі настання події дефолту лізингодавець надає лізингоодержувачу письмове повідомлення про настання події дефолту та повернення предмета лізингу. Позивач повідомляла ПАТ «Акцент-Банк» про дорожньо-транспортну пригоду, а також надсилала висновок експерта про повне знищення предмета лізингу, а саме автомобіля марки TOYOTA RAV4, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Також, вчасно була попереджена страхова компанія для оформлення необхідних документів задля отримання страхової винагороди. Але, всупереч умов договору, банк у 10-денний строк не надіслав їй повідомлення про дефолт та продовжував вимагати з неї кошти на щомісячні внески за користування предметом лізингу, відмовляючись передавати предмет лізингу у її власність або повернути вже сплачені кошти. Згідно договору фінансового лізингу від 23.12.2015 року, укладеного між сторонами, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов`язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. ПАТ «Акцент-Банк» отримав кошти у вигляді страхової винагороди від ПрАТ «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ». Згідно умов договору страхування сума винагороди становить 850 000,00 грн., також вартість предмета лізингу складає 850 000,00 грн. Тобто, враховуючи вже отриману суму платежів від ОСОБА_1 та від страхової компанії, можна дійти до висновку, що позивач вже виконала умови договору в повному обсязі. Але, всупереч чинному законодавству, відповідач відмовився надати позивачу акти звірки взаєморозрахунків, страхової виплати згідно договору добровільного страхування наземного транспорту №ABH0CPS-16186UA від 08.02.2016 року на страхову суму 850 000,00 грн.; надіслати для підписання акт переходу права власності. Позивач вважає, що спірний договір не відповідає діючому законодавству та порушує права позивача лізингоотримувача як споживача, підписаний з приховуванням істотних умов договору, є несправедливим, а також при укладенні останнього сторонами не додержано вимог про нотаріальне посвідчення останнього, тому вимоги просила задовольнити в повному обсязі.

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 21 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про захист прав споживача, треті особи: Національний банк України в особі Смолія Якова Васильовича , Інспекція з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області в особі Сіровської Ванди Миколаївни, ПрАТ «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» в особі Голови правління Клименка Петра Олександровича, - задоволено частково.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу №АВ00А-50130076 від 23.12.2015 року, укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк».

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 сплачені за договором фінансового лізингу 690 734,32 грн.

Зобов`язано ОСОБА_1 повернути Публічному акціонерному товариству «Акцент-Банк» автомобіль марки «TOYOTA», модель «RAV4», рік випуску 2015, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

В задоволенні інших вимог позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» на користь держави судовий збір у сумі 1 762 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у письмовій формі договір фінансового лізингу з узгодженням всіх його істотних умов між сторонами не укладався та не був нотаріально посвідчений, а заява позивача про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу не може замінювати собою укладений у письмовій формі договір, а тому він є недійсним, внаслідок чого кожна із сторін за таким договором зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину. Аналогічна правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року по справі №2766цс15. Таким чином, зважаючи на недотримання сторонами форми укладеного правочину, що призвело до не чинності останнього, суд не вбачає підстав для встановлення чи містить останній несправедливі умови в контексті статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». На підставі статей 216,1212 ЦК України суд прийшов до висновку про те, що відповідачем порушено право позивача на повернення платежів за недійсним правочином у розмірі 690 734,32 грн. та прийшов до висновку про те, що в цій частині підлягають задоволенню позовні вимоги в цій частині шляхом стягнення в її користь з ПАТ «Акцент-Банк» 690 34,32 грн., оскільки такий висновок суду ґрунтується на правилах двосторонньої реституції, визначених ч.1 ст.216 ЦК України, яка застосовуються до двох сторін недійсного правочину. Виходячи з того, що ОСОБА_1 за недійсним правочином згідно специфікації та акту приймання-передачі, що єдодатком №1 до договору фінансового лізингу №АВ00А-50130076 від 23.12.2015 року, передано автомобіль марки «TOYOTA», модель «RAV4», рік випуску 2015, реєстраційний номер НОМЕР_1 , суд першої інстанції застосував до виниклих між сторонами правовідносин двосторонню реституцію шляхом повернення позивача і відповідача у попередній стан до укладення 23.12.2015 року договору фінансового лізингу, а саме прийшов до висновку про зобов`язання ОСОБА_1 повернути ПАТ «Акцент-Банк» автомобіль. Щодо позовних вимог про визнання дій ПАТ «Акцент-Банк» протиправними, то суд прийшов до висновку про те, що вони є безпідставними та необґрунтованими, враховуючи вирішення судом основних вимог про не чинність правочину і застосування наслідків недійсності договору між сторонами.

