Справа № 462/3763/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2019 року Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді: Бориславського Ю.Л.,

за участю секретаря: Каралюс Т.Р.,

учасників справи:

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_2 ,

представника відповідача: Гарасимчука А.В .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Львівської області, слідчого відділу Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області про солідарне стягнення матеріальної шкоди, суд

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, у якому просить солідарно стягнути на її користь із Прокуратури Львівської області, слідчого відділу Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області матеріальну шкоду у розмірі 1,5 млн.грн. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що СВ Залізничного ВП ГУНП у Львівській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження №0000009 від 23.11.2012 р. за заявою ОСОБА_1 щодо незаконного захоплення майна із приміщення магазину представником ТзОВ «АЙПІЄ-Л», яке на даний час не завершене. Відтак, має місце бездіяльність відповідачів, яка полягає у затягуванні проведення досудового слідства по вказаному кримінальному провадженні. Вказала, що неодноразово зверталася із скаргами на бездіяльність відповідачів, однак такі не мали жодного результату. Своєю бездіяльністю, а саме невиконанням покладених функцій і обов`язків на прокуратуру та орган досудового розслідування, відповідачі завдали позивачу майнову шкоду у розмірі 1,5 млн. грн.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник Кремінець М.М., який діє на підставі договору-доручення про надання правової допомоги від 01.10.2018 р./а.с.59-60/, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та наполягали на їх задоволенні.

Представник відповідача прокуратури Львівської області Гарасимчук А.В., який діє на підставі довіреності від 13.09.2018 р. /а.с.45/ в судовому засіданні позовні вимоги заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд ухвалив, що не суперечить вимогам ст. 223 ЦПК України, проводити розгляд справи за відсутності представника відповідача слідчого відділу Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області, який про дату, час та місце розгляду справи неодноразово був повідомлений належним чином, своїм правом надати відзив на позов та інші заяви по суті не скористався. Разом з тим, подав до суду лист, у якому вказав, що Залізничний відділ поліції ГУ НП у Львівській області з структурними підрозділами є територіальним підрозділом Головного управління Національної поліції у Львівській області та не має статусу юридичної особи, а тому не може бути відповідачем у даному провадженні /а.с.78/.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 23.11.2012 року СВ Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000009 за зверненням ОСОБА_1 з приводу неправомірних дій адміністрації ТзОВ «АЙПІЄ-Л» за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 356 КК України. У даному провадженні позивач визнана потерпілою.

Як вбачається із матеріалів справи, по кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000009 від 23.11.2012 року, постановами СВ Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області провадження неодноразово було закрито у зв`язку із відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, однак такі в подальшому, через неповноту проведення досудового розслідування скасовувались слідчим суддею, за результатами розгляду скарг заявника /а.с.9-14, 15-17, 159/.

Із долученої до матеріалів справи копії довідки про результати розгляду рапорту управління представництва інтересів держави в суді прокуратури області щодо перевірки стану досудового розслідування у кримінальному провадження № 0000009 від 04.03.2019 р. вбачається, що стан досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні неодноразово заслуховувався на оперативних нарадах при керівництві Львівської місцевої прокуратури №2, в тому числі за участю потерпілої, зокрема 08.03.2017 р., 13.03.2017 р. та 04.06.2018 р. В ході проведення досудового розслідування у зазначеному кримінальному провадженні, на даний час, не здобуто достатньо доказів для повідомлення будь яким особам про підозру та скерування обвинувального акту до суду, для розгляду по суті. Досудове розслідування у кримінальному провадженні триває та перебуває на контролі Львівської місцевої прокуратури №2 /а.с.159-160/.

Згідно долученого до матеріалів справи копії листа від 01.04.2019 р. за підписом начальника Залізничного ВП ГУНП у Львівській області на адресу ОСОБА_1 , на даний час досудове розслідування кримінального провадження №0000009 від 23.11.2012 р. триває, провадяться необхідні слідчі (розшукові) дії для встановлення усіх обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. З приводу бездіяльності, котра на думку ОСОБА_1 , прослідковується у діях працівників поліції та прокуратури під час проведення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, то відповідно до ст. 303 КПК України передбачені рішення, дії (бездіяльність) слідчого, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування та право на їх оскарження. Розгляд скарг на такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора відповідно до ст. 306 КПК України здійснюється слідчим суддею місцевого суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченого КПК України.

Статтями 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (частина перша статті 1 КПК України).

