ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 березня 2019 року

м.Харків

справа № 619/4037/14-ц

провадження № 22-ц/818/226/19

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Котелевець А.В., Тичкової О.Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - ОСОБА_3, Моторне (транспортне) страхове бюро України

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, Моторне (транспортне) страхове бюро України про відшкодування шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 21 травня 2018 року, постановлене під головуванням судді Жорняк О.М. в залі суду в місті Дергачі Харківської області, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, Моторне (транспортне) страхове бюро України про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. З урахуванням збільшених позовних вимог просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь майнову шкоду у розмірі 137 350 грн., моральну шкоду у розмірі 10 000 грн., судові витрати та судовий збір.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 30 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою суду апеляційної інстанції від 15.11.2016 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування матеріальної шкоди 58 299,62 грн., з ПрАТ «Страхова компанія «Україна» на користь позивача стягнуто 49 500 грн.; вирішено питання судових витрат (а.с.83-86, 150-152 т.2).

Ухвалою суду касаційної інстанції від 29 березня 2017 року рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 30 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду від 15 листопада 2016 року в частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди та стягнення судових витрат - скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.217-219 т.2).

Заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 21 травня 2018 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в розмірі 137 350 грн., а також судові витрати у розмірі 4039 грн., з яких: 3 456 грн. - за проведення експертизи та 583 грн. - за сплату судового збору.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 10 серпня 2018 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 21 травня 2018 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що заочне рішення судом ухвалено без належного його повідомлення про розгляд справи. Судом не враховано, що згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.03.2017 року рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 30 червня 2016 року скасовано лише в частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди. Тобто рішення суду в частині стягнення з ПрАТ «Страхова компанія «Україна» на користь позивача 49 500 грн. судом касаційної інстанції залишено без змін. Вважає, що уклавши договір страхування цивільно-правової відповідальності, він не зобов'язаний відшкодовувати шкоду, оскільки позов має бути пред'явлено лише до страховика. Крім того, судом протиправно було прийнято до розгляду збільшені позовні вимоги позивача, оскільки позивачем 24.11.2017 року фактично змінено предмет та підставу позову, що не допускається на стадії коли справа розглядається по суті. Відповідач наполягає на застосуванні строків позовної давності до уточнених позовних вимог. Зазначає також, що на час скоєння ДТП водій ОСОБА_3 не перебував з ним у трудових відносинах, а лише використовував автомобіль у власних потребах. ОСОБА_2 вважає, що не повинен нести відповідальність за завдану шкоду позивачу ОСОБА_3 в неробочий час.

ОСОБА_1 надав відзив на апеляційну скаргу, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 21 травня 2018 року - без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги при заочному розгляді справи, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання проте не з'явився до суду без поважних причин. З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню майнова шкода в розмірі 137 350 грн., з урахуванням того, що відповідачем не доведено, що водій ОСОБА_3 під час скоєння ДТП, не виконував трудових обов'язків, а використовував автомобіль у особистих цілях. Підстав для задоволення вимог в частині відшкодування моральної шкоди не вбачається.

Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Відповідно до вимог ст. 211, п.1 ч.1 ст. 223 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Статтею 280 ЦПК України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3) відповідач не подав відзив;

4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. У разі зміни позивачем предмета або підстави позову, зміни розміру позовних вимог суд відкладає судовий розгляд для повідомлення про це відповідача.

В матеріалах справи відсутні відомості про повідомлення відповідача належним чином про дату, час і місце судового засідання, в якому було ухвалене оскаржуване рішення суду.

Відповідно до п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги відповідача щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за його відсутності. У зв'язку з чим, рішення суду підлягає скасуванню на підставі п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

Судом встановлено, що 01 травня 2014 року на 489 км автомобільного шляху «Київ-Харків-Довжанський» сталася дорожньо-транспортна пригода за участю вантажного автомобіля «Mercedes Benz», реєстраційний номер НОМЕР_1, із причепом, державний номер НОМЕР_2, власником якого є ОСОБА_2, під керуванням ОСОБА_3, та автомобіля «Toyota Prado», державний номер НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_1

Постановою Дергачівського районного суду Харківської області від 29 травня 2014 року ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

На час скоєння ДТП ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з ОСОБА_2 , що підтверджується трудовим договором від 05.08.2011 року.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована на підставі укладеного 01.02.2014 року з ПрАТ «СК «Україна» договору. Згідно з полісом НОМЕР_5 ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну становив 50 000 грн., розмір франшизи - 500 грн.

Згідно з висновком судової автотоварознавчої експертизи від 25 квітня 2016 року вартість відновлюваного ремонту транспортного засобу «Toyota Prado», державний номерний знак НОМЕР_3, що належить позивачу, внаслідок ДТП склала 173 750,14 грн., вартість матеріального збитку від пошкодження вказаного транспортного засобу склала 137 350,10 грн.

Вартість судової автотоварознавчої експертизи становить 3 456 грн., яка сплачена позивачем (а.с.64 т.1).

27 червня 2014 року ОСОБА_1 звернувся з заявою на виплату страхового відшкодування до ПрАТ «Страхова компанія «Україна», яку не отримав. 08 червня 2016 року позивач повторно звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України з метою отримання страхового відшкодування, але жодної відповіді не отримав.

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що у результаті ДТП, яка сталася 01.05.2014 року, йому було заподіяно майнову шкоду та моральну шкоду, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2, оскільки водій автомобіля «Mercedes Benz», реєстраційний номер НОМЕР_1, ОСОБА_3 перебував з відповідачем у трудових відносинах.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Статтею 1187 ЦК України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку

Згідно п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Частиною 1 статті 1172 ЦК України встановлено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цією юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і шкоду така особа заподіяла у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків.

