МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 473/5059/18 Категорія 48
Провадження № 22-ц/812/914/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участю позивачки ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 ,

відповідача- ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 березня 2019 року, постановлене під головуванням судді Ротар М.М. в приміщенні суду об 13 год. 05 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна,

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому посилалась на те, що з 2003 року вона проживала у цивільному шлюбі з відповідачем, мали сім`ю, спільний бюджет та вели спільне господарство. Від даних відносин ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син ОСОБА_4 . На той час вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , однак з ним не проживала, і шлюб з яким було припинено лише 19.01.2006 року, після чого ОСОБА_3 був зареєстрований батьком

ОСОБА_6 зареєстрованому шлюбі із відповідачем вони перебували з 22.04.2014 року до 04.12.2018 року, який було розірвано рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02.11.2018 р.

В період спільного проживання вони мали спільний сімейний бюджет та спільно придбавали майно, в тому числі речі домашнього вжитку та нерухоме майно. Зазначала, що ними було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 , в якому вона зареєстрована та проживає на сьогоднішній день, та в якій також проживає відповідач. Крім того, в будинку зареєстрований та проживає їх син. Будинок був придбаний на підставі договору купівлі-продажу від 31.05.2006 року, укладеного між ОСОБА_3 як покупцем та ОСОБА_7 , як продавцем. Також, ними було придбано земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 0,1000 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (кадастровий № НОМЕР_1 ), а також земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 0,0633 га, призначену для ведення особистого селянського господарства (кадастровий № НОМЕР_2 ) - на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05.10.2006 р., укладеного між відповідачем та ОСОБА_7 . Вважає, що вказане нерухоме майно є їх спільною власністю, так як набуте в період спільного проживання з 20.01.2006 року і до 22 квітня 2014 року.

Питання про добровільний поділ майна між ними не вирішено, оскільки відповідач стверджує, що майно, яке було зареєстроване за ним належить виключно йому. На сьогоднішній день відповідач навіть звернувся до суду з позовом про виселення її зі спірного будинку, тому вона змушена звертатися до суду за захистом своїх прав.

Також, позивачка посилалась на те, що факт її проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 20.01.2006 року (з часу розірвання шлюбу з ОСОБА_5 ) до 22.04.2014 року підтверджується рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02.08.2013 року у справі за її позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини (справа №473/3088/13-ц), з якого вбачається, що судом було встановлено, що ОСОБА_8 та ОСОБА_3 перебували у цивільному шлюбі з 2003 року, від якого мають неповнолітнього сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком якого є ОСОБА_10 . Крім цього підтверджується народженням спільного сина - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком якого є відповідач, що може підтвердити і сам син, укладенням шлюбу 22.04.2014 року після тривалого проживання однією сім`єю та тісних стосунків, а також, постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 01.03.2012 року, з якої вбачається, що сторони у справі дійсно співмешкали, фотографіями з сімейного архіву, на яких зображено спільний відпочинок, поясненнями свідків, які підтверджують тісні сімейні стосунки між нею та відповідачем, спільне проживання та спільне ведення побуту, виховання сина.

Крім того, позивачка вважає, що наявні обставини для відступу від рівності часток в праві спільної власності подружжя, оскільки вона проживає разом з сином у спірному будинку. Однак відповідач допомоги на утримання сина не надає. Відповідно до рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02.08.2013р. відповідач повинен сплачувати на її користь аліменти на утримання сина в розмірі ј частини заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 18.07.2013 року. Однак, ОСОБА_3 добровільно не виконував рішення суду, тому постановою від 11.10.2018 року було відкрите виконавче провадження і станом на 01.11.2018 року виникла заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 43428,21 грн.

