Справа № 196/1693/18
№ провадження 2/196/84/2019
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2019 року смт.Царичанка

Царичанський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої - судді Гудим О.М.

за участю секретаря - Шевченко Т.І.

розглянувши у підготовчому засіданні в залі суду в смт.Царичанка Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Царичанської селищної ради Царичанського району Дніпропетровської області про встановлення факту прийняття спащини та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Царичанської селищної ради Царичанського району Дніпропетровської області про встановлення факту прийняття спащини та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його бабуся - ОСОБА_2 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , видане виконавчим комітетом Бабайківської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області 12.04.2016 року повторно). На день смерті ОСОБА_2 була зареєстрована та постійно проживала одна за адресою: АДРЕСА_1 .

Після смерті ОСОБА_2 залишилося спадкове майно:

- житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

За життя 29 жовтня 1993 року його бабуся ОСОБА_2 склала заповіт, яким все належне їй на день смерті майно заповіла своїй дочці ОСОБА_3 (його мати) та йому, як онукові. Заповіт посвідчений секретарем виконавчого комітету Бабайківської сільської Ради народних депутатів Царичанського району Дніпропетровської області, зареєстрований за №69.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати - ОСОБА_3 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 , видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Царичанського районного управління юстиції у Дніпропетровській області 12.04.2016 року повторно).

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Оскільки спадщина після смерті ОСОБА_2 відкрилася до 1 січня 2004 року, до правовідносин зі спадкування майна після смерті спадкодавців слід застосовувати Цивільний кодекс Української РСР від 18 липня 1963 року.

Згідно ст.524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не замінено заповітом.

Відповідно до ч.1 ст.529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Відповідно до ст.549 ЦК Української РСР 1963 р., який був чинний на момент відкриття спадщини внаслідок смерті спадкодавця, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом 6 місяців з дня її відкриття фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або подав до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

При цьому під фактичним вступом у володіння спадковим майном розуміються будь-які дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню й використанню цього майна, підтриманню його в належному стані.

На даний час, він є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті бабусі. Інших спадкоємців за законом чи заповітом або спадкоємців, які б мали право на обов`язкову частку в спадщині немає.

Вважає, що він в силу ст.529 ЦК УРСР спадщину після смерті бабусі прийняв вступивши в управління майном, а саме житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Звернувшись до державного нотаріуса Царичанської державної нотаріальної контори щодо оформлення спадщини, отримав постанову державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11 травня 2016 року у зв`язку з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини та неможливістю встановлення родинних відносин з померлою.

Оскільки свідоцтво про право на спадщину за заповітом він не має можливості отримати, а тому був вимушений звернутися до суду.

Враховуючи вищевикладене та посилаючись на норми ст.ст.1216, 1233, 1258, 1261, 1268 ЦК України, прохає суд встановити факт прийняття ним спадщини після смерті ОСОБА_2 та визнати за ним право власності на вищевказане спадкове майно.

Позивач ОСОБА_1 в підготовче засідання не з`явився, надіславши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує повністю та прохає їх задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 в підготовчому засіданні позовні вимоги підтримав та прохав їх задовольнити.

Представник відповідача - Царичанської селищної ради Дніпропетровської області в підготовче засідання не з`явився. До суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність їх представника, позовні вимоги визнають та не заперечують проти їх задоволення.

Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в підготовчому засіданні показали, що є сусідами позивача та дійсно у спадковому житловому будинку проживали мати та бабуся позивача, він за ними доглядав, поховав за власні кошти та після їх смерті вступив у володіння спадковим майном.

Суд, заслухавши думку представника позивача, покази свідків, перевіривши матеріали справи, вивчивши всі надані по справі докази, даючи їм оцінку у їх сукупності, враховуючи визнання позовних вимог відповідачем, вважає, що позов підлягає задоволенню за слідуючих підстав.

Згідно ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України).

За правилами ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Нормами ч.4 ст.206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

В даному випадку у відкритому судовому засіданні відповідно до норм ч.1 ст.81 ЦПК України встановлено наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивача - ОСОБА_2 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , видане виконавчим комітетом Бабайківської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області 12.04.2016 року повторно). На день смерті ОСОБА_2 була зареєстрована та постійно проживала одна за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10).

