КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 753/7058/18

номер провадження: 22-ц/824/6928/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Костенко Ірини Анатоліївни на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року у складі судді Коренюк А.М., у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк», де заповнив і підписав анкету-заяву від 02 лютого 2011 року, на підставі якої банк надав йому кредитні кошти у розмірі 3 300 грн 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач дав згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складають між ним і банком договір про надання банківських послуг. Відповідно до пункту 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

У порушення умов договору та ст.ст.509, 526, 1054 ЦК України відповідач свої зобов`язання щодо своєчасного внесення платежів за договором не виконав, внаслідок чого станом на 28 лютого 2018 року утворилася заборгованість у розмірі 94 397 грн 11 коп., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3 300 грн 00 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 81 828 грн 61 коп., заборгованості за пенею та комісією у розмірі 4 297 грн 21 коп., штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн, штрафу (процентна складова) у розмірі 4 471 грн 29 коп. З наведених підстав позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у вказаному вище розмірі.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 94 397 грн 11 коп. та судовий збір у розмірі 1 762 грн 00 коп., а всього - 96 159 грн 11 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Костенко І.А. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 02 лютого 2011 року був укладений кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, оскільки позивачем не надано суду доказів про номер кредитної картки, строк її дії, не вказано, яку саме кредитну картку було оформлено на відповідача. Вказує, що позивачем не надано належних та допустимих доказів про досягнення між сторонами згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, зокрема, суми кредиту, розміру та порядку сплати процентів за користування ним, строку його дії. Зазначає, що підписання відповідачем анкети-заявки з відміткою про ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг не може свідчити про зворотнє, оскільки вказані Умови не містять підпису відповідача. Позивачем не надано доказів про те, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме вони були узгоджені ними.

Вказує, що суд помилкового відмовив відповідачу у застосуванні строку позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем до ухвалення рішення. Вказує, що останнє часткове погашення заборгованості за договором відповідач здійснив 03 червня 2014 року на суму 349 грн 00 коп., а тому, враховуючи, що з даним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду лише у квітні 2018 року, то позивачем пропущено строк позовної давності, встановлений ст.257 ЦК України. Також зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що згідно виписки по рахунку зараховані 18 серпня 2014 року кошти на суму 02 грн 47 коп. та 26 квітня 2015 року - на суму 00 грн 32 коп., є автоматичним списанням коштів в рахунок погашення простроченої заборгованості банком, та не є підтвердженням внесення цих коштів відповідачем.

ПАТ КБ «ПриватБанк» не скористалося своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направило.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 94 397 грн 11 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що 02 лютого 2011 рокуміж ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, однак відповідач у порушення умов договору свої зобов`язання щодо своєчасного внесення платежів не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість у загальному розмірі 94 397 грн 11 коп., яка підлягає стягненню з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк».

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст. 263, 264 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк», де заповнив і підписав анкету-заяву від 02 лютого 2011 року, на підставі якої банк надав йому кредитні кошти у розмірі 3 300 грн 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, що стверджується копією анкети-заяви (а.с.8) та розрахунком боргу (а.с.4-7).

Отже, між сторонами виникли права і обов`язки, які грунтуються на кредитних правовідносинах, врегульованих параграфом 2 глави 71 ЦК України «Кредит».

Відповідач ОСОБА_1 користувався кредитними коштами та здійснював періодичне погашення кредиту, що стверджується наданим банком розрахунком (а.с.4-7).

Останнє погашення кредиту та процентів відповідачем відбулося 28 квітня 2015 року на суму 00 грн 32 коп., після чого оплати на погашення він не проводив.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором станом на 28 лютого 2018 року утворилася заборгованість у розмірі 94 397 грн 11 коп., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3 300 грн 00 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 81 828 грн 61 коп., заборгованості за пенею та комісією у розмірі 4 297 грн 21 коп., штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн, штрафу (процентна складова) у розмірі 4 471 грн 29 коп., що підтверджується розрахунком заборгованості.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

З огляду на вказані вимоги закону та встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позичальник ОСОБА_1 користувався отриманими кредитними коштами і не повернув їх в повному обсязі, що у свою чергу свідчить про порушення прав ПАТ КБ «ПриватБанк» як кредитора і необхідність їх захисту шляхом стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3 300 грн 00 коп., яка виникла станом на 28 лютого 2018 року.

