КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 752/19525/18 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Шевченко Т.М.

19 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Андрієнко А.М.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 04 грудня 2018 року в справі за поданням державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Бондаренка М.В. про примусове проникнення до житла, заінтересовані особи: ОСОБА_1, Товариство з обмеженою відповідальністю «Спеціалізоване виробничо-наукове підприємство «Київпроменерго»,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року державний виконавець Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Бондаренко М.В. звернувся до суд із поданням та просив надати дозвіл на примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника ОСОБА_1, а саме: квартири АДРЕСА_1 з метою проведення перевірки майнового стану, опису та арешту майна боржника для проведення подальшої його реалізації в порядку примусового виконання рішень суду.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 04 грудня 2018 року подання задоволено. Надано дозвіл на примусове проникнення до житла (іншого володіння) боржника ОСОБА_1, а саме: квартиру АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та в задоволенні подання відмовити. Посилається на необґрунтованість ухвали, постановленої з неповним з'ясування обставин, що мають значення для справи. Вказує, що акти державного виконавця про не допуск до помешкання боржника не відповідають вимогам статей 77-80 ЦПК України, оскільки не підтверджують поінформованість боржника про запланований візит. Зазначає, що в матеріалах справи наявна копія акту про опис й арешт майна боржника від 13.12.2016, тому відсутні підстави для повторного виходу державного виконавця.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3748/2019
У судовому засіданні державний виконавець Голосіївського РВ міста Київ ГТУЮ у місті Києві та представник ТОВ «Спеціалізоване виробничо-наукове підприємство «Київпроменерго» - Сагайдак Л.Б. заперечували проти апеляційної скарги, просили останню залишити без задоволення.

ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи. Подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки його адвокат не може бути присутнім при розгляді справи, бо в цей самий час буде знаходитися на іншому судовому засіданні в Київський області. Зазначене клопотання відхилено колегією суддів, за відсутності будь яких доказів на підтвердження обставин зазначених у заяві.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності ОСОБА_1

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення державного виконавця Голосіївського РВ міста Київ ГТУЮ у місті Києві та представника ТОВ «Спеціалізоване виробничо-наукове підприємство «Київпроменерго», перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню.

Постановляючи ухвалу про задоволення подання, суд першої інстанції виходив з наявності для цього підстав. Уборжника була можливість виконати добровільно рішення суду, однак останнім не вчинено жодних дій для його виконання.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів.

Судом першої інстанції та апеляційної інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що на виконанні у Голосіївському районному відділі державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві перебувають виконавчі провадження, зокрема:

- № 51408722 з примусового виконання наказу Господарського суду м. Києва № 910/29496/15 від 05 травня 2016 року про стягнення з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на користь ТОВ «Спеціалізоване виробничо-наукове підприємство «Київпроенерго» 157 043,32 грн. неустойки та 2 355,65 грн. витрат зі сплати судового збору; (а. с. 38).

- № 49263729 за наказом Господарського суду м. Києва № 910/6479/14 від 12.10.2015 про стягнення з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на користь ТОВ «Спеціалізоване виробничо-наукове підприємство «Київпроменерго» 87 703,90 грн. основного боргу, а також 1 754,08 грн. судового збору.

Постановою державного виконавця від 14.06.2016 відкрито виконавче провадження № 51408722 (а. с. 34). Копія постанови про відкриття виконавчого провадження направлялась боржнику до виконання, за адресою, вказаною у виконавчому листі: АДРЕСА_2. Разом з тим, боржник у визначений державним виконавцем строк не виконав добровільно судове рішення.

Постановою державного виконавця від 08.07.2016 накладено арешт на майно, що належить боржнику ОСОБА_1 (а. с. 32).

В порядку примусового виконання рішення суду встановлено, що за боржником зареєстровано на праві власності 54/100 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 23).

Іншого майна боржника, на яке можливо звернути стягнення, станом на день звернення до суду з поданням - не виявлено.