Також, зазначала, що відповідач не сплачує за комунальні послуги, хоча проживає в будинку, тому тягар з їх оплати лягає на неї, а частина витрат компенсується за рахунок субсидії, яка надається відповідачу як власнику будинку. Вона змушена купувати тверде паливо на зиму, щоб обігрівати будинок. Відповідач постійно зловживає спиртними напоями та влаштовує сварки, місяцями не проживає в будинку, а коли з`являється в ньому, то вчиняє скандали, ламає речі. ОСОБА_12 навчається у 8-му класі, відвідує гуртки народного танцю, секцію з греко-римської боротьби та потребує у зв`язку з цим додаткових витрат. Крім того, ОСОБА_4 має захворювання, які потребують лікування, у зв`язку з чим і додаткові витрати.

Відповідач ОСОБА_3 жодних витрат з цього приводу не несе та не піклується про сина, не відвідує батьківських зборів та не сплачує внесків до батьківського фонду, не витрачає кошти на фізичний розвиток сина та не сплачує аліменти.

Тому позивачка вважає, що є всі підстави для відступу від рівності часток в спільному майні та збільшення її частки в праві спільної власності на майно, яка повинна становити 3/4 часток. Загальна вартість спільного майна становить 186585 грн., відповідно вартість 3/4 часток становить 139938,75грн.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просила суд встановити факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_13 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 20.01.2006 року до 22.04.2014 року. Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,1000 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (кадастровий номер НОМЕР_1 ), та земельну ділянку площею 0,0633 га, призначену для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер НОМЕР_2 ) по АДРЕСА_1 , та розділити вказане майно, визнавши за нею, ОСОБА_1 право приватної власності на ѕ частки у вказаному майні, а за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частку в ньому. Стягнути з відповідача на її користь судові витрати, в тому числі з оцінки спірного майна та оплати правничої допомоги.

В подальшому позивачка уточнила позовні вимоги, в частині періоду перебування з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах, зазначивши, що ОСОБА_3 також перебував у іншому шлюбі в період їх фактичних шлюбних відносин до 12.02.2005 року. Після офіційного припинення інших шлюбів, вони з відповідачем продовжували жити однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловік та жінка до вересня 2011 року. Після цього деякий час вони не проживали разом. В зареєстрованому шлюбі із відповідачем вони перебували з 22.04.2014 року до 04.12.2018 року, який було розірвано рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02.11.2018 р. Тому позивачка просила суд встановити факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_13 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 20.01.2006 року до вересня 2011 року. Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,1000 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (кадастровий номер НОМЕР_1 ), та земельну ділянку площею 0,0633 га, призначену для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер НОМЕР_2 ) по АДРЕСА_1 , та розділити вказане майно, визнавши за нею, ОСОБА_1 право приватної власності на ѕ частки у вказаному майні, а за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частку в ньому. Стягнути з відповідача на її користь судові витрати, в тому числі з оцінки спірного майна та оплати правничої допомоги.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 березня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із відзивом на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 . підтримали доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 не визнав доводи апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Так, судом встановлено, що предметом спору є житловий будинок АДРЕСА_1 0,1000 га, цільове призначення якої будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, та земельна ділянка площею 0,0633 га, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, які розташовані за адресою АДРЕСА_1 . Нерухоме майно зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 05.06.2006 року на підставі договору купівлі продажу житлового будинку від 31.05.2006 року, державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, що був виданий 09 січня 2007 року та державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0633 га, що був виданий 09.01.2007 року.

Відповідно до ксерокопії паспорту позивачки, остання була зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 з 1995 року по 21.12.2016 рік. З 21.12.2016 року вона зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 .

З 26.08.1995 року до 19.01.2006 року позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 22.04.2014 року вона зареєстровала шлюб з відповідачем ОСОБА_3 Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 листопада 2018 року шлюб між ними було розірвано. Сторони мають спільну дитину - сина ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З пояснень свідків у судовому засідання, як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача, судом не встановлено ознак спільного проживання сторін сім`єю, за якими чоловік та жінка проживають разом, ведуть спільне господарство, мають єдиний бюджет. Не встановлено того, що вони планували своє життя, обговорювали питання фінансового характеру.

В судовому засіданні не було надано беззаперечних доказів факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу, оскільки самі вони по собі, без належних підтверджень інших ознак факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу, не являються достатніми доказами, а можуть свідчити лише про наявність дружніх стосунків, періодичне спільне проведення вільного часу.

Суду не надано документальних доказів, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі, тощо, а посилання позивача на періодичне спільне проживання, не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, без наявності інших ознак сім`ї, крім того письмовими доказами встановлено, що у період 1995 - 2016 років місце реєстрації позивачки було АДРЕСА_2 . Всі інші документи, що були надані на підтвердження позовних вимог, суд вважав, що не пов`язуються з моментом придбання спірного майна, а саме травень 2006 року. Місце реєстрації неповнолітньої дитини за адресою АДРЕСА_1 також зазначено з 21 грудня 2016 року.

Не надано позивачкою і допустимих доказів про придбання спірного майна внаслідок спільної праці та внаслідок проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірний житловий будинок.

Жодними доказами по справі не підтверджується наявність між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, з 20.01.2006 року до вересня 2011 року.

Жоден із допитаних судом свідків зі сторони позивача, беззаперечно не підтвердили факту перебування позивачки та відповідача у спірний період у фактичних шлюбних відносинах, не доповіли про факти, які б підтвердили проживання сторін саме однією сім`єю з веденням спільного господарства, побуту та бюджету.

Проаналізувавши зазначені обставини у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачкою не доведено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем у період з 20.01.2006 року до вересня 2011 року, і відповідно суд не знайшов правових підстав для задоволення інших позовних вимог, які є похідними, таких як: визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна.

Висновки суду відповідають встановленим обставинам у справі та законодавству, яке регулює спірні правовідносини.

Так, п.6 рішення Конституційного Суду від 03.06.99 №5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно із ч.1, ч.2 ст.21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч.1 ст.36 цього кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (презюмується належність майна, набутого під час шлюбу, на праві спільної сумісної власності чоловікові та жінці).

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Виходячи з аналізу вказаних норм, слідує висновок, що ст. 74 СК України поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Разом з тим, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбане спірне майно.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

З наведеного положення випливає ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання.

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Матеріали справи свідчать про те, що позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 з 26.08.1995 року до 19.01.2006р. В листопаді 2002р. вона зверталася до суду з позовом про розірвання шлюбу з ним, їм надавався строк для примирення, потім вона відмовилася від позову і ухвалою суду від 18.01.2003р. провадження у справі було закрито.

Відповідач також перебував у іншому зареєстрованому шлюбі з 10.03.1990р. з ОСОБА_1 , який був розірваний рішенням Вознесенського районного суду Миколаївської області від 01 серпня 2003р., однак в органах ЗАГС розірвання шлюбу було зареєстровано тільки 121.02.2005р.

23.10.2004 року позивачка народила сина ОСОБА_11 , батьком якого був записаний відповідач тільки після розірвання нею шлюбу з ОСОБА_5

Спірне майно було придбане у 2006р.: будинок ІНФОРМАЦІЯ_3 року, а земельні ділянки - 05.10.2006 р. В подальшому 09 січня 2007 року на земельні ділянки були видані державні акти на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га та площею 0,0633 га. Все нерухоме майно зареєстроване на відповідача.

Факт проживання сторін разом протягом 2003-2004р.р. підтверджено поясненнями свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 . Проте, в цей час кожен із сторін перебував у зареєстрованому шлюбі з іншими особами, а законом заборонено встановлення факту проживання сторін однією сім`єю у той час коли вони перебувають у шлюбі з іншими особами, навіть якщо фактично вони проживають разом. В той же час пояснення цих свідків не є належними доказами проживання сторін однією сім`єю, починаючи з 20.01.2006 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Як і факт народження позивачкою сина ОСОБА_11 у 2004р. не може бути належним доказом проживання сторін однією сім`єю, саме починаючи з 20.01.2006р.

Свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 підтверджували також факт проживання сторін певний час в будинку по АДРЕСА_1 , який спочатку орендував відповідач, а потім його купив.

