ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 544/394/18 Номер провадження 22-ц/814/561/19Головуючий у 1-й інстанції Ощинська Ю. О. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Обідіної О.І., Хіль Л.М., при секретарі судового засідання: Дикань Д.І., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області на рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 08 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, про зняття арешту з майна, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про зняття арешту з майна, в обґрунтування якого вказала, що у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області на примусовому виконанні перебувало виконавче провадження №36466757 по виконанню виконавчого листа №2-568/2011, виданого 05.02.2013 Пирятинським районним судом Полтавської області. В рамках вказаного виконавчого провадження 15.01.2016 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Пецяк Л.В. було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. 22 лютого 2016 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Виконавчий документ для виконання повторно, у строк, встановлений постановою і до цього часу не пред`явлений. Незважаючи на те, що виконавчих проваджень, в яких позивач є боржником, не існує, залишається не знятим арешт на її майно, що порушує законні права та інтереси щодо розпорядження належним позивачу майном, у зв`язку з чим вона просить зняти арешт із всього рухомого та нерухомого майна, що їй належить.

Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 08 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, про зняття арешту з майна - задоволено.

Знято арешт зі всього рухомого та нерухомого майна, що Належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , накладений 15 січня 2016 року відповідно до постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Пецяк Л.В. в рамках виконавчого провадження №36466757 по примусовому виконанню виконавчого листа №2-568/2011, виданого 05.02.2013 Пирятинським районним судом Полтавської області.

Додатковим рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 14 лютого 2019 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 352 (триста п`ятдесят дві) гривні 40 копійок.

З рішенням суду не погодився відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохає рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 08 листопада 2018 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судом неповно з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи. Зокрема вказує, що оскільки заборгованість за виконавчим документом не погашена, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження не стягнуто, а тому підстави для зняття арешту з майна боржника відсутні.

Від позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання підтримуючи рішення суду першої інстанції, прохала апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 08 листопада 2018 року залишити без змін.

Судове засідання проводилося в порядку спрощеного позовного провадження за участі сторін та інших осіб по справі. На моменту розгляду справи був присутній представники позивача та третьої особи, відповідач будучи належним чином та завчасно повідомленим про час та місце слуханя справи в судове засідання не з`явилася.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що зявилися, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України,суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 11 лютого 2013 року державним виконавцем ВДВС Пирятинського РУЮ відкрито виконавче провадження №36466757 по примусовому виконанню виконавчого листа №2-568/2011, виданого Пирятинським районним судом Полтавської області 05.02.2013, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу за договором позики у сумі 1593687,50 грн., а також у повернення 1581 грн. державного мита та 111,60 грн. витрат на ІТЗ розгляду справи, сплачених позивачем при подачі позовної заяви (а.с.52).

16 травня 2013 року державним виконавцем ВДВС Пирятинського РУЮ Потерайло К.Р. було винесено постанову про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, а саме на земельну ділянку площею 0,0967 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та житловий будинок,що розташовані по АДРЕСА_1 та належать боржнику (а.с.57-58).

Постановою, винесеною 16.10.2013 головним державним виконавцем ВДВС Пирятинського РУЮ Потерайло К.Р. вказане майно, що належить боржнику звільнено з-під арешту у зв`язку з тим, що вказаний будинок по АДРЕСА_1 перебуває в іпотеці (а.с.66).

15 січня 2016 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Пецяк Л.В. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с. 73).

Відповідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 належить будинок по АДРЕСА_1 , на який накладено обтяження у виді іпотеки та арешта нерухомого майна (а.с. 6).

Згідно постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Полтавській області від 22.02.2016 про повернення виконавчого документа стягувачу вказаний виконавчий документ повернуто у зв`язку з відсутністю належного боржнику майна, на яке можливо звернути стягнення. Наданий строк для повторного пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до 22.02.2017 (а.с. 9).

