Постанова

Іменем України

29 травня 2019 року

м. Київ

справа № 695/689/16-ц

провадження № 61-16943св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Лесько А. О. (суддя-доповідач), Петрова Є. В.,

Штелик С. П.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Романенком Олександром Миколайовичем, на постанову Апеляційного суду Черкаської області від 31 січня 2018 року та додаткову постанову Апеляційного суду Черкаської області від

16 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Фетісової Т. Л., Бородійчука В. Г., Нерушак Л. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дід ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилась спадщина на все його нерухоме та рухоме майно. За життя померлий ОСОБА_4 заповіт на належне йому на майно не складав. До кола спадкоємців першої черги за законом після його смерті ввійшли ОСОБА_2 (дочка), ОСОБА_5 (син), та позивач у справі ОСОБА_1 (онук) за правом представлення, на частку спадщини, яка б належала за законом його батькові, як би він був живий на час відкриття спадщини. Також до спадкоємців першої черги за законом входила ОСОБА_3 (дружина), яка заяву про прийняття спадщини не подавала, та спадщину не прийняла. У порядку домовленостей про перерозподіл спадкового майна з урахуванням його вартості та кількості, а також нерухомого майна, придбаного батьком позивача ОСОБА_6 , однак оформленого на ОСОБА_3 , остання 10 жовтня 2012 року склала розписку, якою зобов`язувалася при свідках до 01 жовтня 2015 року сплатити позивачу грошові кошти в розмірі

20 000,00 доларів США в перерахунку на національну валюту. 11 жовтня

2012 року ОСОБА_2 , гарантуючи зобов`язання ОСОБА_3 , склала також розписку, якою зобов`язувалася при свідках до 01 жовтня 2015 року сплатити позивачу грошові кошти в розмірі 20 000,00 доларів США в перерахунку на національну валюту. 23 квітня 2013 року між спадкоємцями першої черги було укладено спадковий договір, з урахуванням зобов`язань по вищевказаних розписках, згідно якого позивач отримав лише легковий автомобіль, а відповідач ОСОБА_2 - житловий будинок, земельну ділянку та чотири вантажні автомобілі, інший спадкоємець отримав від ОСОБА_2 грошову компенсацію. Позивач звертався до відповідачів з листами-претензіями щодо виконання боргових зобов`язань, але його вимоги задоволено не було, кошти позичу передані не були.

У зв`язку з викладеним просив стягнути солідарно з відповідачів 541 600,00 грн.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВИХ РІШЕНЬ

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 06 грудня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг за грошовим зобов`язанням у розмірі 541 600,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами у справі виникли зобов`язальні відносини, які випливають із складених відповідачами розписок, зокрема щодо сплати коштів у розмірі 20 000,00 доларів США в національній валюті не пізніше ніж до 01 жовтня 2015 року. Оскільки відповідачі в добровільному порядку відмовляються сплачувати спірні кошти на користь позивача в порушення умов викладених в розписках, позов підлягає задоволенню.

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 31 січня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено, рішення суду першої інстанції від 06 грудня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу залишено без задоволення.

Додатковою постановою Апеляційного суду Черкаської області від 16 лютого 2018 року заяви Татаринова О. С. , який діє в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , про ухвалення додаткового рішення у справі задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 5 957,60 грн судового збору. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 957, 60 грн судового збору.

Судові рішення суду апеляційної інстанції мотивовані тим, що розписки відповідачів, якими обґрунтовано позовні вимоги у справі, є односторонніми правочинами (оскільки на їх підставі виникають обов`язки лише в осіб, які їх склали) з відкладальною умовою, та не є договорами, зокрема, односторонніми, так як у цих розписках відсутня друга сторона, яка була б наділена певними правами чи обов`язками. Фактично на підставі цих розписок у відповідачів виникли обов`язки за певних умов сплатити кошти позивачу, однак останній не набув права вимагати їх виконання у примусовому порядку, зокрема, шляхом стягнення коштів з відповідачів, що було б можливо у разі існування зобов`язальних правовідносин між сторонами справи, оскільки умови, зазначені в розписках в якості підстави до виконання взятих на себе зобов`язань, на момент розгляду справи не настали. Висновок суду першої інстанції про те що на підставі цих розписок між сторонами виникло грошове зобов`язання щодо сплати коштів, є помилковим, не відповідає змісту правочину, який зафіксований в розписці та правовій природі відносин, які слугували написанню вказаного документу.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , поданій адвокатом Романенком О. М.,посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуальногоправа, просив скасувати оскаржувані судові рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення суду, а висновки суду апеляційної інстанції є помилковими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції проігнорував покази свідків, які підтвердили дійсні мотиви написання розписок, як вияв усної домовленості між спадкоємцями про поділ спадкового майна, а також не надав оцінки змісту самого договору від 23 квітня 2013 року. Вказує, що зі змісту цих розписок вбачається, що у ОСОБА_3 виникло зобов`язання перед ним щодо сплати на його користь 20 000,00 доларів США в національній валюті у строк не пізніше 01 жовтня 2015 року, а ОСОБА_2 поручилась перед ним за належне виконання ОСОБА_3 грошового зобов`язання. На його думку, на підставі наявних у справі розписок у нього виникло право вимоги щодо їх належного виконання, оскільки відповідачі добровільно відмовляються сплачувати позивачу спірні кошти. Зокрема вказує, що в цих розписках чітко визначено всі обов`язкові реквізити, сторони, їх права та обов`язки, предмет та строк виконання. Зобов`язання, в якому встановлено строк його виконання, підлягає виконанню саме в цей строк, оскільки відповідачі у встановлений в розписках строк не сплатили йому кошти, у нього виникло право в судовому порядку вимагати солідарного стягнення з них відповідної суми коштів.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

