Номер провадження: 22-ц/813/1640/19
Номер справи місцевого суду: 503/1936/17
Головуючий у першій інстанції Сердюк Б. С.
Доповідач Черевко П. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.05.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Дрішлюка А.І., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Кодимського районного суду Одеської області від 17 травня 2018 року про затвердження мирової угоди в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ житлового будинку та земельної ділянки в натурі, які є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя,

ВСТАНОВИВ:

05.10.2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зазначеним позовом. В обгрунтування заявлених вимог позивач зазначала, що 24.11.20007 року вона уклала шлюб з відповідачем. За час шлюбу подружжям було придбано спірне майно.14.04.2016 року шлюб розірвано, домовленості з відповідачем про поділ майна не досягнуто.

Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_3 просила задовольнити позов.

Ухвалою Кодимського районного суду Одеської області від 17.05.2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ житлового будинку та земельної ділянки в натурі, які є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя,затверджено мирову угоду на наступних умовах

- житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 поділу між Сторонами в натурі не підлягає та передано повністю Відповідачу. Позивач визнав, що Відповідач є одноосібним власником даного житлового будинку та розмір частки Відповідача у праві приватної власності на Житловий будинок складає 1/ АДРЕСА_2 (сто відсотків АДРЕСА_3 . Право власності Позивача на житловий будинок як учасника спільної сумісної власності Сторін є припиненим;

- земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_1 Відповідач оформлює на себе у встановленому законом порядку, жодних прав на цю земельну ділянку, а також вимог на отримання у встановленому законом порядку прав на цю земельну ділянку, зокрема, права приватної власності, Позивач не має;

- замість частки у праві спільної сумісної власності на житловий будинок Позивачу надано грошова компенсація у розмірі 5000 (п`ять тисяч) доларів США, яку Відповідач зобов`язався сплатити Позивачу в 15-ти денний термін;

- після підписання цієї Мирової угоди майнові претензії Сторін щодо вказаного в мировій угоді майна вважаються врегульованими. Також Сторони не мають претензій щодо фінансової частки та/чи іншого майна (рухомого/нерухомого), яке було набуте під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі.

Повернуто ОСОБА_4 з державного бюджету 50 відсотків судового збору.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ житлового будинку та земельної ділянки в натурі, які є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, закрито.

Не погоджуючись з постановленою ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваної ухвали, посилаючись на те, що вона має двох малолітніх дітей, житла крім 1/2 частини житлового будинку не має. Грошової компенсації за її частку у праві спільної сумісної власності на житловий будинок від відповідача нею до теперішнього часу не отримано.

У відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , посилаючись на її необґрунтованість, просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_4 , а ухвалу Кодимського районного суду Одеської області від 17.05.2018 року без змін.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити.

Перевіряючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За положеннями ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільства.

Відповідно до п.п.3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» № 5 від 12 червня 2009 року, з метою врегулювання спору до судового розгляду суди мають з`ясовувати чи не відмовляється позивач від позову, чи визнає позов відповідач, чи не бажають сторони укласти мирову угоду. Зазначені процесуальні дії можуть бути вчинені лише в позовному провадженні та повинні здійснюватися не формально; суди мають вживати дієві заходи для примирення сторін та врегулювання спору до судового розгляду, зберігаючи при цьому об`єктивність і неупередженість. Закриваючи провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від позову чи визнанням укладеної між сторонами мирової угоди, суди повинні враховувати положення ст.ст.174, 175 ЦПК та до ухвалення відповідного судового рішення роз`яснювати сторонам наслідки вчинення відповідних процесуальних дій.

На підставі ч.ч1, 2 ст.207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу.

За змістом вказаної статті мирова угода - це складена сторонами з урахуванням інтересів усіх заінтересованих осіб, що беруть участь у справі, угода, яка визнається судом лише після встановлення законності й обґрунтованості її умов, а також з`ясування думки усіх заінтересованих осіб щодо можливості її визнання. Метою такої угоди є врегулювання спору між сторонами, а її умови можуть стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмету спору, тобто матеріально-правової вимоги позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення.

Постановляючи ухвалу по справі, суд виходив з того, що сторони дійшли взаємної згоди між собою щодо врегулювання спірних правовідносин по справі, уклали мирову угоду і просять суд її затвердити. Також суд виходив з того, що дана мирова угода не суперечить закону.

Однак з таким висновком суду погодитись неможливо з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що у жовтні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ житлового будинку та земельної ділянки в натурі, які є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя.

Затверджуючи мирову угоду між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції визнав за відповідачем право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, позивачу за її частку у праві спільної сумісної власності на житловий будинок надано грошову компенсацію в розмірі 5000 доларів США, які відповідач зобов`язаний був сплатити в п`ятнадцятиденний строк.

Однак в порушення встановлених судом строків відповідачем грошова компенсація не була сплачена позивачеві, даний факт підтверджено ОСОБА_4 й не заперечувалось ОСОБА_2 .

Таким чином, умови, затверджені мировою угодою, відповідачем не виконано.

Оскільки укладена в цивільному процесі мирова угода породжує права та обов`язки для осіб не тільки процесуальні, а й матеріальні, така мирова угода має матеріальний зміст, тому укладається і затверджується судом у відповідності до вимог не лише цивільного процесуального права, а й з урахуванням цивільного права.

З наявних в справі матеріалів, наданих пояснень в судовому засіданні апеляційного суду встановлено, що ОСОБА_4 не має іншого житла, крім 1/2 частини спірного майна подружжя, грошову компенсацію нею і досі не отримано.

Отже затвердження ухвалою Кодимського районного суду Одеської області від 17.05.2018 року мирової угоди, укладеною між ОСОБА_4 й ОСОБА_2 , порушує права та інтереси ОСОБА_4 як власника нерухомого майна, набутого під час шлюбу.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п.1 ч.1 ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Викладені обставини судом з`ясовано неповно, що є підставою для скасування оскаржуваної ухвали і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Кодимського районного суду Одеської області від 17 травня 2018 року - скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 05 червня 2019 року.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький