Провадження № 22-ц/801/951/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іщук Т. П.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 травня 2019 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Стадника І.М. (судді-доповідача),

суддів: Войтка Ю.Б., Матківської М.В.,

з участю секретаря судового засідання Топольської В.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №2

апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Семенчук Оксани Антонівни

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 лютого 2019 року ухвалене суддею Іщук Т.П., повний текст якого складено 04 березня 2019 року

та на додаткове рішення цього ж суду від 12 березня 2019 року, повний текст якого складено того ж дня

в справі №127/25798/18

за позовом ОСОБА_2 (позивач)

до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (відповідачі)

за участі приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Майструк Валентини Іванівни (третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору)

про визнання договору іпотеки недійсним,

встановив:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу - Майструк В.І., про визнання недійсним договору іпотеки, обґрунтовуючи його тим, що 16 червня 2014 року між ним та подружжям ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу автомобіля Toyota Land Cruiser 200, д. н. з. НОМЕР_1 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 квітня 2018 року стягнуто на його користь із ОСОБА_5 та ОСОБА_1 кошти за цим договором купівлі-продажу в розмірі 1098870,00 грн.

Крім того, в межах цієї ж цивільної справи, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02 січня 2018 року накладено арешт на будинок АДРЕСА_1 , що зареєстрований на праві власності за відповідачкою ОСОБА_1

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 31 січня 2018 року апеляційна скарга ОСОБА_1 подана на ухвалу про забезпечення позову від 02 січня 2018 року повернена останній без розгляду.

Разом з тим, ОСОБА_1 будучи достеменно обізнаною про наявність арешту належного їй будинку, з метою ухилення від виконання зобов`язань про повернення коштів, 26 січня 2018 року уклала з ОСОБА_3 договір іпотеки № 87, предметом якого є арештований житловий будинок, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк В.І. та внесено відомості до державного реєстру обтяжень.

Вважає, що вказаний договір іпотеки як такий, що укладений під час дії визначених ухвалою суду обмежень щодо належного відповідачу будинку, може бути визнаний недійсним в силу закону, а тому просив визнати цей договір недійсним та стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26 листопада 2018 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено ОСОБА_3

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 лютого 2019 року позов задоволено, визнано недійсним договір іпотеки від 26 січня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 березня 2019 року з ОСОБА_1 на користь держави стягнуто судовий збір у розмірі 704 грн 80 коп.

Не погодившись із вказаними судовими рішеннями ОСОБА_1 через свого представника адвоката Семенчук О.А. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, просила скасувати рішення і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що жодних обтяжень у реєстрі речових прав на момент укладення і посвідчення договору іпотеки не існувало, а відтак такий правочин укладено відповідно до вимог закону. Крім того, зазначає, що на момент укладення договору іпотеки їй не було відомо про ухвалу суду про заборону (арешт будинку), а позивачем не надано доказів протилежного.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 адвокат Швець А.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Семенчук О.А. вимоги апеляційної скарги підтримала на умовах, викладених у ній, і просила задовольнити.

Представник позивача - адвокат Швець А.В. проти вимог апеляційної скарги заперечувала, просить залишити в силі рішення суду першої інстанції, як законне і обґрунтоване.

Інші учасники справи, повідомлені в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду не з`явилися, що відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися за засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 квітня 2018 року, постановленого у справі №127/26398/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ТОВ «Будмонтажпроект» про поділ майна подружжя, визнання угод частково недійсними на користь позивача стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в рівних частках 42200,00 доларів США, що еквівалентно 1090870,00 грн станом на момент пред`явлення позову неоплаченого залишку за договором купівлі продажу від 16 червня 2014 року, автомобіля Toyota Land Cruiser 200, д. н. з. НОМЕР_2 .

Рішення суду першої інстанції в цій частині постановою Апеляційного суду Вінницької області від 10 липня 2018 року було залишено без змін (а. с. 4-14).

До постановлення вказаного судового рішення, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02 січня 2018 року в забезпечення цивільного позову ОСОБА_2 накладено арешт на будинок АДРЕСА_1 , що зареєстрований на праві власності за ОСОБА_1 в межах ціни позову ОСОБА_2 , а саме 1090870,00 грн (а. с. 15).

Судом першої інстанції також встановлено, що 24 січня 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_7 звернулася до суду із заявою про ознайомлення з матеріалами справи №127/26398/16-ц та надання копії довідки про отримання ухвали від 02.01.2018 (а.с. 134-135) і, як свідчить запис на вказаній заяві, 26 січня 2018 року отримала в цей день копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

Більш того, 28 січня 2018 року не погодившись із ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02.01.2018 про накладення арешту у справі № 127/26398/16-ц, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, яка ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 31 січня 2018 року повернена без розгляду в зв`язку із порушенням порядку її подання (а. с. 16 ).

Тому апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 укладаючи оскаржуваний договір іпотеки як учасник відповідної судової справи достеменно знала про винесення судом ухвали про забезпечення позову й накладені судом обтяження.

Так, всупереч чинній ухвалі про накладення арешту на будинок АДРЕСА_1 , 26 січня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк В.І., зареєстрований в реєстрі за №87.

