КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 6 червня 2019 року (суддя Ул`яновська О.В.) у цивільній справі за позовом Кредитної спілки «Борисфен» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

встановила:

у серпні 2018р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 164 492грн 87коп. та судових витрат.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 31 січня 2014 року уклав з ОСОБА_2 кредитний договір № 58, за умовами якого надав позичальнику грошові кошти в сумі 135 000грн зі сплатою 30%річних на строк до 31 січня 2019 року включно.

Позивач стверджував, що виконав умови договору, надавши грошові кошти, що підтверджується копією видаткового касового ордеру від 31 січня 2014р., однак, ОСОБА_2 у визначений строк кредит не повернула, проценти за користування кредитними коштами не сплатила, внаслідок чого станом на 7 серпня 2018 року виникла заборгованістьу розмірі 164 492грн 87коп., яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 74 000грн, заборгованості за процентами у сумі 73 561грн 34коп., 3% річних від простроченої суми процентів у розмірі 3 500грн 17коп., 3% річних від простроченої суми кредиту у розмірі 559грн 56коп., та інфляційні втрати за час прострочки по сплаті процентів у сумі 12 871грн 80коп.

Позивач зазначав, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 31 січня 2014р. з ОСОБА_1 був укладений договір поруки, відповідно до якого поручитель зобов`язався солідарно відповідати за зобов`язанням ОСОБА_2 по кредитному договору.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 6 червня 2019 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «Борисфен» заборгованість у розмірі 164 492грн 87коп. та 2 467грн 39коп. судового збору.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Відповідач посилається на порушення судом норм процесуального права, так як 27 травня 2019р. її представником було подано клопотання про надання додаткового строку

для ознайомлення з матеріалами справи та надання відзиву на позовну заяву, однак судом дане клопотання вирішено не було, що призвело до порушення її прав щодо захисту своїх інтересів.

Також відповідач зазначає, що судом не було враховано, що між позивачем та ОСОБА_2 21 серпня 2015 року був укладений додатковий договір до кредитного договору № 58, відповідно до якого позичальнику надано кредит у сумі 92 000грн. Тобто сторонами збільшено розмір зобов`язання за кредитним договором без погодження з поручителем, що є підставою для припинення договору поруки.

Крім того, відповідач посилається на те, що судом не перевірено правильність нарахування позивачем штрафних санкцій, не надано оцінку розрахункам та законності такого нарахування.

У відзиві на апеляційну скаргу КС «Борисфен» просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що неявка представника відповідача у судове засідання була повторною, а правові підстави для припинення поруки відсутні, так як додатковим договором не було збільшено відповідальності поручителя.

Третя особа, будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.179-180), у судове засідання не з`явилася, клопотання про його перенесення не подала, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у її відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Гончарука М.П., який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника позивача - адвоката Вдовиченка А.А., який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 31 січня 2014 року між Кредитною спілкою «Борисфен`та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 58, за умовами якого спілка надає позичальнику кредит у сумі 135 000грн, який позичальник зобов`язалася повернути до 31 січня 2019 року та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 30% річних.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 31 січня 2014 року між КС «Борисфен» та ОСОБА_1 укладений договір поруки, за умовами якого поручитель взяла на себе обов`язок відповідати за зобов`язаннями ОСОБА_2 , що випливають за кредитним договором № 58 від 31 січня 2014 року.

Пунктом 3.2. договору поруки сторони погодили, що поручитель та позичальник несуть солідарну відповідальність перед кредитором.

Згідно видаткового касового ордеру від 31 січня 2014 року ОСОБА_2 отримала 135 000грн.

Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, станом на 7 серпня 2018 року заборгованість за кредитом становить 74 000грн, заборгованість за процентами - 73561,34грн.

7 березня 2018 року КС «Борисфен» на адресу ОСОБА_2 направлена вимога про дострокове повернення кредиту, яка нею отримана 3 квітня 2018 року.

17 серпня 2018 року на адресу ОСОБА_1 була направлена вимога про виконання зобов`язання ОСОБА_2 , яка виконана не була.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем належним чином не було виконано зобов`язань за кредитним договором.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду не можна з таких підстав.

Згідно із частиною першою статті 553, частиною першою статті 554 ЦК України за

договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до частини першої статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Згідно частин 1 та 2 статті 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників.

Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.

Під час апеляційного розгляду було встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 квітня 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь КС «Борисфен» заборгованість за кредитним договором № 58 від 31 січня 2014 року у сумі 30 831грн та заборгованість за додатковим договором № 1 від 21 серпня 2015 року до кредитного договору № 58 від 31 січня 2014 року у сумі 33 304грн 77коп.

Отже, позивачем, як кредитором, заявлені вимоги до поручителя, який несе з позичальником солідарну відповідальність, у більшому розмірі, ніж до позичальника, що суперечить положенням ст. 543 та 554 ЦК України.

