ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/471/19 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Бершадська Г. В., Ткач З. Є.,

з участю секретаря - Романюк Х.Ю.

та сторін: апелянта - ОСОБА_1

його представника - ОСОБА_2

представника Публічного акціонерного

товариства "Укрсиббанк" - Майки М.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу № 607/15314/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 21 лютого 2019 року ухвалене суддею Грицак Р.М. повний текст якого складено 28.02.2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Укрсиббанк", третіх осіб Небесної Богдани ОСОБА_3 , ОСОБА_4 Андрія Михайловича про визнання договору кредиту недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третіх осіб Небесної ОСОБА_5 ., Небесного А.М. про визнання договору кредиту № від 16.11.2007 року недійсним. В обґрунтування заявлених вимог вказує на те, що 16 листопада 2007 року між ним та ПАТ «УкрСибанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту в доларах США в сумі 30000 (тридцять тисяч) доларів США, що дорівнює еквіваленту 151500 (сто п`ятдесят одна тисяча п`ятсот) гривень, а він зобов`язався належним чином використати та повернути кошти сплативши плату за кредит. При укладенні кредитного договору банк не надав інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, кошти не були надані йому у повному обсязі, він недоотримав 7000 доларів США. Вказує, що даним кредитним договором порушується принцип рівності, оскільки у договорі кредитор наділяє себе значної кількістю прав та покладає на себе мізерну кількість зобов`язань, а позичальник наділяється лише правом звертатися до банку з клопотанням про перенесення термінів погашення заборгованості та правом повернути достроково кошти. Тому на підставі вищенаведеного просить визнати даний договір кредиту недійсним.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 лютого 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третіх осіб ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання договору кредиту № від 16.11.2007 року недійсним відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вищезазначене рішення суду, та винести нове, яким визнати договір про надання споживчого кредиту за №125299300 від 16 листопада 2007 року недійсним у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції, викладених в рішенні суду, обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та процесуального права.

Зазначає, що у вказаному договорі не надано інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відому його структурних підрозділів. Вважає, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства, а сторонами в належній формі не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору. Крім того не враховано що він не отримав 7000 доларів США.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судовому засіданні апелянт та його представник апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на доводи викладені у апеляційній скарзі.

Представник банку апеляційну скаргу заперечив, рішення суду вважає законним.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились хоч належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання.

У відповідності до вимог ст.ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у його відсутності. Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Даним вимогам рішення суду відповідає.

Частиною першою статті 1054 ЦК Українипередбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 526 ЦК Українивстановлено, що зобов`язання має виконувати належним чином відповідно до умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, звичайно ставляться.

Відповідно до статті 629 ЦК Українидоговір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини.

Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених 215 ЦК Українита статтями 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

У справі, яка переглядається, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними угоди та укладеного в її межах договору про надання траншу, правильно застосував положення статей 203, 215 ЦК України та статей 11, 18, Закону України «Про захист прав споживачів».

Підписавши договір позивач своїм підписом засвідчив, що перед підписанням угоди належно і у достатній формі ознайомився з усіма умовами цієї угоди, їх повністю і однаково з кредитором розуміє, вважає справедливими, адекватними, розумними, погоджується з ними і жодних заперечень не має; угода підписана позичальником добровільно, його волевиявлення є вільним, не під впливом помилки, тиску чи тяжких обставин, відповідає його внутрішній волі, намірам безумовного і реального виконання взятих на себе зобов`язань.

Під час укладення оспорюваних договорів сторони в порядку статті 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними.

Так, з кредитного договору вбачається що 16 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк», укладено Договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого банк надає ОСОБА_1 кредитні кошти в сумі 30 000,00 доларів США із сплатою 13,25% річних за час фактичного користування кредитом.

Пунктом 1.1. кредитного договору сторони обумовили, що Позичальник має право отримати кредитні кошти у вигляді одного траншу або декількох траншів, загальна сума яких не може перевищувати розміру суми кредиту, зазначеної в цьому пункті Договору, для чого надає Банку письмову заяву, в якій зазначає бажану суму траншу та бажану дату його отримання. Така заява Позичальника, укладена та надана згідно умов цього Договору, є підставою для видачі Банком траншу Позичальнику.

Відповідно до п.1.5 зазначеного договору, Банк надає Позичальнику кредит: шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника 900 у Банку.

