Постанова

Іменем України

30 травня 2019 року

м. Київ

справа №527/2381/17

провадження № 61-2911св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С.Ю., Петрова Є.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: - ОСОБА_2 , державний нотаріус Градизької державної нотаріальної контори Глобинського району Полтавської області Захарова О.Д.,

третя особа: - Глобинська державна нотаріальна контора,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 23 жовтня 2018 року у складі головуючого судді Левицької Т.В. та постанову Полтавського апеляційного суду від 09 січня 2019 рокуу складі суддів: Бондаревської С.М., Кузнєцової О.Ю., Пилипчук Л.І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

Позов мотивовано тим, що вона є донькою ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

Її батькам: ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності належить квартира в АДРЕСА_1 по 1/2 частині кожному.

10 серпня 2007 року її батьком, ОСОБА_3 , було складено заповіт на її ім`я, який посвідчено приватним нотаріусом Глобинського районного нотаріального округу Люба Ж.М. та зареєстровано в реєстрі за №2255.

Вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року її батько - ОСОБА_3 помер. Під час оформлення спадщини вона дізналася, що дружина батька - ОСОБА_2 , також подала заяву про прийняття спадщини після його смерті, згідно складеного на її ім`я 02 червня 2016 року заповіту, посвідченого державним нотаріусом Градизької державної нотаріальної контори Глобинського району Полтавської області Захаровою О.Д.

Мотивуючи тим, що складення оспорюваного заповіту не відповідало внутрішній волі ОСОБА_3 , оскільки напис і підпис на вказаному заповіті значно відрізняється від дійсного почерку спадкодавця, що свідчить, на її думку, про підробку напису, виконаного від його імені на оспорюваному заповіті.

Виходячи з наведених обставин, з посиланням на норми ст. ст. 203, 215 ЦК України, позивач просила визнати заповіт ОСОБА_3 , складений на користь ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Градизької державної нотаріальної контори Глобинського району Полтавської області Захаровою О.Д., реєстровий номер 612 від 02 червня 2016 року недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 23 жовтня 2018 року, залишене без зміни постановою Полтавського апеляційного суду від 09 січня 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано заповіт ОСОБА_3 , складений на користь ОСОБА_2 від 02 червня 2016 року, посвідчений державним нотаріусом Градизької державної нотаріальної контори Глобинського району Полтавської області Захаровою О.Д ., зареєстрований в реєстрі за №612 - недійсним. Вирішено питання про судові витрати.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якими погодився апеляційний суд, виходив з того, що висновком судово-почеркознавчої експертизи підтверджено, що рукописний текст та підпис в оскаржуваному заповіті від імені заповідача виконано не ОСОБА_3 , а іншою особою, тому немає правових підстав вважати про наявність волевиявлення спадкодавця на вчинення вказаного правочину, а відтак заповіт підлягає визнанню недійсним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 посилається на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 лютого 2019 року відкрито провадження у справі та витребувано справу з Глобинського районного суду Полтавської області №527/2381/17.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не встановили всіх фактичних обставин справи та зазначає, що спірний заповіт підписано особисто спадкодавцем, а висновки судів про взяття ним до уваги лише певної частини висновку почеркознавчої експертизи є необґрунтованими та суперечать іншим обставинам. Крім того скаржниця зазначає, що почерк ОСОБА_3 був фізіологічно змінений в результаті перенесених захворювань та був здійснений лівою рукою, про те ця обставина залишилась поза увагою суду.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

Відзив по справі не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що спадкодавець ОСОБА_3 є батьком позивача ОСОБА_1 . Батькам позивача ОСОБА_1 : ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 по 1/2 частині кожному, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 28 грудня 2004 року та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а. с. 11)

10 серпня 2007 року ОСОБА_3 було складено заповіт, відповідно до якого належну йому на праві власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , заповів ОСОБА_1 своїй донці. Вказаний заповіт посвідчений приватним нотаріусом Глобинського районного нотаріального округу Люба Ж.М., зареєстровано в реєстрі за № 2255 (а.с.9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 21 лютого 2017 року (а.с.6).

Під час оформлення спадкових прав позивач ОСОБА_1 дізналася про те, що існує заповіт від 02 червня 2016 року, посвідчений державним нотаріусом Градизької нотаріальної контори Глобинського району Полтавської області Захаровою О.Д., зареєстрований в реєстрі за № 612, відповідно до якого ОСОБА_3 усі свої права та обов`язки , які належать йому на момент складання заповіту, а також все своє майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті, на що він за законом матиме право, заповів дружині ОСОБА_2 (а.с. 10).

Підставами визнання заповіту від 02 червня 2016 року недійсним, ОСОБА_1 зазначала те, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало внутрішній волі ОСОБА_3 , оскільки цей заповіт він не підписував.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до статті 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.1251-1252 цього кодексу.

Відповідно до статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках.

