П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/14647/18

Провадження № 22-ц/4815/623/19

Головуючий у суді першої інстанції: Ковальов І.М.

Рішення Рівненського міського суду

ухвалено в м. Рівне Рівненської області

о 14 год. 34 хв. 20.02.2019

Повний текст рішення складено: не зазначено

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Гордійчук С.О. ,

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Рівненської міської ради;

представники учасників справи: позивача - відсутній;

відповідача - Липко Дмитро Валерійович;

за участі (в апеляційному суді): ОСОБА_1 та представника відповідача - Липка Дмитра Валерійовича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Рівненської міської ради на рішення Рівненського міського суду від 20 лютого 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Рівненської міської ради про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Рівненської міської ради (далі - Управління соцзахисту) про відшкодування моральної шкоди. Мотивуючи позов, зазначав про навмисне зволікання відповідача у виконанні рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 березня 2018 року, яким визнано бездіяльність Управління соцзахисту протиправною та зобов`язано нарахувати і сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до Пенсійного фонду України за позивача за час із 16 лютого 2011 року по 11 травня 2016 року. Внаслідок порушення його прав своєчасно не отримує пенсію і він утратив за час тяганини близько 17 000 гривень.

Розмір моральної шкоди, завданої йому бездіяльністю Управління соцзахисту, визначив у 68 000 гривень.

Ухвалою Рівненського міського суду від 15 серпня 2018 року прийнято зазначену позовну заяву і відкрито провадження у справі.

Призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження на 14 год. 30 хв. 03 жовтня 2018 року.

У поданому відзиві відповідач, вважаючи позов необґрунтованим, просив відмовити в його задоволенні. При цьому покликався на відсутність причинного зв`язку між психічним і фізичним станом свого здоров`я та рішенням суду, а також на недоведеність заподіяння моральної шкоди саме Управлінням соцзахисту. На його думку, Управління соцзахисту не могло визначитися з застосуванням термінів "Особа похилого віку" та "Престаріла особа", а тому в зв`язку з відсутністю правового визначення поняття "Престаріла особа" було позбавлене можливості повноцінно виконувати свої обов`язки.

Рішенням Рівненського міського суду від 20 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Управління соцзахисту на користь позивача 5 000 гривень у рахунок завданої моральної шкоди та 704, 80 гривень судового збору.

На рішення суду відповідачем подано апеляційну скаргу, де покликається на його незаконність та необґрунтованість, що полягають у порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про неврахування судом при вирішенні спору положень ст. 56 Конституції України щодо права особи на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади зокрема, а також ст.ст. 22-23 ЦК України щодо права особи на відшкодування завданих їй збитків у разі порушення її цивільного права та моральної шкоди у цьому ж випадку. Покликався на незастосування постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", де роз`яснено поняття моральної шкоди, правову природу та необхідність з`ясування усіх обставин справи при визначенні розміру цієї шкоди.

Вважав, що суду необхідно застосувати було і правові позиції, що висловлені Верховним Судом у постановах від 30 січня 2018 року у справі №804/2252/14, від 20 лютого 2018 року у справі №818/1394/17 та від 10 квітня 2018 року у справі № 127/16051/16-а. Тому посилання позивача на заподіяння моральних і фізичних страждань, що полягало у негативних змінах життя, не заслуговують на увагу, оскільки їх завдано не Управлінням соцзахисту.

З наведених міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийнявши нове, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову.

У поданому відзиві позивач, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Вважав безпідставним твердження заявника про те, що основною причиною виникнення спору є розбіжність у законодавстві. Судом об`єктивно та повно з`ясовано обставини справи і перевірено наявні докази у їх сукупності, а тому правильно підтверджено факт заподіяння йому моральної шкоди з визначенням її розміру - 5 000 гривень.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників справи і їх представників, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Як правильно з`ясовано судом, 30 березня 2018 року Рівненським окружним адміністративним судом розглянуто справу №817/694/18 за позовом ОСОБА_1 до Управління соцзахисту про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії. Рішенням суду позов задоволено і зобов`язано нарахувати та сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до Пенсійного фонду України за позивача за час з 16 лютого 2011 року по 11 травня 2016 року.

Дане рішення залишене без змін постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2018 року, тобто набрало законної сили.

Як на підставу для відшкодування моральної шкоди відповідачем, ОСОБА_1 вказував про заподіяння йому Управлінням соцзахисту внаслідок неправомірної бездіяльності при виконані рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 березня 2018 року немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які позначили негативні зміни в його житті. Під цим розумів щоденні думки і спогади про наслідки психотравмуючої події, страх можливого повторення подій, негативні переживання і спогади, потреба в уникненні таких же самих обставин, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні; важкість виконання повсякденних обов`язків. фіксованість уваги на проблемі реабілітації, переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений і нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, реакції "замикання в собі", бажання уникати контактів, почуття образи, обурення, приниженої гідності, побоювання щодо майбутнього стану здоров`я.