В апеляційній скарзі Акціонерного товариства «Акцент Банк» просить змінити рішення суду першої інстанції з підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зазначає, що суд допустив неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, допустив невідповідність висновків обставинам справи, а саме, зменшити суму коштів, яка стягнута з АТ «А-Банк» на користь ОСОБА_1 , з 690 734,32 грн. до 172 736,92 грн. та стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «А-Банк» судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги ту обставину, що складовою лізингового платежу за договором є плата за користування предметом лізингу, яка за своєю правовою природою є платою за користування наймачем (позивачем) майном, переданим в лізинг. Додаток №2 до договору лізингу містить розділ «Винагорода за користування предметом лізингу», що складає 31% рік, тобто позивач та відповідач договором погодили плату за користування автомобілем. Загальна сума грошових коштів за користування автомобілем вираховується шляхом складання щомісячних платежів за користування, які зазначені у розділі «Винагорода за користування предметом лізингу» додатку №2 за період з 08.02.2016 р. по 21.02.2019 р. становить 517 997,40 грн., тому враховуючи те, що лізинговий платіж включає в себе плату за користування предметом лізингу, то суд повинен був стягнути з відповідача грошові кошти, сплачені за недійсним договором, але за виключенням розміру 517 997,40 грн., які є платою за користування наймачем майном. Враховуючи однорідність грошових вимог позивача до відповідача та відповідача до позивача про застосування наслідків недійсності договору лізингу, то сума стягнення з АТ «А-Банк» на користь ОСОБА_1 грошових коштів підлягає зменшенню на суму плати за користування предметом лізингу. Оскільки позивачем сплачено за договором лізингу грошові кошти у розмірі 690 734,32 грн., то ця сума підлягає зменшенню на суму 517 997,40 грн., яка є платою за користування наймачем майном, та буде складати 172 736,92 грн. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 03.10.2018р. по справі № 288/383/15-ц, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Правовідносини за нікчемним договором фінансового лізингу, на підставі якого відбулося фактичне користування позивачем транспортним засобом відповідача за своїм змістом є кондикційними. Оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі ч.1 ст. 1212 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду дійшла таких правових висновків про застосування ч.1 ст. 1212 ЦК України до правовідносин щодо фактичного використання майна без достатньої підстави у постанові від 23.05.2018 року (справа №14-77цс18) і підстави для відступу від таких висновків відсутні.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин, що 23.12.2015 року позивач підписала заяву про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу №АВ00А-50130076 (т. 1 а.с. 7 заява).

Вказана заява містить тільки статтю 1 «Особливі умови» та статтю 2 «Юридичні адреси та підписи сторін».