Разом з тим колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування кредитом у розмірі, визначеному ПАТ КБ «ПриватБанк».

Колегія суддів вважає, що вимоги банку про стягнення з відповідача процентів підлягають до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно з вимогами ч.ч.1,2 ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1, які регулюють договір позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Отже, за загальним правилом, визначеним у цих правових нормах, користування грошовими коштами є оплатним у вигляді процентів, розмір яких визначається за домовленістю сторін, а за її відсутності - на рівні облікової ставки Національного банку України.

Як видно з матеріалів справи у анкеті-заяві, на підставі якої відповідач ОСОБА_1 отримав грошові кошти, не зазначено розмір процентів за користування коштами (а.с.8). Тобто, між сторонами відсутня згода щодо істотних умов договору, зокрема, розміру процентів у якості плати за користування грошовими коштами, що у свою чергу свідчить про неможливість застосування вказаного банком у розрахунку розміру процентів за користування коштами - 36,00 %, в тому числі зменшених з 01 січня 2013 року - 30,00 % та збільшених з 01 вересня 2014 року - 34,80 %, а з 01 квітня 2015 року - 43,20 %.

За таких обставин, у зв`язку з відсутністю між сторонами домовленості про належний до сплати розмір процентів за користування коштами, а також враховуючи, що користування банківськими кредитом не є безпроцентним, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції мав застосувати вимоги закону, а саме, ст.ст.536, 1048 ЦК України і вирішити питання про стягнення процентів на рівні облікової ставки Національного банку України, чого не зробив, порушивши норми матеріального права.

З огляду на відсутність між сторонами домовленості про належний до сплати розмір процентів за користування коштами, а також враховуючи, що користування банківськими кредитом не є безпроцентним, колегія суддів приходить до висновку, що згідно з вимогами ст.ст.536, 1048 ЦК України підлягають стягненню з відповідача на користь банку проценти за користування позичальником ОСОБА_1 кредитними коштами в розмірі 2 991 грн 18 коп., виходячи із розміру боргу 3 300 грн 00 коп., часу його виникнення згідно розрахунку банку з 02 лютого 2011 року і по 28 лютого 2018 року (згідно позовних вимог) з урахуванням облікових ставок Національного банку України, які діяли в цей період.

Доводи ПАТ КБ «ПриватБанк», з якими погодився суд першої інстанції, про те, що сторони досягли згоди щодо змісту договору про надання банківських послуг, який включає заяву позичальника, Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи банку, в тому числі, досягли згоди щодо розміру процентів, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

В матеріалах справи наявна анкета-заява ОСОБА_1 , на підставі якої відповідач отримав грошові кошти. Дана анкета-заява заповнена лише частково. Зокрема, розділ про те за якими кредитними умовами, включаючи розмір процентів, виявив намір отримати позичальник ОСОБА_1 кредитну картку, ним не заповнено, що у свою чергу свідчить про відсутність між сторонами домовленості про умови кредитування, в тому числі домовленості про належний до сплати розмір процентів за користування кредитними коштами.

Посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» на те, що конкретні умови кредитування, в тому числі розмір процентів, визначаються Умовами та правилами надання банківських послуг, є безпідставними, оскільки зазначені Умови не містять підпису відповідача. Доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи анкету-заяву, банком не надано, а відтак підстави брати їх до уваги відсутні.

Саме така правова позиція сформована у постановах Верховного Суду України, зокрема: від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15; від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16; від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16, де вказано про те, що Умови та правила надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції також безпідставно задовольнив вимоги банку про стягнення пені та штрафів з викладених вище підстав, оскільки встановлено, що в анкеті-заяві позичальника відсутні дані про умови застосування та розмір неустойки (штраф, пеня).