При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків розуміється виконання ним роботи, передбаченої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов'язків працівника.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.6 Постанови №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до ст. 1191 ЦК України.

Аналіз норм ст. ст. 1167, 1172, 1187, 1188 ЦК України дає підстави для висновку про те, що шкода, (в тому числі моральна), завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідач ОСОБА_2 є власником транспортного засобу «Mercedes Benz», державний номер НОМЕР_2.

Сторони не заперечують, що ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з ОСОБА_2, на підставі трудового договору від 05.08.2011 року працював водієм. Умовами вказаного трудового договору між водієм та власником автомобіля «Mercedes Benz», реєстраційний номер НОМЕР_1, передбачений змінний характер роботи та відрядження. Зазначений трудовий договір зареєстрований у державній службі зайнятості (а.с. 56 т.1).

Отже шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року (справа № 426/16825/16-ц).

Разом з тим відповідач зазначає, що під час скоєння ДТП водій ОСОБА_3 не виконував трудових обов'язків, а керував автомобілем «Mercedes Benz», державний номер НОМЕР_2, у власних цілях.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.2 ст. 78, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81, ч.1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що водій ОСОБА_3 не виконував трудових обов`язків 01 травня 2014 року, а керував автомобілем у власних інтересах. З трудового договору убачається, що водію ОСОБА_3 був встановлений змінний графік роботи (відрядження), тому посилання на те, що 01.05.2014 року у ОСОБА_3 був вихідний, - має бути доведено саме відповідачем. Разом з тим жодного доказу на підтвердження зазначених обставин відповідачем суду не надано.

Доказів, що водій ОСОБА_3, який проживає у Чернігівській області, 01.05.2014 року використовував вантажний автомобіль «Mercedes Benz», державний номер НОМЕР_2, з причепом на території Дергачівського району Харківської області, де сталося ДТП, у власних цілях, суду не надано.

Сам ОСОБА_3 категорично заперечує факт використання службового автомобілю у власних цілях 01.05.2014 року, коли сталося ДТП, і підстав вважати протилежне, колегія суддів не вбачає.

Уклавши договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника, який завдав шкоди.

Вищевикладене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року за результатами розгляду справи № 755/18006/15-ц щодо правильного застосування норм права при стягненні матеріальної шкоди з особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Встановлено, що рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 30 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою суду апеляційної інстанції від 15.11.2016 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування матеріальної шкоди 58 299,62 грн., з ПрАТ «Страхова компанія «Україна» на користь позивача стягнуто 49 500 грн.; вирішено питання судових витрат (а.с.83-86, 150-152 т.2).

Ухвалою суду касаційної інстанції від 29 березня 2017 року рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 30 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду від 15 листопада 2016 року в частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди та стягнення судових витрат - скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.217-219 т.2).

Оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року рішення суду було скасовано в частині вимог до ОСОБА_2, тому рішення в частині стягнення з ПрАТ «Страхова компанія «Україна» 49 500 грн. не оспорювалось, тобто є чинним.

З урахування вказаного, майнова шкода, завдана позивачу в результаті ДТП, підлягає стягненню з ОСОБА_2 у розмірі 87 850 грн. (137 350 грн. - 49 500 грн.), оскільки рішення суду про стягнення з ПрАТ «Страхова компанія «Україна» на користь позивача 49 500 грн. набуло чинності (а.с.217-219 т.2).

Посилання відповідача на те, що уклавши договір страхування цивільно-правової відповідальності, він не зобов'язаний відшкодовувати шкоду, оскільки позов має бути пред'явлено лише до страховика, - спростовуються вимогами закону, оскільки статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов'язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов'язку згідно зі статтею 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Клопотання ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не пропущений строк позовної давності.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що заочне рішення суду першої інстанції від 21.05.2018 року підлягає скасуванню на підставі п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в розмірі 87 850 грн., витрати за проведення експертизи у розмірі 3456 грн. та 583 грн. судового збору.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням того, що рішення суду підлягає скасуванню, тому судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених як позовних вимог, так і пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги.

Матеріали справи свідчать про те, що при подачі позовної заяви ОСОБА_1 сплатив 583 грн. судового збору. При уточненні та збільшенні позовних вимог судовий збір позивачем сплачений не був. З урахуванням суми задоволених позовних вимог, судовий збір за подачу позову становить 878,50 грн. (1% від 87 850 грн.). Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 583 грн. сплаченого ОСОБА_1 судового збору за подання позовної заяви та з відповідача на користь держави підлягає стягненню 295,50 грн. (878,50-583).

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_2 сплачено судовий збір у розмірі 3 020,25 грн. (а.с.59 т.4). Разом з тим сплаті підлягав судовий збір у розмірі 2 060,25 грн. (150% від 1373,50 грн.). Апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволена на 36%, тому з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 741,69 грн. (36% від 2 060,25 грн.).

З урахуванням того, що за подання апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатив 3020,25 грн., а сплаті підлягало 2060,25 грн., апелянту слід повернути надмірно сплачений ним судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 960 грн. згідно з оригіналом квитанції про сплату судового збору від 03.10.2018 року.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 21 травня 2018 року - скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в розмірі 87 850 грн., витрати за проведення експертизи в розмірі 3456 грн. та судовий збір у розмірі 583 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 295,50 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 741,69 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Повернути ОСОБА_2 надмірно сплачений судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 960 грн. згідно з оригіналом квитанції про сплату судового збору від 03.10.2018 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: А.В. Котелевець

О.Ю. Тичкова