Особливі умови заяви узгоджують: предмет лізингу згідно специфікації, викладеної у додатку №1; строк лізингу 60 місяців з моменту підписання додатку №2 (графік лізингових платежів); щомісячні платежі та порядок їх сплати: платіж по відшкодуванню частини вартості предмету лізингу у розмірі згідно додатку №2 (графік лізингових платежів), винагорода за користування Предметом лізингу в розмірі згідно додатку №2 (графік лізингових платежів),якщо інше не зазначено в Умовах та правилах надання банківських послуг; винагорода за проведення щомісячного моніторингу Предмету лізингу в розмірі згідно додатку №2 (графік лізингових платежів) якщо інше не зазначено в Умовах та правилах надання банківських послуг; період сплати з 24 по 28 число кожного місяця; транзитний рахунок №9159; інші платежі: щорічний платіж по відшкодуванню витрат лізингодавця, пов`язаних зі страхуванням за цим договором згідно додатку №2 (графік лізингових платежів), винагорода за проведення додаткового моніторингу в строки та розмірі, зазначеними в статті 2.8.4.13.8 договору; винагорода за проведення моніторингу для отримання інформації про наявність або відсутність заборгованості щодо предмета лізингу при внесенні останнього платежу в строки та розмірі, зазначеними в статті 2.8.4.2.21 договору на день внесення платежу; платежі по відшкодуванню лізингодавцю витрат, передбачених статтею 2.8.4.6.2.4 договору, які сплачуються в період сплати місяця, який слідує за місяцем, в якому лізингодавець здійснив витрати; після прийняття лізингодавцем позитивного рішення про надання фінансового лізингу лізиногодержувач вносить аванс у розмірі 260000,00 грн. на транзитний рахунок, вказаний в п.1.1.5 договору; страхування предмета лізингу: умови страхування зазначені в п.2.8.4.5 цього договору; договорами страхування за цим договором є: договір страхування цивільної відповідальності та договір страхування предмета лізингу; щомісяця в період сплати лізингоодержувач сплачує щомісячний платіж в розмірі 26191,67 гривень та відшкодовує лізингодавцю всі витрати лізингодавця, що пов`язані з виконанням договору та які виникли у лізингодавця протягом місяця, який передує поточний місяць; дата підписання заяви 23.12.2015 року; ця заява складена на українській мові, в 2-х примірниках для кожної зі сторін; додатки до цього договору є невід`ємною частиною цього договору: додаток 1 (специфікація) і додаток 2 (графік сплати лізингових платежів) (т. 1 а.с. 7).

Судом встановлено і сторонами не оспорюється, що позивач отримала предмет лізингу, а саме автомобіля марки «TOYOTA», модель «RAV4», рік випуску 2015, реєстраційний номер: НОМЕР_1 , вартістю 850 000,00 грн., згідно специфікації та акту приймання-передачі (додаток №1 до договору фінансового лізингу №АВ00А-50130076 від 23.12.2015 року (т. 1 а.с. 8).

Як вбачається із постанови Октябрського районного суду м.Полтави від 26.04.2016 року, 09.04.2016 року сталася ДТП за участю автомобіля марки «TOYOTA», модель «RAV4», реєстраційний номер НОМЕР_1 та автомобіля MAZDA 323, реєстраційний номер НОМЕР_2 , водій якого визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КпАП України та піданний адміністративному стягненню у вигляді штрафу на користь держави в сумі 340 гривень. Внаслідок ДТП обидва транспортні засоби отримали механічні пошкодження (т.1 а.с. 50).

Згідно договору добровільного страхування наземного транспорту №ABH0CPS-16186UA від 08.02.2016 року, укладеного між ПрАТ «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» та ПАТ «Акцент-Банк», автомобіль марки «TOYOTA», модель «RAV4», реєстраційний номер НОМЕР_1 був застрахований на сумму 850 000,00 грн., вигодонабувачем згідно договору страхування є ПАТ «Акцент-Банк» (т.1 а.с.10-13).

Предметом вказаного договору є майнові інтереси страхувальника, що не суперечить закону, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням наземним транспортним засобом - автомобілем марки «TOYOTA», модель «RAV4», рік випуску:2015, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

19.07.2018 року складено страховий акт, згідно якого описана подія є страховою, класифікується як ДТП. До виплати ПАТ «Акцент-Банк» встановлене страхове відшкодування у розмірі 144 146,52 грн. (т.1 а.с. 154-156).

Згідно платіжного доручення №1031011 від 23.07.2018 року платник ПрАТ «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» виплатило ПАТ «Акцент-Банк» страхове відшкодування у розмірі 144 146,52 грн. (т. 1 а.с. 156).

Відповідно до платіжних документів, наданих позивачем ОСОБА_1 , остання перерахувала банку 690734,32 грн., зокрема, позивач щомісяця сплачувала платежі за користування предметом лізингу згідно графіку сплати лізингових платежів, до складу якого входило: відшкодування частини вартості предмета лізингу, винагорода за користування предметом лізингу, винагорода за проведення щомісячного моніторингу предмету лізингу, відшкодування частини вартості, страхування предмету лізингу, загальний лізинговий платіж (т.1 а.с. 9).