Проте, як пояснила в суді апеляційної інстанції позивачка, свідки не давали пояснень про те, що вони особисто були свідками того, що у них з відповідачем був спільний сімейний бюджет, що вони витрачали кошти на придбання необхідних речей чи предметів побуту для забезпечення життєдіяльності їх сім`ї, продуктів харчування, меблів, тощо. Не посилалася на те, що сторони придбавали необхідні речі чи предмети побуту для забезпечення життєдіяльності сім`ї в спірний період, який за твердженням позивачки становить з 2003р. по 2011 р., і сама позивачка та не надавала про це докази.

Свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які допомагали робити ремонт в спірному будинку після його придбання, навпаки пояснювали, що відповідач в 2006р. жив в будинку по АДРЕСА_1 . Свідок ОСОБА_18 пояснив, що позивачка інколи приходила та готувала їжу.

Відповідач заперечує факт спільного проживання саме однією сім`єю з позивачкою після народження сина, в тому числі і на час придбання спірного майна. При цьому він пояснив, що разом вони не жили, так як він жив у своєї матері, а оскільки у позивачки народився його син, то він надавав їй допомогу та винаймав житло, а потім придбав будинок по АДРЕСА_3 для особистих потреб, за особисті кошти, які отримав від продажу земельної ділянки та автомобілів.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що пояснення зазначених свідків не є безспірними доказами, як спільного проживання сторін саме в період, протягом якого було придбане спірне майно, так і того, що вони були пов`язані спільним побутом, вели спільний бюджет, придбавали речі необхідного вжитку, побуту, меблі, тощо, мали взаємні права та обов`язки, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, саме в цей період.

За таких обставин те, що суд в рішенні не дав аналіз поясненням кожного свідка, а виклав їх узагальнені пояснення не є підставою для скасування рішення суду.

Не може бути належним доказом проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбане спірне майно (2006р.), також рішення Вознесенського міськрайонного суду від 02 серпня 2013р. про стягнення аліментів з відповідача на користь позивачки, в тексті якого зазначено, що сторони перебували у цивільному шлюбі з 2003 року, так як цей висновок зроблений на підставі даних, зазначених позивачкою в позовній заяві. Сторони не приймали участь у справі, цей факт не встановлювався судом, так як не був предметом позову. Сторони не надавали, а судом не досліджувалися докази з цього приводу, тобто судом не були встановлені обставини, які свідчать про проживання сторін в цивільному шлюбі. Матеріали ж у даній справі свідчать про те, що в 2003р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з іншими особами, що унеможливлює встановлення факту проживання їх однією сім`єю в цей період.

Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України саме обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, а не висновки суду.

З урахуванням викладеного не можна вважати, що рішенням Вознесенського міськрайонного суду від 02 серпня 2013р. встановлено обставини, які не потрібно доказувати у даній справі. Більш того, це рішення не встановлює того, до якого часу сторони перебували у цивільному шлюбі, та чи перебували вони у такому стані на час придбання спірного майна.

Медичні довідки сина ОСОБА_11 , в яких зазначено, що він з народження спостерігався лікарями за адресою АДРЕСА_1 , свідчить тільки про те, що позивачка проживала з сином за цією адресою, але не свідчить про те, які стосунки у цей час були між сторонами, тобто чи були вони притаманні подружжю, саме в період придбання спірного майна.

Стосовно посилання позивачки в апеляційній скарзі на те, що суд не врахував відомості, зазначені в відомостях про нарахування оплати за комунальні послуги, слід зазначити наступне. Із відомостей КП «Санітарна очистка міста» ( а. с. 56), вбачається, що комунальні платежі сплачувалися за одну особу, з відомості КП «Водопостачання» вбачається, що з 2005р. по жовтень 2006р. платежі нараховувалися на 3 особи, а потім на 4 особи, навіть за той період з вересня 2011р. по 2014р., коли за ствердженням позивачки вони разом з відповідачем не жили і вона з дітьми проживала в своїй квартирі по АДРЕСА_4 . АДРЕСА_5 пояснив в суді апеляційної інстанції відповідач, власник, у якого він купив будинок мав склад сім`ї з 4 чоловік. Даний факт не заперечувала і позивачка. Відповідач довідку про склад сім`ї до КП «Водопостачання» не надавав, тому облік відбувався за старими даними, які були у цього підприємства. Дані пояснення позивачкою не спростовані.

