ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 646/317/17 Головуючий суддя І інстанції Єжов В. А.
Провадження № 22-ц/818/883/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі його представника Старовойтової Марини Володимирівни на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2017 року, ухвалене у складі судді Єжова В.А., по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 28 квітня 2012 року в розмірі 38364,46 грн., яка складається з наступного: 21615,21 грн. - тіло кредиту; 11574,07 грн. - прострочення по тілу; 3477,43 грн. - відсотки за кредитом; 1697,75 грн. - неустойка.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до кредитного договору позивач відкрив відповідачу картковий рахунок НОМЕР_1 у національній валюті гривні та випустив міжнародну платіжну картку строком дії два роки з моменту її випуску, встановивши ліміт відновлюваної кредитної лінії на суму 3665,06 грн. В порушення умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 05.01.2017 має заборгованість на суму 38364,46 грн.

Заочним Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2017 року задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» суму заборгованості за кредитним договором від 28.04.2012 у сумі 38364,46 (тридцять вісім тисяч триста шістдесят чотири) грн. 46 коп., яка складається з наступного: 21615,21 грн. - тіло кредиту; 11574,07 грн. - просрочка по тілу; 3477,43 грн. - відсотки за кредитом; 1697,75 грн. - неустойка.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» суму судових витрат (судового збору) у розмірі 1600 (одна тисяча шістсот) грн. 00 коп.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Старовойтова М.В. просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування скарги зазначено, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Вказано, що судом першої було проігноровано заперечення на позов, надані відповідачем, та в яких була оспорена сума заборгованості з огляду на те, що кредитний ліміт було встановлено у розмірі 3665,06 грн. Зазначено, що судом не було застосовано наслідки спливу строку позовної давності, про що було заявлено відповідачем.

ПАТ «Альфа-Банк» суду було надано відзив на апеляційну скаргу, якому представник позивача просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

На обґрунтування відзиву послався на доводи, які були наведені у позовній заяві.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, за участі представника відповідача, та відсутності інших учасників судового засідання, належним чином повідомлених про розгляд справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 квітня 2012 року між публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, відповідно до якого відповідачу був відкритий картковий рахунок НОМЕР_1 та встановлений ліміт відновлюваної кредитної лінії (сума кредиту) 3665,06 грн.

Умовами та правилами надання банківських послуг (надалі - Умови), які є складовою частиною кредитного договору, передбачено відповідальність позичальника перед банком за неналежне виконання кредитних зобов'язань, а також забезпечення виконання кредитного зобов'язання, в тому числі, нарахування штрафу.

Відповідно до умов договору, відповідач зобов'язується в порядку та на умовах, що визначені Договором повертати Кредит, виплачувати проценти за користування Кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Договором.

На час звернення позивача до суду відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов'язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав ПАТ «Альфа-Банк».

Згідно із наданим позивачем розрахунком заборгованості, станом на 05.01.2017 відповідач має заборгованість: тіло кредиту-21615,21 грн.; прострочка по тілу кредиту - 11574,07 грн.; відсотки за кредитом - 3477,43 грн.

У зв'язку з систематичним порушенням боржником своїх обов'язків зі сплати кредиту, відповідно до норм чинного законодавства та діючого Кредитного договору йому було нарахована неустойка. Станом на 05.01.2017 розмір неустойки становить 1697,75 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав встановленим, що права банку порушені неналежним виконанням відповідачем своїх обов'язків за кредитним договором, розмір заборгованості підтверджується відповідним розрахунком, тому порушені права кредитора підлягають судовому захисту.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до норми ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За правилами ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового роту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані прострочення збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

В ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 634 ЦК України договір приєднання може бути укладено шляхом приєднання однією зі сторін до запропонованих умов, які встановлені іншою стороною у формулярах або інших стандартних формах. При цьому сторона, яка приєднується до них не може запропонувати свої умови договору.

Так, судом першої інстанції було вірно встановлено, що на підставі Анкети-заяви про акцепт б/н від 09.04.2012 (а. с. 7) та Додатку до Публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на оформлення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (а. с. 6) між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 склались кредитні правовідносини.

Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Предметом доказування у даній справі є порушення відповідачем умов Кредитного договору та обсяг заборгованості за таким договором.

В порушення вимог ст. 81 ЦПК України (ст. 60 ЦПК України у редакції чинній на час звернення позивача до суду) Банком не було доведено доказами у розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України (ст.ст. 58-59 ЦПК України у редакції чинній на час звернення позивача до суду) вказаних обставин.

Так, наданий позивачем розрахунок заборгованості не може вважатись таким доказом, оскільки цей документ не є первинним документом за змістом вимог Закону України від 16 липня 1999 року «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Доказами, які б підтверджували наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлювали розмір заборгованості, є первинні документи, оформлені відповідно до вимог ст. 9 Закону України від 16 липня 1999 року «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України 18 червня 2003 року № 254 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Таких документів до суду першої інстанції позивачем подано не було. Натомість було заявлено клопотання про розгляд справи у всіх судових засідання без участі представника банку та ухвалення заочного рішення (а. с. 18).

З метою з'ясування істини по справі, після призначення справи до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та отримання відзиву Банку на апеляційну скаргу ОСОБА_1, який не містив спростувань доводів апеляційної скарги, судом апеляційної інстанції для пояснень позивача з приводу аргументів апеляційної скарги про недоведеність розміру та складу заявленої до стягнення заборгованості, щодо спливу позовної давності, - було вирішено перейти до розгляду справи з викликом учасників справи в судове засідання.

ПАТ «Альфа-Банк» був належним чином повідомлений про судові засідання, призначені на 20.02.2019 та 13.03.2019, про що свідчать зворотні повідомлення про вручення адресату заздалегідь судових повісток, однак ніяких письмових пояснень, з посиланням на відповідні докази, на спростування доводів скарги позивач до суду апеляційної інстанції не надав (а.с. 121, 122, 123, 127, 128).

Згідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на те, що судом було вжито всіх заходів задля забезпечення всебічного та повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, колегія суддів дійшла висновку, що позов є недоведеним, та у його задоволенні слід відмовити у повному обсязі.

Відповідачем при розгляді справи у суді першої інстанції було заявлено заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності (а. с. 35-36).

Як було роз'яснено судам у п 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Тому, встановивши, що позов є недоведеним суд першої інстанції законно і обґрунтовано відмовив у його задоволенні саме з цих підстав.

При цьому колегія суддів застосовує праву позицію, яка була за аналогічних обставин справи висловлена про недостатність (ст. 80 ЦПК) такого доказу, як розрахунок заборгованості, який за відсутності первинних бухгалтерських документів в розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» свідчить про недоведеність розміру заборгованості та заявлених вимог банку про її стягнення (постанова Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц, провадження № 61-517св18).

З огляду на те, що висновки суд не відповідають обставинам справи, при ухваленні оскаржуваного рішення було допущено неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України задовольняє апеляційну скаргу, скасовує оскаржуване рішення та відмовляє у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2017 року - скасувати.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 18 березня 2019 року.

Головуючий суддя В.Б. Яцина.

Судді колегії П.В. Кісь.

О.М. Хорошевський.