Державним виконавцем за участю понятих та представника стягувача неодноразово здійснювалися виходи за адресою: АДРЕСА_2, проте доступу до приміщення надано не було, у зв'язку з чим провести опис та арешт майна боржника не виявилось можливим, про що складені акти від 12.12.2017, 14.12.2017, 07.12.2017 та 13.03.2018 (а. с. 6, 17-19).

У зв'язку з невиконанням боржником в добровільному порядку судового рішення, державний виконавець звернувся до суду із зазначеним поданням про примусове проникнення до житла (іншого володіння) боржника.

Відповідно до ст. 30 Конституції України кожному гарантується недоторканість житла. Не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку як за вмотивованим рішенням суду.

Гарантування кожному прав на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов'язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов'язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року. Зазначені міжнародні акти згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, пункту 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла.

При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства.

Таким чином, обмеження конституційного права особи на недоторканність житла, має виступати виключним засобом забезпечення примусового виконання судового рішення та бути виправданим.

Згідно з ч. 1 ст. 439 ЦПК України питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Згідно з п. п. 4, 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи безперешкодно входити до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення.

Державний виконавець звертається до суду із поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб.

Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що законодавець збалансував права як особи, що ініціює питання звернення з поданням до суду про примусове проникнення до житла, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано. При цьому питання про примусове проникнення до житла вирішується не інакше як шляхом прийняття вмотивованої ухвали суду з додержанням принципу верховенства права.

Матеріали справи свідчать, що державним виконавцем вживались всі необхідні дії передбачені Законом України «Про виконавче провадження» з метою примусового виконання наказів Господарського суду м. Києва від 05 травня 2016 року № 910/29496/15 та від 12 жовтня 2015 року № 910/6479/14.

Державним виконавцем за участю понятих та представника стягувача неодноразово здійснювалися виходи за адресою: АДРЕСА_2, проте доступу до приміщення надано не було, у зв'язку з чим провести опис та арешт майна боржника не виявилось можливим, про що складені акти від 12.12.2017, 14.12.2017, 07.12.2017 та 13.03.2018 (а. с. 6, 17-19).

Разом з тим, боржник - ОСОБА_1, судові накази не виконує, всі виклики до державного виконавця ігнорує, доступу до квартири, в якій проживає боржник, не надає.

Зазначені вище обставини свідчать не тільки про свідоме невиконання боржником рішення суду та законних вимог державного виконавця, але й вжиття боржником заходів, спрямованих на ускладнення та затягування процесу проведення ряду виконавчих дій в межах відкритого виконавчого провадження № 51408722.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про задоволення подання державного виконавця щодо примусового проникнення до житла правильними.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» опис та арешт майна здійснюються не пізніш як на п'ятий робочий день з дня отримання інформації про його місцезнаходження. У разі виявлення майна виконавцем під час проведення перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) фізичної особи та місцезнаходженням юридичної особи здійснюються опис та арешт цього майна.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про неповідомлення боржника про виходи державного виконавця до його помешкання, не можуть бути підставою для скасування ували суду, враховуючи його обізнаність про наявне виконавче провадження та здійснення вимог державного виконавця про надання доступу до житлового приміщення (а. с. 7-11).

Посилання в апеляційній скарзі на наявність акту про опис й арешт майна боржника від 13.12.2016, тому відсутні підстави для повторного виходу державного виконавця не спростовують висновків суду, оскільки даний акт був складений у 2016 році та чинним законодавством не передбачено обмеження щодо повторних виходів державного виконавця до житлового приміщення боржника з метою виконання рішення суду.

Згідно з ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Таким чином, рішення суду обов'язкові до виконання та державний виконавець зобов'язаний вживати всіх необхідних дій для цього.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що акти державного виконавця про не допуск до помешкання боржника не відповідають вимогам статей 77-80 ЦПК України не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, в зв'язку з чим не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги.

Більш того матеріали справи свідчать лише про умисне ухилення боржника від виконання рішень суду, оскільки тривалий час останній не сплатив стягувану жодної суми щодо погашення вищезгаданої заборгованості.

За наведеного, вимоги апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 04 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 20.03.2019.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

А.М.Андрієнко