Номер провадження: 22-ц/813/4465/19
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л.В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Журавльова О.Г., Кравця Ю.І.

з участю секретаря Ткачука В.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2019 року, ухваленого під головуванням судді Домусчі Л.В., повний текст рішення складено 05.02.2019 року

в с т а н о в и в:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстрації.

У обґрунтуванні свого позову ОСОБА_1 зазначає, що відповідачка ОСОБА_2 його колишня дружина, а ОСОБА_6 та ОСОБА_4 - діти ОСОБА_2 , які зареєстровані у будинку АДРЕСА_1 , власником якого є він, проте фактично з моменту реєстрації за даною адресою (з 2009 року) по теперішній час вони у зазначеному будинку не проживають та не з`являються, що підтверджується відомостями, наданими органом самоорганізації населення Комітету мікрорайону «Приморський» у м. Одесі та свідченнями громадянки ОСОБА_7 , яка з листопада 2015 року проживає у вказаному будинку на підставі договору від 18.11.2015 року. За вказаних обставин позивач вважає, що відповідачі втратили право користування житловим приміщенням на підставі положень ст. 391, ч.2 ст. 405 ЦК України, ст. 72 ЖК України.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2019 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якої посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, та просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначає, що висновок суду про недоведеність позовних вимог не ґрунтуються на матеріалах справи, в якій містяться акти про не проживання відповідачів в зазначеному будинку.

В судове засідання, призначене на 05 червня 2019 року відповідачі не з`явилися.

Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку про розгляд справи за відсутності осіб, які були повідомлені про день та час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі зазначеним вимогам закону з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно частин першої та третьої статті 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку чи квартири має право користуватися помешканням для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

З вищевказаних норм випливає, що саме власнику будинку належить право користування та розпорядження своєю власністю і поряд з ним мають право користування цим будинком члени його сім`ї. Право члена сім`ї власника будинку на користування будинку існує лише до тих пір, поки право власності на нього не припинене.

Згідно зі ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що позивач ОСОБА_1 є власником 1/2 частини житлового будинку під АДРЕСА_1 , житловою площею - 51,2 кв.м., що підтверджується відповідним договором дарування від 27.05.2006 року (реєстрований №8-1974 (а.с.99), витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №11020007 від 22.06.2006 року (а.с.12).

Згідно рішення Одеської міської ради від 27.06.2006 року №016435 «Про перейменування вулиць та провулків з однаковими назвами, розташованих у різних районах АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 20.08.2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 06.10.2017 року, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 06.10.2017 року.

Відповідачка ОСОБА_2 разом із дітьми ОСОБА_8 та ОСОБА_4 зареєстровані у будинку під АДРЕСА_1 з серпня 2009 року, що підтверджується будинковою книгою (а.с.17-19).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 , з таким висновком суду, колегія суддів погоджується в повній мірі з огляду на наступне.

Відповідно до п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» , члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖКУРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статті 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Частину будинку, що розташований: м. Одеса, пров. Тополиний, буд. 5, не відноситься до державного чи громадського фонду, а є власністю позивача. Оскільки відповідачі є колишніми членами сім`ї позивача, тому спірні правовідносини між сторонами регулюються ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України.

За таких підстав, колегія суддів погоджується, з висновком суду про те, що заявлений ОСОБА_1 позов із підстав ст. 72 ЖК України задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником житла не позбавляє права колишнього члена сім`ї власника на користування житлом. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік.

Аналізуючи вказану норму ст. 405 ЦК України, можна дійти висновку, що при вирішенні питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності.

Відповідно до норм ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

На підтвердження обставин позову позивач надав до суду акт обстеження жилого будинку, складений 03.08.2017 року органом самоорганізації населення Комітету мікрорайону «Приморський» у м. Одесі, (а.с.14) та договір позички від 18.11.2015 року, згідно якого приміщення у будинку АДРЕСА_1 були передані у користування ОСОБА_7 (а.с.16).

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що акт обстеження та договір позички не є належними та достатніми доказами для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним будинком, оскільки не підтверджують факт їх відсутності більше року.

З таким висновком суду, колегія суддів погоджується в повній мірі.

Інших доказів на підтвердження доводів позову щодо не проживання відповідачки та її дітей в спірному будинку без поважних причин понад один рік чи вибуття їх на інше постійне місце проживання, позивачем не надано, а також позивач не звертався до суду з клопотанням про їх забезпечення.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на момент звернення позивача до суду з даним позовом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, а отже, відповідачі були членами сім`ї ОСОБА_1 і навіть після припинення сімейних відносин між сторонами у справі, відповідачка разом із дітьми не позбавлені права користуватися спірним будинком та проживати у ньому, оскільки сам по собі факт припинення сімейних відносин не є правовою підставою для виселення особи із займаного жилого приміщення.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не прийняти до уваги акт обстеження та договір, укладений з ОСОБА_7 , колегія суддів вважає безпідставним, з тих підстав, що зазначені доводи зведені до переоцінки доказів, які районним судом досліджені на підставі вірно встановлених обставин, та яким надано правильну оцінку.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 06 червня 2019 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________ Ю.І. Кравець