Внесення ОСОБА_1 платежів за недійсним правочином в розмірі 690 734,32 грн. підтверджується платіжними дорученням, квитанціями, відповідачем інших відомостей не надано та ці дані не спростовані.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є визнання заяви про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу №АВ00А-50130076 від 23.12.2015 року - недійсною, а договір фінансового лізингу - нікчемним, застосування наслідки недійсності до нікчемного договору між ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 , витребування з ПАТ «Акцент-Банк» різниці коштів, сплачених ОСОБА_1 та ПрАТ «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» за автомобіль, офіційна вартість, якого складає 850 000,00 грн., та повернення цих кошти до ОСОБА_1 , як наслідок недійсності нікчемного договору фінансового лізингу № АВ00А-50130076 від 23.12.2015 року.

Згідно ч.1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1, 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч.4,5 ст. 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж,Законом України «Про фінансовий лізинг».

Законом України «Про фінансовий лізинг» врегульовано, що відносини, які виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом (ч.1 ст.2).

Договір фінансового лізингу має укладатись у письмовій формі з узгодженням усіх його істотних умов (ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що у письмовій формі договір фінансового лізингу з узгодженням всіх його істотних умов між сторонами не укладався та не був нотаріально посвідчений, а заява позивача про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу не може замінювати собою укладений у письмовій формі договір.

При цьому, апеляційний суд у складі колегії суддів звертає увагу на те, що за змістом позовної заяви позивач просила суд визнати заяву про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу - недійсною, а договір фінансового лізингу - нікчемним, при цьому розмежувавши вимоги, також просила суд застосувати наслідки недійсності до нікчемного договору. Вбачається, що у мотивувальній частині судового рішення суд першої інстанції правильно застосував до спірних відносин та послався саме на цю на норму матеріального права - на ч. 1 ст. 220 ЦК України, яка передбачає, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним, проте, суд і у мотивувальній частині судового рішення, і у резолютивній його частині вказав на недійсність договору, укладеного між сторонами. Не додержання сторонами вимог закону про обо`язкове нотаріальне посвідчення спірного договору свідчить про його нікчемність, у судовому порядку нікчемний договір недійсним не визнається. Проте, апеляційний суд у складі колегії суддів в цій частині приходить до висновку, що допущена судом першої інстанції описка не впливає на законність судового рішення, яке є правильним по суті, та не є підставою для його скасування, також з урахуванням того, відповідач не посилається на це у своїй апеляційній скарзі, тому не вбачається підстав, щоб вийти за межі доводів апеляційної скарги.

Є також правильним висновок суду першої інстанції про те, що кожна із сторін за таким договором зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину, оскільки нікчемний договір не породжує для його сторін прав і наслідків по виконанню такого договору.

Проте, правовідносини, які виникли між сторонами на підставі нікчемного договору фінансового лізингу мають певні особливості, а саме, з моменту виникнення між сторонами у справі спірних правовідносин, і це вбачається з матеріалів справи, позивач користувалася предметом лізингу, який належить на праві власності відповідачу.

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК Україниу разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберігала його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Правовідносини за нікчемним договором фінансового лізингу, на підставі якого відбулося фактичне користування позивачем автомобілем відповідача, за своїм змістом є кондикційними.

Згідно п. 5 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно п. 7 вказаної Постанови за змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК.

Згідно п. 10 вказаної Постанови реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Аналізуючи п.5 вище вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, який визначає, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину, вбачається, що право пред`явлення вимоги про застосування реституції належить саме особі, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів приходить до висновку про те, що судом першої інстанції правильно застосовані наслідки недійсності нікчемного правочину.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом зменшення розміру грошових коштів, сплачених позивачем на виконання умов договору, то вони не заслуговують на увагу, оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, а тому вимоги про повернення майна, переданого на виконання нікчемного правочину, грунтується на вимогах чинного законодавства.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд у складі колегії суддів приходить до висновку, що ухвала місцевого суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 368, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент Банк» - залишити без задоволення.

Заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 червня 2019 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов О. О. Панченко