Зазначав, що під час спілкування з відповідачем та з огляду на заперечення ним проти виконання судового рішення, оскарження його до вищестоящих судових інстанцій та намагання уникнути адміністративно-правової відповідальності він пережив емоційний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, образи, обурення, приниженої гідності, тривоги, страху за здоров`я (має хворобу глаукоми обох очей, підвищений артеріальний тиск з діагнозом "2 ступінь ризику"), з приводу чого почувався як джерело клопоту та обмеження для родичів.

В результаті перенесеної події наступили негативні психосоматичні і психоемоційні явища, а саме порушення сну, швидка втомлюваність, пасивність, знижений настрій, пригніченість, нервозність, дратівливість,образливість, чутливість, реакції "замикання в собі", фіксованість на негативних переживаннях, емоційна напруга, насторога, невпевненість у собі, тривога щодо майбутнього, щодо своєї соціальної репутації. Так, протягом часу з початку жовтня 2017 року по середину червня 2018 року його намагання відновити порушене відповідачем право з приводу нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до Пенсійного фонду України задоволеними не були. Після цього ОСОБА_1 звернувся з позовом до адміністративного суду, який задовольнив його вимоги, однак Управління соцзахисту добровільно не виконало його, а продовжувало не визнавати судове рішення і оскаржило до вищої судової інстанції. Не виконав повністю відповідач судового рішення і по цей час, зважаючи і на примусовий характер його виконання.

Тому вважає, що внаслідок наведених обставин було нераціонально витрачено життєвий час, обмовлено необхідність залучання значних фізичних, душевних і матеріальних ресурсів і до часу вирішення справи загальним місцевим судом вимагають компенсаційних можливостей задля їх усунення. Вказував, що відповідач своєчасно не надає пенсії йому, а він втратив близько 17 000 гривень через допущеної Управлінням соцзахисту тяганини з вирішенням правовідносин між ними.

Розмір моральної шкоди з урахуванням викладених обставин та вимог закону оцінював у 68 000 гривень.

Повно з`ясувавши обставини справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, суд першої інстанції помилився в частині правильності визначення розміру моральної шкоди, хибно завищивши його та стягнувши з Управління соцзахисту на користь ОСОБА_1 5 000 гривень у рахунок її відшкодування.

Так, згідно із ч.ч. 1-4 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

З роз`яснень, даних Пленумом Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", вбачається, що суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Урахувавши ступінь душевних і фізичних страждань ОСОБА_1 з приводу відмови відповідача вчинити дії, які ґрунтуються на законі, необхідність захищати порушені права в судовому порядку, уникненні Управлінням соцзахисту виконувати зобов`язання, встановлені судовим рішенням, тобто його винній бездіяльності, а також переживаннях та життєвих незручностях, які пов`язані з відновленням своїх прав, судом попередньої інстанції визначено розмір моральної шкоди, завданої позивачу, у 5 000 гривень.

Між тим, приходячи до переконання про завищений розмір моральної шкоди, що присуджений міським судом, колегія суддів бере до уваги вимоги виваженості, справедливості та розумності, ураховує обставини справи та положення закону, а тому з огляду на наведене оцінює цей розмір у 500 гривень.

Щодо доводів апеляційної скарги про неправильність застосування судом норм матеріального права, то їх правильно спростовано висновками суду.

Необґрунтованими та голослівними є і твердження Управління соцзахисту про неврахування судом роз`яснень Пленуму Верховного Суду України та правових позицій Верховного Суду, що відповідно викладені у постановах від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (пункт 9) та від 30 січня 2018 року у справі №804/2252/14, від 20 лютого 2018 року у справі №818/1394/17 та від 10 квітня 2018 року у справі № 127/16051/16-а.

Не можна погодитися і з аргументами заявника про порушення норм процесуального права.

Так, згідно з абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Частиною третьою цієї статті встановлено повний і вичерпний перелік випадків, за яких порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення.

Натомість будь-яких доказів на обґрунтованість своїх доводів про існування процесуально-правових дефектів, що допущені судом при розгляді справи, Управлінням соцзахисту надано не було, матеріали справи не містять, а апеляційним судом їх не було здобуто.

Відповідно до ст.ст. 12 і 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Решта аргументів автора апеляційної скарги - про відсутність причинного зв`язку між неправомірною бездіяльністю відповідача та моральною шкодою, що настала внаслідок душевних і фізичних страждань позивача, на увагу колегії суддів також не заслуговують.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Спонуканням для зміни оскаржуваного рішення відповідно до пункту 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

На підставі ст.ст. 23, 1167 ЦК України, п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", керуючись ст.ст. 368, 371, 374, 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Рівненської міської ради задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду від 20 лютого 2019 року змінити, зменшивши розмір стягуваної моральної шкоди з Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Рівненської міської ради на користь ОСОБА_1 з 5 000 (п`ять тисяч) гривень до 500 (п`ятсот) гривень.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: о 13 год. 45 хв. 04.06.2019

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.В. Бондаренко

С.О.Гордійчук