Крім того, з наданих позивачем документів вбачається, що 21 серпня 2015 року між кредитною спілкою «Борисфен» та ОСОБА_2 укладений додатковий договір № 1 до кредитного договору № 58 від 31 січня 2014 року, згідно якого спілка зобов`язалася надати позичальникові грошові кошти у сумі 92 000грн на строк до 21 серпня 2018 року зі сплатою 30% річних.

Пунктом 2.3. додаткового договору № 1 сторони визначили, що наданий кредит забезпечується договорами поруки, іпотечним договором від 22 вересня 2014 року.

Згідно пункту 7.9. додаткового договору № 1 цей договір є невід`ємною частиною кредитного договору № 58 від 31 січня 2014 року.

Вказаний додатковий договір був укладений без згоди та повідомлення поручителя.

Згідно із частиною першою статті 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (частина перша статті 653 ЦК України).

За змістом частини першої статті 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

За положеннями частини першої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення його обсягу відповідальності. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення

періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Висновок про припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України залежить від установлених судом обставин щодо обсягу зобов`язання, на виконання якого надано поруку, та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок зміни без його згоди забезпеченого зобов`язання. Для цього судам необхідно дослідити відповідні умови кредитного договору та договору поруки щодо порядку погодження поручителем змін до основного зобов`язання.

Такі правові висновки щодо застосування статті 559 ЦК України наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №2-558/10 (755/18438/16-ц).

Отже, виходячи з аналізу зазначеної правової норми порука припиняється за дії двох умов:внесення без згоди поручителя змін до основного зобов`язання; ці зміни призвели, або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Договір поруки, укладений сторонами 31 січня 2014 року, не містить умов про порядок погодження поручителем змін до основного зобов`язання.

Згідно пункту 7.3. кредитного договору № 58 від 31 січня 2014 року зміни та доповнення до цього договору вносяться за взаємною згодою сторін, шляхом укладення додаткового договору в письмовій формі.

Отже, зміни та доповнення до кредитного договору, який забезпечений порукою ОСОБА_1 , повинні були вноситися шляхом укладення додаткового договору за участю поручителя.

Однак, укладення додаткового договору до кредитного договору № 58 від 31 січня 2014 року не було погоджено з поручителем.

Таким чином, з огляду на положення частини першої статті 559 ЦК України необхідно дійти висновку про те, що встановлення додатковим договором до кредитного договору нових умов щодо збільшення розміру основного зобов`язання на 92 000грн та на сплату щомісячних процентів у розмірі 30% річних, за відсутності згоди поручителя на укладення такого додаткового договору призводить до збільшення обсягу відповідальності останнього.

Доводи представника позивача про те, що до поручителя ОСОБА_1 не були пред`явлені вимоги про стягнення заборгованості за додатковим договором № 1 від 21 серпня 2015 року, правового значення для вирішення даного спору не мають, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України (у редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) порука припинилася у момент укладення додаткового договору, яким було збільшено зобов`язання позичальника за основним кредитним договором, а відтак і відповідальність поручителя без згоди останнього.

Вказані обставини не були з`ясовані судом першої інстанції, а відтак суд прийшов до помилкового висновку про стягнення заборгованості з поручителя.

Враховуючи, що кредитним договором, з умовами якого погодився поручитель, були передбачені порядок внесення змін та доповнень до договору, а додатковою угодою до кредитного договору, укладеною без згоди поручителя, встановлений новий розмір кредиту та процентів за користування збільшеним кредитом, тобто змінено зобов`язання, забезпечене порукою, що призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя, колегія суддів вважає за необхідне застосувати норми частини першої статті 559 ЦК України та визнати поруку ОСОБА_1 за кредитним договором № 58 від 31 січня 2014 року такою, що припинена.

За таких обставин, позовні вимоги, пред`явлені до відповідача, задоволенню не

підлягають.

Посилання у апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів вважає безпідставними, так як з матеріалів справи вбачається, що за клопотанням ОСОБА_1 та її представника Гончарука М.П. суд двічі відкладав розгляд справи, а відтак мав правові підстави для не задоволення третього клопотання представника відповідача про перенесення розгляду справи.

Інші доводи апеляційної скарги колегією суддів не оцінюються, так як не впливають на вирішення спору, оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку із припиненням поруки.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, з КС «Борисфен» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений нею за подання апеляційної скарги судовий збір.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 6 червня 2019 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у позові Кредитної спілки «Борисфен» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з Кредитної спілки «Борисфен», ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 23494174, яке знаходиться у м. Києві, вул. Академіка Туполєва, 8, офіс 7, на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , яка зареєстрована у АДРЕСА_1 , судові витрати у сумі 3 701грн 10коп.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді