ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2019 року

Справа № 643/3024/18

Провадження № 22-ц/818/2992/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

секретаря Кучер Ю.Ю.,

Учасники справи :

Позивач - ОСОБА_1

Відповідач -

ОСОБА_2 Треті особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Харківська міська рада

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Харківська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за апеляційною скаргою Харківської міської ради на заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 22 березня 2019 року (головуючий суддя першої інстанції Поліщук Т.В.), -

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати сестру її чоловіка ОСОБА_3 - ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що на підставі ордеру № 31798 серії А від 19.05.1972 квартира АДРЕСА_1 надавалась матерії її чоловіка ОСОБА_6 , яка померла.

Позов обґрунтовує тим, що квартира не приватизована, в якій зареєстровані та проживають вона, ОСОБА_1 , її чоловік ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та неповнолітній онук ОСОБА_7 .

Зазначає, що ОСОБА_2 у квартирі зареєстрована, але не проживає з 1983 року, крім того фактичне місце її проживання її сім`ї та позивачу невідомо, зв`язок з нею відсутній. Перешкод у користуванні житловим приміщенням відповідачу ніхто не чинив, відповідач добровільно залишила спірне житло та не цікавиться ним, не користується квартирою з 1983 року без поважних причин, особистих речей відповідача у квартирі не має, за комунальні послуги не сплачує, участі в утриманні житла не приймає, а реєстрація її у квартирі порушує права позивача, тоді як витрати за комунальні послуги, що нараховуються на відповідача, несе вона та члени її сім`ї.

Заочним рішенням Московського районного суду міста Харкова від 22 березня 2019 року позовні вимоги задоволені. Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що матеріали справи містять докази того, що тривалий час, більше ніж шість місяців відповідач не проживає у спірній квартирі.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням Харківська міська рада звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати повністю вказане рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми матеріального і процесуального права.

Вказує про те, що ухвалюючи рішення суд не звернув уваги на те, що позивачем не надано письмових доказів того що, відповідач не проживає за спірною адресою протягом певного періоду часу, а саме акту про не проживання, який повинен бути посвідчений належним чином.

Крім того, матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували причини відсутності позивача у спірній квартирі.

Зазначає, що позивачем не надано суду допустимих доказів фактичного місцязнаходження чи місця роботи відповідача, адреси за якою вона могла б отримати судові виклики та повідомлення, а також матеріали справи не містять оголошення про виклик відповідача до суду, як того вимагає закон.

В апеляційній скарзі зазначає, що визнання відповідача такою, що втратила право користування даною квартирою порушує її конституційне право на житло, на що суд ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог не звернув уваги.

До Харківського апеляційного суду позивач ОСОБА_1 звернулася з запереченнями на апеляційну скаргу, в яких зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, факти на які посилається апелянт не відповідають дійсності. Твердження апелянта, що позивачем не було надано належних доказів причин відсутності відповідача у спірній квартирі спростовуються доказами, які містяться в матеріалах справи. Вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу такою, що підлягає залишенню без задоволення.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Таке ж положення закріплено в ст.9 ЖК України, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 надана на підставі ордеру № 31798 серії А від 19.05.1972 ОСОБА_6 матерії її чоловіка, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 є неприватизованою (а.с. 8).

Відповідно довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку № 213 від 30.01.2018 у даній квартирі зареєстровані: ОСОБА_2 з 29.01.1974, ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 (а.с.5).

Матеріали справи містять акт про не проживання особи за місцем реєстрації складений 15 лютого 2018 року, а саме ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 в якому мешканці будинку засвідчили, що відповідач починаючи з 1983 року у дані квартирі не проживає (а.с. 6).

З листа Московського ВП ГУ НП в Харківській області від 22.02.2018, вбачається, що в ході розгляду матеріалу опитані сусідки квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_8 та квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_9 та гр. ОСОБА_10 з квартири АДРЕСА_4 , які пояснили, що ОСОБА_2 не мешкає за адресою: АДРЕСА_1 з 1983 року (а.с. 7).

Відповідно до інформаційної довідки Відділу обліку та моніторингу Інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України у Харківській області від 11 квітня 2018 року, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована з 29 січня 1974 року за адресою у АДРЕСА_1 (а.с. 11).

Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини».

Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, та враховувати принцип пропорційності втручання у право на повагу до житла, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про права людини 1950 року.

Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, у якому фізична особа проживає постійно або тимчасово.

У справах про наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вказано, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Відповідно до статті 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

Обмеження (втрату) права користування житлом можуть обумовити тільки такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб.

Тобто в кожному випадку суд має з`ясувати поважність відсутності особи понад передбачені строки. Конкретний перелік поважних причин не встановлений, і у кожному випадку суд вирішує це питання окремо з урахуванням обставин справи.

Розглядаючи справу, суд має враховувати інтереси всіх сторін і вирішувати спір залежно від установленого та на підставі закону, а також враховуючи, що внаслідок визнання особи такою, що втратила право користування житлом, порушується право особи на житло.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Акт про не проживання особи за місцем реєстрації не є безумовним доказом факту, який підтверджує непроживання відповідача за місцем її реєстрації.

Пояснення сусідів не є беззаперечними доказами, на яких може ґрунтуватися рішення суду, оскільки зазначені особи не можуть бути достовірно обізнані щодо факту постійного непроживання відповідача у квартирі з 1983 року.

Жодного доказу, який би об`єктивно свідчив про непроживання відповідача у вищезазначеній квартирі більше ніж півроку без поважних причин, позивачем суду не надано.

Матеріали справи не містять інформацію про причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильного застосування норм процесуального та матеріального права.

Згідно ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1057 (одна тисяча п`ятдесят сім) грн. 20 коп., а саме за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 12, 13, 81, 141, 351, 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради - задовольнити.

Заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 22 березня 2019 року - скасувати і ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Харківська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради судовий збір у розмірі 1057 (одна тисяча п`ятдесят сім) грн. 20 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

повний текст постанови

складено 13 червня 2019 року