Після смерті ОСОБА_2 залишилося спадкове майно:

- житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.14-16).

За життя 29 жовтня 1993 року ОСОБА_2 склала заповіт, яким все належне їй на день смерті майно заповіла своїй дочці ОСОБА_3 (мати позивача) та позивачу. Заповіт посвідчений секретарем виконавчого комітету Бабайківської сільської Ради народних депутатів Царичанського району Дніпропетровської області, зареєстрований за №69 (а.с.7).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача - ОСОБА_3 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 , видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Царичанського районного управління юстиції у Дніпропетровській області 12.04.2016 року повторно).

Позивач, звернувшись до державного нотаріуса Царичанської державної нотаріальної контори щодо оформлення спадщини, отримав постанову державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11 травня 2016 року у зв`язку з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини та неможливістю встановлення родинних відносин з померлим спадкодавцем.

Позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті бабусі. Інших спадкоємців за законом чи заповітом або спадкоємців, які б мали право на обов`язкову частку в спадщині немає.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо.

Оскільки спадщина після смерті ОСОБА_2 відкрилася до 1 січня 2004 року, тому до правовідносин зі спадкування майна після смерті спадкодавців слід застосовувати Цивільний кодекс Української РСР від 18 липня 1963 року.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Зміст юридичної процедури встановлення факту прийняття спадщини однією особою від фізичної особи, яка померла, полягає у наданні права особі-спадкоємцю у передбаченому законом порядку реалізувати набуті нею спадкові права.

Згідно ст.524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не замінено заповітом.

Відповідно до ч.1 ст.529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Відповідно до ст.549 ЦК Української РСР 1963 р., який був чинний на момент відкриття спадщини внаслідок смерті спадкодавця, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом 6 місяців з дня її відкриття фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або подав до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Таким чином, за ст.549 ЦК УРСР 1963 року, як рівнозначні в юридичному розумінні розглядалися два способи прийняття спадщини:

- фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном;

- подання нотаріусу за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.

При цьому під фактичним вступом у володіння спадковим майном розуміються будь-які дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню й використанню цього майна, підтриманню його в належному стані.

Отже, щодо спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004р., допускається фактичний вступ у володіння нею.

Відтак, з огляду на зазначену правову норму для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, а саме вчинив певні передбачені законом дії, які свідчать про його волевиявлення на прийняття спадщини.

В судовому засіданні встановлено, що позивач в силу ст.529 ЦК УРСР спадщину після смерті бабусі прийняв вступивши в управління майном, а саме житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою виконкому Царичанської селищної ради Царичанського району Дніпропетровської області №67 від 21.03.2019 року та показами свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , наданими в судовому засіданні, згідно яких дійсно позивач після смерті ОСОБА_2 вступив у володіння спадковим майном, прийнявши таким чином спадщину.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Веллі Девелопментс ЛТД» та інші проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідачем заявлені позовні вимоги визнані у повному обсязі, тобто визнані всі ті обставини, на які позивач посилається на обґрунтування заявлених позовних вимог.

Отже, проаналізувавши відповідне законодавство, що регулює сферу суспільних відносин в частині виниклих спірних правовідносин, з урахуванням наявних доказів по справі та подальшого належного виконання судового рішення, з урахуванням принципу юридичної визначеності та підстав відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, суд приходить до висновку, що є передбачені законом підстави для винесення судового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 1 статті 142 ЦПК визначено, що у разі … визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті суд … в рішенні у порядку встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з Державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивач ОСОБА_1 в позовній заяві вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору, сплаченого при поданні позову, чи про повернення позивачу з Державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, не заявляв, тому судовий збір слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.141, 142, 206, 258, 259, 263-265, 268, 354, п.п.15 п.15 ч.1 Перехідних положень Розділ ХІІІ ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Царичанської селищної ради Царичанського району Дніпропетровської області про встановлення факту прийняття спащини та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, задовольнити в повному обсязі.

Встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженцем міста Дніпропетровськ, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , після смерті бабусі ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженцем міста Дніпропетровськ, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судовий збір залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його складення.

У відповідності до п.п.15.5 п.15 ч.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, тобто через Царичанський районний суд Дніпропетровської області.

Головуюча: О.М.ГУДИМ