Отже, відомості КП «Водопостачання» також не є безспірним доказом проживання сторін однією сім`єю саме в період придбання спірного майна.

Періодичний спільний відпочинок сторін, який знайшов своє відображення на фотокартках, без наявності інших ознак сім`ї, не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у розумінні статті 74 СК України.

Матеріали справи свідчать про те, що позивачка та син сторін були зареєстровані в спірному будинку тільки 21.12.2016р., тобто після реєстрації шлюбу сторін. До цього позивачка була зареєстрована за адресою- АДРЕСА_2 , яка належить їй та її сину ОСОБА_20 на праві власності. Згідно довідки про взяття на облік платника податків ( а.с. 133) позивачка станом на жовтень 2008р. зазначала своїм місцем проживання також АДРЕСА_2 . В цій же квартирі вона за її ствердженням проживала з дітьми з вересня 2011р. по квітень 2014р. Відповідач також не був зареєстрований у спірному будинку.

Отже, проаналізувавши встановлені судом обставини у справі та надані сторонами докази на їх підтвердження слід дійти висновку, що суд правомірно дійшов висновку, що надані позивачкою докази, не є достатніми для визнання факту проживання однією сім`єю сторін без шлюбу у розумінні статті 74 СК України саме в період придбання спірного майна.

Посилання позивачки на те, що на придбання спірного нерухомого майна були використані кошти, які вона отримала від продажу будинку батька, не підтверджені належними доказами у справі.

Так, згідно рішення Вознесенського районного суду від 26 листопада 2002р. було визнано дійсним договір купівлі продажу житлового будинку АДРЕСА_6 від 07.112002р., укладений між ОСОБА_21 та ОСОБА_22 ( батьком позивачки). Проте, в рішенні не зазначено за яку суму був проданий цей будинок. Посилання позивачки, що будинок був проданий за 1000дол. США, що дані гроші були передані позивачці, яка в свою чергу віддала їх відповідачу, не підтверджені належними доказами. Більш того, позивачка не заперечувала, що ці кошти витрачалися на інші цілі та не були безпосередньо використані на придбання нерухомого майна в 2006р. Не підтверджені належними доказами також пояснення позивачки, що ці кошти були використані на придбання картоплі та пального, яка потім продавалася, що кошти від її продажу використовувалися для проживання сторін, а прибуток був використаний в тому числі і на придбання нерухомості в 2006р. Не підтверджені належними письмовими доказами у справі і пояснення позивачки, що брат давав їй в борг 300дол. США для сплати продавцям за придбаний будинок.

З записів в трудових книжках сторін та їх пояснень вбачається, що в період придбання спірного майна жоден із них не працював. Позивачка знаходилася у відпустці по догляду за дитиною, а відповідач перебував на обліку у центрі зайнятості. З травня 2007р. по 30.06.2013р. відповідач отримував пенсію по інвалідності.

Отже, достовірних та безспірних доказів того, що спірне нерухоме майно було придбане внаслідок спільної праці сторін, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету), а також доказів спільності грошових затрат та/або праці в набутті спірного майна суду надано не було.

Оскільки для правильного вирішення спору у даній категорії справ слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці, а вони не доведені наданими суду доказами, суд правомірно дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

При відмові у задоволенні позовних вимог з зазначених підстав доводи апеляційної скарги про необхідність при поділу майна відступити від рівності часток та визнати за позивачкою з урахуванням інтересів сина сторін, стану його здоров`я, тощо, право власності на 3/4, є безпідставними.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Тому, враховуючи те, що інші доводи апеляційної скарги є суб`єктивним тлумаченням апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, та направлені на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при винесенні рішення про задоволення позовних вимог були належним чином оцінені надані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

За таких обставин апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання її повного тексту до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 31 травня 2019 року