Згідно зі статтею 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Потерпілий має право оскаржувати бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення; у нездійсненні інших процесуальних дій, які зобов`язаний вчинити у визначений КПК України строк; рішення прокурора про закриття кримінального провадження; рішення слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій тощо. Скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314 - 316 вказаного кодексу(частини перша та друга статті 303 КПК України).

Відтак, рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора, на які посилається позивач, та, які розцінені нею як бездіяльність та затягування розгляду кримінального провадження, є предметом оскарження відповідно до правил статті 303 КПК України, тобто є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування.

Разом з тим, статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст. 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Приписами ч.1 ст.22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Згідно з ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Право на відшкодування - це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994р. передбачено, що підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Також, відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Як вбачається із поданого позивачем розрахунку розміру матеріальної шкоди, така становить 1 500 000, 00 гривень та складається із завданих збитків позивачу, спричинених незаконним, на думку позивача, закриттям магазину, самовільного захоплення товару, грошей та торговельного обладнання, а також інфляційних витрат та 3 % річних /а.с.35-38/.

Вказані дії адміністрації ТзОВ «АЙПІЄ-Л» є предметом розгляду органом досудового слідства в межах кримінального провадження №0000009.

Ухвалами слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова за результатом розгляду скарг ОСОБА_1 було скасовано постанови про закриття кримінального провадження №0000009, що свідчить про реалізацію позивачем передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого, прокурора, однак таке не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦК України.

Враховуючи наведене, суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що їй завдано майнову шкоду бездіяльністю слідчих та прокуратури, так як позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння їй працівниками Прокуратури Львівської області та слідчого відділу Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області матеріальної шкоди.

Разом з тим, шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Дії (бездіяльність) посадових осіб державного органу, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (статті 11 ЦК України).

Такий висновок викладений у постанові Пленуму Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», у якій Суд зазначив, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями завдавача, а викликана іншими обставинами.

При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).

Як стверджує позивач, матеріальна шкода спричинена їй фактично діями щодо закриття магазину, самовільного захоплення товару, грошей та торговельного обладнання.

Відтак, у даному випадку правовідносини виникли внаслідок завдання шкоди вказаними діями.

Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що позивачем не доведено наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями /бездіяльністю/ органів досудового слідства та прокуратури щодо розгляду кримінального провадження №0000009 та матеріальною шкодою, яку вказує позивач.

Крім цього, згідно листа від 19.12.2018 р. Залізничний ВП ГУ НП у Львівській області з структурними підрозділами є територіальним підрозділом Головного управління Національної поліції у Львівській області та не має статусу юридичної особи.

Відповідно до частини першої і другої статті 15 Закону України «Про Національну поліцію» територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права, зокрема, в областях і містах у межах граничної чисельності поліції і коштів, визначених на її утримання. Територіальні органи поліції утворює, ліквідовує та реорганізовує Кабінет Міністрів України за поданням Міністра внутрішніх справ України на підставі пропозицій керівника поліції.

16 вересня 2015 року Кабінет Міністрів України постановою № 730 утворив як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції та ліквідував як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ.

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ідентифікаційний код юридичної особи 40108833 належить юридичній особі Головному управлінню Національної поліції у Львівській області.

У цивільному процесі позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відтак, Залізничний ВП ГУ НП у Львівській області є неналежним відповідачем у справі.

Клопотання про заміну Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області чи про залучення Головного управління Національної поліції у Львівській області як співвідповідача, а також залучення Держави України в особі ДКС України - позивач та її представник не подавали, натомість судом неодноразово роз`яснювалося про таке на стадіях підготовчого судового засіданнях, однак адвокат позивача і сама позивач вважали, що вірно визначено коло відповідачів за даним позовом.

Враховуючи наведене, оцінюючи зібрані у справі докази, суд приходить до переконання, що позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди задоволенню не підлягають за недоведеністю.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Беручи до уваги, що у задоволенні позову відмовлено повністю, відповідачі не подали докази про розмір витрат у зв`язку із розглядом справи, а тому відсутні підстави для розподілу судових витрат між сторонами.

Керуючись ст. 19, 56 Конституції України, ст. 22, 1172, 1173, 1176 ЦК України, ст. 2, 12, 13, 81, 82, 89, 141, 264, 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Прокуратури Львівської області, слідчого відділу Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області про солідарне стягнення матеріальної шкоди - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у випадку оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення складено 12.06.2019 року.

Суддя: /підпис/

З оригіналом згідно.

Суддя: Бориславський Ю. Л.