Відповідно до частин першої та третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною другою статті 1257 ЦК України визначено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

У пункті восьмому постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Так, відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Системний аналіз норм чинного законодавства дозволяє зробити висновок, що підпис заповідача є одним із обов`язкових реквізитів договору, які саме повинні засвідчувати вільне волевиявлення сторони.

Ухвалою суду першої інстанції від 03 квітня 2018 року було призначено судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Полтавського відділення Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Заслуженого проф. М.С. Бокаріуса.

На дослідження експертам надано оригінал спірного заповіту від 02 червня 2016 року, оригінал заповіту від 10 серпня 2007 року, а також документи, які містять вільні зразки почерку та підписів ОСОБА_3

Як встановлено та досліджено судами, згідно з висновком №885 судово-почеркознавчої експертизи від 05 червня 2018 року, рукописний текст від імені ОСОБА_3 на заповіті від 02 червня 2016 року у графі «Підпис» виконаний: - не тією особою, якою виконані зразки почерку групи №1, (заповіт від 10 серпня 2007 року; зошит за 2007 рік із почерком ОСОБА_3 ; патолого-анатомічна конференція №5 від 23 травня 2003 року; патолого- анатомічна конференція №7 від 10 липня 2003 року; патолого-анатомічна конференція №6 від 04 червня 2003 року; патолого-анатомічна конференція №9 від 24 вересня 2003 року; патолого-анатомічна конференція №3 від 18 березня 2003 року; патолого-анатомічна конференція №8 від 20 серпня 2003 року; патолого-анатомічна конференція №10 від 30 жовтня 2003 року; патолого-анатомічна конференція №4 від 27 травня 2003 року; патолого-анатомічна конференція №11 від 03 грудня 2003 року; протокол розтину №24 від 07 травня 2003 року, протокол розтину №14 від 27 лютого 2003 року; протокол розтину №65 від 21 листопада 2003 року; витяг із посадових прав та обов`язків; витяг із узагальнення); --але тією особою, якою виконаний зразок почерку групи № 2 (згода на збір та обробку персональних даних від 06 листопада 2014 року).

Таким чином, суд першої та апеляційної інстанції дійшли правильного висновку, що висновком експертизи, яка проведена у цій справі на підставі ухвали суду, встановлено, що підпис у спірному заповіті, який визнається недійсним виконаний не спадкодавцем, а іншою особою, тобто волевиявлення заповідача було відсутнє.

Судами встановлено фактичні обставини справи та дійшли обґрунтованого висновку, що рукописний текст від імені ОСОБА_3 на заповіті від 02 червня 2016 року у графі «Підпис» виконаний не тією особою, якою виконані зразки почерку групи №1. При цьому суди обґрунтовано виходили з того, що медична документація, яка відносяться до групи №1 зі зразками почерку ОСОБА_3 , надана для експертного дослідження незацікавленою особою - Глобинською центральною районною лікарнею; складення заповіту від 10 серпня 2007 року особисто ОСОБА_3 - сторонами не оспорюється. В той же час до групи №2 відноситься лише один документ - згода на збір та обробку персональних даних від 06 листопада 2014 року, наданий відповідачем ОСОБА_2 , яка є заінтересованою особою і щодо якого існують сумніви відносно виконання підпису у ньому особисто ОСОБА_3 .

Доводи скаржника про недопустимість висновку експерта № 885 від 05 червня 2018 року, в зв`язку з тим, що в ньому не враховано можливість фізіологічних змін почерку ОСОБА_3 в результаті перенесених захворювань та в зв`язку з тим, що рукописний текст здійснено ОСОБА_3 лівою рукою є лише припущеннями стороною по справі та спростовано судом першої та апеляційної інстанції.

Крім того, судом першої та апеляційної інстанції неодноразово роз`яснювалися положення ст. ст. 12, 81 ЦПК України. В той же час мотивованих клопотань про призначення комплексної, додаткової чи повторної експертиз, з урахуванням наведених ними обставин, від відповідачки та її представника не надходило.

Судами першої та апеляційної інстанції було також враховано та направлялися для проведення судової почеркознавчої експертизи, в експертну установу матеріали цивільної справи № 527/2381/17, в яких міститься інформація щодо перенесених ОСОБА_3 захворювань.

Отже, суд першої та апеляційної інстанції встановивши всі фактичні обставини справи, дослідивши висновки експертизи та прийшли до обґрунтованого висновку, що рукописний текст від імені ОСОБА_3 на заповіті від 02 червня 2016 року у графі «Підпис» виконаний не тією особою, тобто не ОСОБА_3 , тому суди прийшли до обґрунтованого висновку, що волевиявлення останнього на укладення заповіту від 02 червня 2016 року у останнього було відсутнє, а тому він підлягає визнанню недійсним.

З урахуванням викладеного, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 23 жовтня 2018 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 09 січня 2019 року без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

С.Ю. Мартєв

Є. В. Петров