Згідно ч.1 ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

За змістом ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як зазначалося вище, Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника, а відтак їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про встановлення такого виду забезпечення виконання зобов`язання як неустойка (штраф, пеня), що відповідає наведеним вище правовим позиціям Верховного Суду України.

Отже, враховуючи наведені вище встановлені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором від 02 лютого 2011 року у розмірі 6 291 грн 18 коп., яка складається із: заборгованості по тілу кредиту у розмірі 3 300 грн 00 коп. та заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 2 991 грн 18 коп., а тому позов підлягає задоволенню частково.

Доводи апеляційної скарги про те, що останнє погашення заборгованості за договором відповідач здійснив 03 червня 2014 року на суму 349 грн 00 коп., а з даним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду лише у квітні 2018 року, а тому представник відповідача вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, встановлений ст.257 ЦК України, не заслуговують на увагу з таких підстав.

Згідно з положеннями ст.ст. 257, 258 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частиною 3 ст.267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

При цьому відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею боргу або іншого обов`язку.

У відзиві на позов ОСОБА_1 заявив про застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що останнє погашення заборгованості за договором він здійснив 03 червня 2014 року на суму 349 грн 00 коп., а зараховані 18 серпня 2014 року кошти в сумі 02 грн 47 коп. та 26 квітня 2015 року - у сумі 00 грн 32 коп., є автоматичним списанням коштів в рахунок погашення простроченої заборгованості банком та не є підтвердженням внесення цих коштів відповідачем (а.с.50-59).

Проте, з наданої АТ КБ «ПриватБанк» виписки по рахунку позичальника ОСОБА_1 вбачається, що зараховані 18 серпня 2014 року грошові кошти в сумі 02 грн 47 коп. згідно деталей операції є «перевод собственних стредств кредитная часть Р2Р перевода», а зараховані 28 квітня 2015 року грошові кошти у сумі 00 грн 32 коп. згідно деталей операції є «переказом коштів між рахунками за договором «SAMDN50**2957» (а.с.60-88).

При цьому, колегія суддів враховує, що з вказаної вище виписки по рахунку видно, що у випадку проведення банком операції з автоматичного списання коштів в рахунок погашення простроченої заборгованості, така операція прямо відображається в графі «деталі операції». Однак у виписці по рахунку в графі «деталі операції» не міститься даних, що зарахування коштів 18 серпня 2014 року на суму 02 грн 47 коп. та зарахування коштів 28 квітня 2015 року на суму 00 грн 32 коп., є автоматичним списанням коштів в рахунок погашення простроченої заборгованості банком.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк» пред`явило позов до суду 18 квітня 2018 року, тобто в межах встановленого законом трирічного строку позовної давності з моменту вчинення ОСОБА_1 дії, що свідчить про визнання ним боргу за кредитом.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.263 ЦПК України дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не може бути залишене в силі та відповідно до ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк». З відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованості за кредитним договором від 02 лютого 2011 року у розмірі 6 291 грн 18 коп., яка складається із: заборгованості по тілу кредиту у розмірі 3 300 грн 00 коп. та заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 2 991 грн 18 коп.

Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Згідно з ч.13 та ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

ПАТ КБ «ПриватБанк» за подання позову до суду сплатило судовий збір у розмірі 1 762 грн 00 коп. Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і частково задовольняє позов ПАТ КБ «ПриватБанк», то понесені позивачем витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 117 грн 43 коп.

Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Костенко Ірини Анатоліївни - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовну заяву публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договоромзадовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 02 лютого 2011 року у розмірі 6 291 грн 18 коп., яка складається із: заборгованості по тілу кредиту у розмірі 3 300 грн 00 коп. та заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 2 991 грн 18 коп.

У задоволенні решти позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 117 грн 43 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді