ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4400/19 Справа № 196/1301/18 Суддя у 1-й інстанції - Гудим О. М. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою Прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпроптеровської області та Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області

на рішення Царичанського районного суду Дніпроптеровської області від 03 жовтня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, третя особа: Царичанська районна державна адміністрація Дніпропетровської області, про визнання права на спадкове майно, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Царичанського районного суду Дніпроптеровської області з позовом до Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, третя особа: Царичанська районна державна адміністрація Дніпропетровської області, про визнання права на спадкове майно.

В обґрунтування позовних вимог вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 (запис акта про смерть №68 від 19.11.1997 року, складений виконавчим комітетом Зорянської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області 19.11.1997 року), яка на день смерті була зареєстрована та постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 , а також з нею з 1991 року проживала вона без реєстрації, вели сумісне господарство та поховала померлу за власні кошти.

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, до складу якої входить:

- право на право на земельну частку (пай), розміром 2,91 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) з земель колишнього КСП "Зоря" с.Могилів Царичанського району Дніпропетровської області, яке належало померлій на підставі Сертифіката на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 від 30 січня 1997 року.

За життя ОСОБА_1 заповіту не складала. Вона є єдиним спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_1 , спадщину прийняла спільним проживанням зі спадкодавцем. Інших спадкоємців за законом чи заповітом, або спадкоємців, які б мали право на обов`язкову частку в спадщині немає.

03 серпня 2018 року вона звернулася до державного нотаріуса із заявою щодо отримання свідоцтва про право на спадшину за законом, проте отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю в неї оригіналу правовстановлюючого документа на спадкове майно.

Оскільки свідоцтво про право на спадщину за законом вона не має можливості отримати, а тому була вимушена звернутися до суду.

Враховуючи вищевикладене та посилаючись на норми ст.ст.1216, 1233, 1268 ЦК України, прохала суд визнати за нею право власності на вищевказане спадкове майно в порядку спадкування за законом.

Рішенням Царичанського районного суду Дніпроптеровської області від 03 жовтня 2018 року позовні вимоги задоволені у повному обсязі.

Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженкою села Цибульківка Царичанського району Дніпропетровської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 :

- право на право на земельну частку (пай), розміром 2,91 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) з земель колишнього КСП "Зоря" с.Могилів Царичанського району Дніпропетровської області, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та якій вказане право належало на підставі Сертифіката на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 від 30 січня 1997 року.

Судовий збір залишено за позивачем.

В апеляційній скарзі Прокуратура Дніпропетровської області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Судове рішення є незаконним, необґрунтованим й таким, що ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Судом першої інстанції, при дослідженні матеріалів справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 (запис акта про смерть №68 від 19.11.1997 року, складений виконавчим комітетом Зорянської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області 19.11.1997 року), яка на день смерті була зареєстрована та постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 , а також з нею з 1991 року проживала позивач без реєстрації, вели сумісне господарство та поховала померлу за власні кошти (а.с.7).

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, до складу якої входить:

- право на право на земельну частку (пай), розміром 2,91 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) з земель колишнього КСП "Зоря" с.Могилів Царичанського району Дніпропетровської області, яке належало померлій на підставі Сертифіката на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 від 30 січня 1997 року (а.с.8).

За життя ОСОБА_1 заповіту не складала. Позивач є єдиним спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_1 , спадщину прийняла спільним проживанням зі спадкодавцем. Інших спадкоємців за законом чи заповітом, або спадкоємців, які б мали право на обов`язкову частку в спадщині немає.

03 серпня 2018 року позивач звернулася до державного нотаріуса із заявою щодо отримання свідоцтва про право на спадшину за законом, проте отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю в неї оригіналу правовстановлюючого документа на спадкове майно.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту спільного проживання однією сім`єю понад п`ять років з померлою ОСОБА_2 , фактичного прийняття спадщини, відсутності у померлої спадкоємців за законом та за заповітом, а також визнання відповідачем позову.

Проте, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України No7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 4, 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Отже, відносини спадкування регулюються ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. Правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року й не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до статей 529-530 ЦК Української РСР.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією актового запису про смерть № 68 від 19.11.1997, який міститься в матеріалах справи.

Статтею 549 ЦК УРСР 1963 року встановлювався строк для прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР 1963 року часом відкриття спадщини визнавався день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Таким чином, часом відкриття спадщини після смерті ОСОБА_2 , є ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто день її смерті, отже, з цього часу почався шестимісячний строк на прийняття спадщини, який закінчився до ІНФОРМАЦІЯ_4, тобто, до вступу нового ЦК України в дію з 01.01.2004, тому до спірних правовідносин судом першої інстанції повинні були бути застосовані норми ЦК УРСР 1963 року.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 27.12.2018 року у справі № 530/62/14-ц (провадження № 61-2213св18), від 01.11.2018 року у справі №2-о-141 (провадження № 61-17452cв18).

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції неправильно застосовано матеріального права до спірних правовідносин, а саме: застосовано закон, який норми не підлягав застосуванню.

Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

До другої черги спадкоємців законодавець відносив братів, сестер, діда та бабу померлого (ст. 530 ЦК УРСР 1963 року).

Згідно ст. 531 ЦК УРСР 1963 року до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства.

Таким чином, особи, які проживали зі спадкодавцем, в тому числі, які перебували на його утриманні, за ЦК УРСР 1963 року не входили до осіб, що можуть бути спадкоємцями за законом, у зв`язку з чим висновки суду першої інстнації щодо факту постійного проживання позивача з ОСОБА_2 на момент її смерті не мають жодного доказового значення у справі та не дають права позивачу успадковувати земельну ділянку в порядку спадкування за законом.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції, в порушення ст. 89 ЦПК України, не оцінив докази, які містяться в матеріалах справи з точки зору їх належності, достатності, допустимості та достовірності.