За умовами п. 7.12 Кредитного договору, сторони домовились вважати, що, уклавши цей договір Позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього Договору, підтверджує свої права та обов`язки за цим договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього Договору, підтверджує свої права та обов`язки за цим Договором та погоджується з ними, та що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і Позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також що перед укладанням цього Договору отримав від Банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів».

Позивач погодився на отримання кредиту та був ознайомлений з умовами, що запропоновані банком. Сторони застережень до договору не висловлювали, підписи позивача в договорі, а також додатках до нього, що свідчать про його згоду на укладення договору саме на тих умовах, які в ньому зазначені, що спростовує його доводи про відсутність поінформування його, як споживача послуг, про умови кредитування і сукупну вартість кредиту.

На виконання умов спірного договору позивач отримав кошти у національній валюті у розмірі, який був еквівалентний сумі кредитного договору, визначеній в іноземній валюті, тривалий час виконував його у частині повернення кредитних коштів.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 03.05.2018 року (справа №607/4126/14-ц) ухвалено: позов Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки - задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 16 листопада 2007 р. в розмірі 19 948 (дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот сорок вісім) доларів США 14 центів, що за курсом НБУ станом не день ухвалення судового рішення складає 521 743 (п`ятсот двадцять одна тисяча сімсот сорок три) грн.. 60 коп. звернути стягнення на користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 та належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого та зареєстрованого Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації 20 грудня 2000 року, записано в реєстрову книгу за №33270, загальна площа 51,9 кв.м., житлова 30,5 кв.м. із застосуванням процедури продажу - шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, із визначенням та встановленням початкової ціни, визначеної на підставі оцінки майна здійсненої суб`єктом оціночної діяльності проведеною відповідно до законодавства.

Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Так, відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для визнання договору недійсним в цілому, оскільки не встановлено згідно статті 217 ЦК України обставин, які можна було кваліфікувати як несправедливі умови і які могли мати наслідком недійсність договору в цілому.

Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема не спростовано, що під час укладення кредитного договору позивач діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши, при цьому характер правочину і всі його істотні умови.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Що стосується тверджень апелянта, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства, а сторонами в належній формі не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, суд встановив, що позивачем не надано доказів, на підтвердження того, що умови спірного договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та завдають йому шкоди .

Судом встановлено, що спірний Кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі і щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, в договорі та загальних умовах, в графіку погашення кредиту, міститься повна інформація стосовно умов кредитування, а також попередження позичальника про існування валютних ризиків, які покладаються на позичальника під час виконання зобов`язань за кредитним договором, якщо позичальником обрано кредитування в іноземній валюті, порядок сплати кредиту в іноземній валюті. Факт надання такої інформації підтверджується підписом позичальника в оспорюваному договорі та у відповідності до вищезазначених норм закону та Правил банком було отримано письмове підтвердження споживача/позичальника про ознайомлення з інформацією, яка зазначено в п.2 ч.2 ст. 11 даного Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, ці та інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, вони були предметом дослідження суду першої інстанції і колегія суддів погоджується з їх оцінкою та вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і, на думку колегії суддів, зводяться до переоцінки доказів, що не передбачено ст. 367 ЦПК України.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, висловленого в постанові від 08 червня 2016 року (справа № 6-330цс16), умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивачем не надано доказів, які б стали підставою для визнання правочину недійсним, зміст даного договору не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, а тому в силу ч.1 ст.215 ЦК України даний правочин не підлягає визнанню недійсним.

Доводи апелянта, що суд безпідставно відмовив в задоволенні позовних вимог колегія суддів не приймає до уваги, оскільки позивачем не доведено обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень .

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи позивача ОСОБА_1 що ним не отримувались кредитні кошти у сумі 7000 доларів США на підставі заяви про видачу готівки №8 від 26 березня 2008 року колегія суддів не приймає до уваги оскільки рішенням Тернопільського міськрайонного суду №607/4126/14-ц від 03.05.2018 року залишено без змін постановою Апеляційного суду Тернопільської області від 20.07.2018 року встановлено, що за умовами спірного кредитного договору кредитні кошти було перераховано позичальнику на відкритий йому банком поточний рахунок № НОМЕР_1 .

Згідно ч. 4. ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, який у пункті 23 рішення у справі «Проніна проти України» вказав на те, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, його зміст і мотиви, в тому числі щодо правової оцінки доводів позивача та доказів, на які він посилався на підтвердження своїх вимог, відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Колегія суддів дійшла висновку про необхідність залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити .

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 7 червня 2019 року.

Головуючий : Г.М.Шевчук

Судді: Г.В. Бершадська

З.Є. Ткач