ОСОБА_1 звернулася до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області із заявою про зняття арешту з належного їй майна, проте отримала відмову, оскільки заборгованість за виконавчим документом не погашена, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження не стягнуто, а тому підстави для зняття арешту відсутні (а.с.10).

З наявних у матеріалах справи доказів убачається, що виконавче провадження, де ОСОБА_1 є боржником, відкрите Пирятинським РВ ДВС ГТУЮ, завершене з підстав п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на той час), проте арешт з майна, накладений в рамках даного виконавчого провадження, не знятий.

У встановлений стягувачу постановою про повернення виконавчого документа строк для повторного пред`явлення для примусового виконання виконавчого документа до 22.02.2017 стягувач повторно його не пред`явив, із заявою про продовження строку для пред`явлення виконавчого документа не звертався, що свідчить про небажання стягувача повторного відкриття виконавчого провадження.

Після закінчення виконавчого провадження з примусового виконавчого листа №2-568/2011 виданого Пирятинським районним судом Полтавської області 05.02.2013 р. державними виконавцями в окреме виконавче провадження постанови про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження не виділяли, відповідно такі виконавчі провадженні на виконанні не перебувають.

На сьогоднішній день позивач не має змоги вільно розпоряджатися належним їй майном, через наявність арешту.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що права позивача, як власника майна порушуються, оскільки необхідність у застосуванні арешту майна відпала, виконавчих документів на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби не перебуває, у термін повторного звернення виконавчого документа до примусового виконання стягувач такий не пред`явив, проте ОСОБА_1 не може розпоряджатися належним їй майном через наявність арешту на це майно за відсутності підстав для арешту, а тому її права підлягають судовому захисту у заявлений нею спосіб шляхом зняття арешту з майна.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Поняття та особливості здійснення виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) визначено Законом України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Статтею 1 наведеного Закону визначено, що виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі , спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Частиною 2 ст. 6 Конституції України передбачено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 7 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Відповідно до ч. ч. 1 - 2 ст. 38 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 401 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку з завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника.

Статтею 37 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, а також ч. 1 ст. 40 цього Закону передбачені підстави повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав та підстави закінчення виконавчого провадження.

Отже, державний виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника тільки в разі закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Uzan та інші проти Турції» (скарги №№ 19620/05, 41487/05, 17613/08 и 19316/08) від 05.03.2019, Европейський Суд встановив, що заявники скаржилися на тривале застосування тимчасових заходів щодо їхнього майна та відмову органів влади скасувати ці заходи протягом кількох років, навіть з урахуванням того, що заявників не було визнано винними у кримінальному провадженні або відповідачами у цивільному провадженні. Европейський Суд прийшов до висновку, що влада не змогла встановити «справедливий баланс» між захистом суспільних інтересів та вимог захисту прав заявників на повагу їх власності. Таким чином, мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції (право на мирне володіння майном).

З матеріалів справи вбачається, що у даному випадку на виконанні у органів, які здійснють виконання судових рішень виконавчих листів, за якими позивач є боржником та відносно неї вживаються дії по їх примусовому виконанні, не перебуває. Проте,щодо майна останньої встановлено обмеження у його користуванні державним виконавцем в межах виконавчого провадження, яке на даний час більше двох років є закінченим. Самостійно державні виконавці скасовувати вжиті ними заходи примусового виконання рішення відмовляються.

Статтею 59 ЗУ «Про виконавче провадження» визначені підстави для зняття арешту з майна боржника, де в ч. 5 вказано, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини (ч. 2 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог відповідно до приписів ст. 391 ЦК України.

Тому, викладені в апеляційній скарзі доводи, не можуть бути взяті до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. При цьому доказів, якими б дані доводи підтверджуються апелянтом не надано.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно братидо уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського судуз прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області -залишити без задоволення.

Рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 08 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 28 травня 2019 року.

Головуючий суддя : __________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ О.І. Обідіна_______________Л.М. Хіль