Згідно умов цього договору на забезпечення повного виконання грошових зобов`язань, що випливають та/або виникнуть у майбутньому з договору позики, укладеного в простій письмовій формі 15 грудня 2017 року між цими ж сторонами, а також з будь-яких додаткових угод, договорів про внесення змін, доповнень, що укладені або можуть бути укладені до нього, ОСОБА_1 передала в іпотеку житловий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 (а. с. 45-48).

Відповідно до пунктів 3.1, 3.2 договору іпотеки іпотекодавець засвідчує і гарантує, що на момент укладення цього договору вона є законним власником предмета іпотеки і має необмежене право розпоряджатися, користуватися та відчужувати предмет іпотеки на власний розсуд. На дату укладання цього договору предмет іпотеки не обмежений у цивільному обігу та є вільним від будь-яких обтяжень, обмежень та інших прав третіх осіб; право власності на предмет іпотеки не оскаржується з боку третіх осіб та/або не є предметом судових позовів, на нього не звернене стягнення; стосовно предмета іпотеки не була оформлена довіреність іншій особі щодо володіння (користування) з правом відчуження та/або предмет іпотеки не є предметом будь-яких інших договірних зобов`язань іпотекодавця (або інших співвласників) та не внесений як внесок до статутного фонду інших юридичних осіб. Відсутність обтяжень перевірено та підтверджено Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 26 січня 2018 року (а. с. 55-60).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Вимоги позивача про визнання недійсним договору іпотеки ґрунтуються на тому, що предметом іпотеки є житловий будинок АДРЕСА_1 , на який було накладено арешт в забезпечення його позову.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (ст. ст. 215, 216 цього Кодексу).

Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Обов`язковість доведення наявності факту порушення спірною угодою прав та/або інтересів позивача, який не є стороною правочину, узгоджується з позицією Пленуму Верховного Суду України, викладеною в абзаці 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Позивач довів наявність факту порушення спірним правочином, стороною якого він не є, його прав та інтересів, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в розумінні статті 215 ЦК України він є тією заінтересованою особою, яка наділена правом оспорювати договір іпотеки від 26 січня 2018 року, предметом якого є житловий будинок, на який було накладено арешт, оскільки заходи забезпечення позову були вжиті судом саме з метою забезпечення його позову про стягнення коштів.

Апеляційний суд відкидає посилання апелянта на те, що оспорюваним правочином жодним чином не порушені права ОСОБА_2 , так як передача житлового будинку в іпотеку іншій особі не перешкоджає виконанню можливого рішення суду на його користь про стягнення з ОСОБА_1 коштів, а на даний час рішення суду про стягнення боргу взагалі скасоване.

Так, судом першої інстанції вірно враховано, що договір іпотеки не є договором відчуження, а способом забезпечення виконання зобов`язання, й має акцесорний характер. Іпотечні правовідносини не спрямовані на відчуження майна та передачу його у власність іншої особи. Основна мета таких правовідносин - забезпечити належне виконання основного зобов`язання.

З іншого боку, іпотека як інструмент забезпечення зобов`язання може бути використана в інших (прихованих) цілях. Відповідно до абз. 1, 2 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» (далі - Закон) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання або право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Відповідно до статті 37 Закону іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки (правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Відповідна цивільна справа після часткового скасування постанови апеляційного суду все ще перебуває на стадії апеляційного розгляду, а відповідні обмеження, встановлені ухвалою суду про забезпечення позову діятимуть протягом дев`яноста днів з дня набрання рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи (частина 7 статті 158 ЦПК України).

У пункті 9 частини 2 статі 129 Конституції України визначено обов`язковість судового рішення однією з основних засад судочинства, яка з огляду на положення ст. 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

Враховуючи викладене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що зміст оспорюваного правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, а тому його слід визнати недійсним.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що, ухвалюючи оскаржуване у справі судове рішення, суд першої інстанції з дотриманням вимог процесуального закону правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 виходячи із того, що наявність ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 02 січня 2018 року про накладення арешту на будинок АДРЕСА_1 з метою забезпечення позову, яка є негайною до виконання з дня її постановлення ( ч. 1 ст. 157 ЦПК України) перешкоджала відповідачеві ОСОБА_1 вирішувати питання передачі арештованого нерухомого майна в іпотеку.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

У статті 152 ЦПК України наведено перелік способів забезпечення позову, зокрема один із них є - шляхом накладення арешту на майно або кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб (п. 1 ч. 1).

Відповідно до статті 153 ЦПК України ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Оскарження такої ухвали не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи (ч. 10, 11 цієї статті).

Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду і вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України.

Тому той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно йому було відомо. Такого висновку дійшов Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-640цс17.

Зазначене спростовує посилання апелянта на те, що договір іпотеки укладений без порушень чинного законодавства, оскільки на момент його укладання відомості у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відсутні.

Оскільки позивач є особою з інвалідністю і в силу закону був звільнений від сплати судового збору при поданні позову, суд першої інстанції вірно застосував норму статті 141 ЦПК України й додатковим рішенням поклав обов`язок зі сплати судових витрат (судового збору) на відповідача, яка допустила порушення прав позивача.

Отже колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідивши обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, Суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Семенчук Оксани Антонівни залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 лютого 2019 року та додаткове рішення цього ж суду від 12 березня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 29.05.2019

Головуючий: І.М. Стадник
Судді:Ю.Б.Войтко

М.В. Матківська