Так, в основу оскаржуваного рішення суд поклав обставини, за якими, начебто, позивач 03.08.2018 року зверталась до державного нотаріуса Царичанського району Дніпропетровської області із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_2 , проте отримала відмову, з підстав відсутності правовстановлюючого документа на спадкове майно.

Проте, в матеріалах справи відсутні заява позивача про отримання свідоцтва про право на спадщину, а також рішення державного нотаріуса про відмову у видачі такого свідоцтва.

Натомість у матеріалах справи міститься інформаційна довідка зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №53400167 від 28.09.2018, відповідно до якої спадкова справа після смерті ОСОБА_2 не заводилась.

Згідно із п. 2.1. п. 2 глави 10 («Видача свідоцтв про право на спадщину») Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів.

Отже, у випадку звернення позивача до нотаріальної контори із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину, вказана обставина обов`язково була б підставою для заведення спадкової справи, що повинно було бути відображено в інформаційній довідці № 53400167 від 28.09.2018, яка міститься в матеріалах справи.

Вказане свідчить, що судом першої інстанції, в порушення ч. 6 ст. 81 ЦПК України, згідно якої доказування не може грунтуватися на припущеннях, прийнято оскаржуване рішення.

Крім того, позивачем порушено порядок оформлення права на спадщину.

Так, пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України No7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів.

Отже, у разі, якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Так, на підтвердження факту спільного проживання з померлою ОСОБА_2 понад п`ять років, позивачем до суду надано довідку виконавчого комітету Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області 02124 від 30.08.2018 року , згідно якої, начебто, ОСОБА_1 проживала зі спадкодавцем з 1991 року, вони вели сумісне господарство та позивач поховала ОСОБА_2 за власні кошти.

Разом з тим, судом першої інстанції не надано оцінки тому, що вказана довідка органу місцевого самоврядування, в розумінні ст.ст. 77, 80 ЦПК України, не є належним і достатнім доказом, оскільки вона не містить інформації щодо предмета доказування (вступу в оперативне володіння спадковим майном). Зазначена у довідках інформація не дає змоги дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Крім того, довідка видана органом місцевого самоврядування через 21 рік після смерті спадкодавця.

У суді апеляційної інстанції, позивач ОСОБА_1 особисто пояснила, що померла особа - ОСОБА_2 є тіткою її чоловіка, проживала по сусідству, поряд з ними, вони її доглядали. Після смерті до нотаріальної контори вона не зверталась, заяву не писала та відповіді від нотаріуса не отримувала. Вважала, що і так прийняла спадщину.

Доказами, які містяться в матеріалах справи, а саме: Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру від 28.09.2018 року (а.с.26) та відповіддю державного нотаріуса Царичанської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області від 01.10.2018 року підтверджено той факт, що після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 з питання прийняття спадщини ніхто не звертався (а.с.25).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з факту визнання їх відповідачем.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

З огляду на відсутність належних і допустимих доказів, які б підтверджували правомірність звернення позивача до суду за захистом порушеного права, суд першої інстанції мав відмовити у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжити судовий розгляд цивільної справи.

За визначенням статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення (частина перша статті 1225 ЦК України).

У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо».

Вирішуючи питання про призначення справи до судового розгляду, суд в обов`язковому порядку має вирішити питання про склад осіб, які братимуть участь у справі.

Відповідно до вимог пункту є-1 ст.15-1 та ст. 122 ЗК України розпорядження землями державної власності (землі запасу) відноситься до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, яким на час розгляду справи судом є Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області.

За змістом пункту 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року № 15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Відповідачами у справах про визнання права власності в порядку спадкування на нерухоме майно, щодо якого відсутні правовстановлюючі документи, є спадкоємці, які прийняли спадщину, а також органи, які уповноважені видавати правовстановлюючі документи на нерухоме майно, або ж органи, до яких перейшли такі повноваження, та органи, що здійснюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

Оскільки наслідком визнання права власності на земельну частку (пай) є виділення її в натурі, то вирішення цього позову неможливо без залучення до участі у справі, як розпорядника землі, Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області.

Отже доводи апеляційної скарги про те, що рішенням суду зачіпаються права та обов`язки Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, яке не було залучено судом до участі у справі, є обґрунтованими.

Відповідно до ст. 51 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Згідно з п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ст. 51 ЦПК України.

Таким чином, не залучивши до участі в справі належного відповідача, суд першої інстанції прийшов передчасного висновку про обґрунтованість заявлених вимог, а тому ухвалене в справі рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, як передчасного.

У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права.

Оскільки заміна неналежного відповідача або залучення іншої особи в якості співвідповідача передбачає розгляд справи спочатку на стадії розгляду справи судом першої інстанції, виходячи з того, що на стадії апеляційного розгляду справи правила щодо заміни відповідача або залучення співвідповідача не можуть бути застосовані, то оскаржуване рішення суду згідно п.4 ч.3 зі ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення підлягають розподілу у відповідності до 141 ЦПК України. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Прокуратури Дніпропетровської області судовий збір у розмірі 1570, 50 грн. за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпроптеровської області та Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області - задовольнити.

Рішення Царичанського районного суду Дніпроптеровської області від 03 жовтня 2018 року - скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, третя особа: Царичанська районна державна адміністрація Дніпропетровської області, про визнання права на спадкове майно - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Прокуратури Дніпропетровської області судовий збір у розмірі 1570, 50 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П.Красвітна

І.А. Єлізаренко