У червні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_3 та

ОСОБА_2 , поданий адвокатом Татариновим О. С., на касаційну скаргу

ОСОБА_1 , у яких вони зазначають, що суд апеляційної інстанції ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення, правильно визначився з правовою природою написаних ними розписок та дійшов правильного висновку стосовно того, що позивач не має права на підставі них вимагати будь-які кошти, оскільки ним не було доведено того, що у відповідачів виникли перед позивачем будь-які зобов`язання грошового характеру. Вказують, що суд апеляційної інстанції, правильно вказав про те, що висновок суду першої інстанції, що розписки підтверджують факт існування між сторонами грошових зобов`язань, які породжують у відповідачів обов`язок передати кошти позивачу та кореспондуючого їм права у останнього вимагати виконання такого зобов`язання, є неправильним, тому просять відмовити у задоволенні касаційної скарги, а постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а. с. 6 том 1).

Після його смерті відкрилася спадщина на нерухоме та рухоме майно, зокрема: легкові та вантажні автомобілі, житловий будинок, нежитлові приміщення та земельну ділянку. Спадкування здійснювалося за законом, оскільки заповіту спадкодавець не залишив. Спадкоємцями першої черги є ОСОБА_2 (дочка), ОСОБА_5 (син) та ОСОБА_1 (онук) за правом представлення, на частку спадщини, яка б належала за законом його батькові ( ОСОБА_6 ), як би він був живим на час відкриття спадщини. Також до спадкоємців першої черги за законом входила ОСОБА_3 (дружина спадкодавця), яка заяву про прийняття спадщини не подавала, та спадщину не приймала.

З договору про розподіл спадкового майна від 23 квітня 2013 року, який посвідчений державним нотаріусом Золотоніської районної державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за №398, встановлено, що спадкоємцями першої черги за законом, які закликані до спадкування після спадкодавця ОСОБА_4 є ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . Згідно даного договору ОСОБА_2 отримала житловий будинок, земельну ділянку та чотири автомобілі; ОСОБА_1 . - один легковий автомобіль; ОСОБА_5 - грошову компенсацію від ОСОБА_2 (а. с. 13-14 том 1).

Згідно розписки від 10 жовтня 2012 року ОСОБА_3 взяла на себе зобов`язання на протязі одного банківського дня з дня реалізації нежитлових приміщень на АДРЕСА_1 , але не пізніше 01 жовтня

2015 року, сплатити готівковими коштами в українських гривнах по курсу долара США на день розрахунку суму в розмірі 20000,00 доларів США своєму онуку ОСОБА_1 (а. с. 8 том 1).

Згідно розписки від 11 жовтня 2012 року ОСОБА_2 зобов`язалася в разі відмови від виконання взятих на себе зобов`язань її матір`ю ОСОБА_3 щодо передачі ОСОБА_1 20 000,00 доларів США, самостійно виконати це зобов`язання (а. с. 7 том 1).

Позивач стверджує, що вказані розписки складено на підставі спільної домовленості спадкоємців про перерозподіл спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, право на спадкування частки в якій він має як онук за правом представлення на частку спадщини, яка б належала за законом його батькові (сину спадкодавця), як би він був живий на час відкриття спадщини.

Також судом першої інстанції з показів свідків, допитаних в судовому засіданні, було встановлено, що дійсно між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 була усна домовленість, що позивач відмовиться від частини спадкового майна, на яке він має право, а відповідачі сплатять на його користь 20 000,00 доларів США в національній валюті до 01 жовтня 2015 року, отримані від продажу спадкового майна.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно частини першої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (частини перша, друга статті 205 ЦК України).

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до пункту першого частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Зі змісту розписки від 10 жовтня 2012 року судами було встановлено, що відповідач ОСОБА_3 взяла на себе зобов`язання на протязі одного банківського дня з дня реалізації нежитлових приміщень на АДРЕСА_1 , але не пізніше 01 жовтня 2015 року сплатити готівковими коштами в українських гривнах по курсу долара США на день розрахунку суму в розмірі 20 000,00 доларів США своєму онуку ОСОБА_1 .

Отже судом першої інстанції правильно було встановлено, що між позивачем та ОСОБА_3 виникло зобов`язання до 01 жовтня 2015 року продати нерухоме майно та сплатити своєму онукові спірні кошти, а у позивача виникло право вимагати належного виконання вказаного зобов`язання.

Однак у встановлений в росписці строк ОСОБА_3 своє зобов`язання не виконала.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідач ОСОБА_2 , на підставі написаної нею розписки 11 жовтня 2012 року, зобов`язалася в разі відмови від виконання взятих на себе зобов`язань її матір`ю ОСОБА_3 щодо передачі ОСОБА_1 20 000,00 доларів США, самостійно його виконати.

Тобто, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_2 в спірних правовідносинах виступила поручителем за належне виконання

ОСОБА_3 взятого на себе зобов`язання щодо сплати спірних коштів онукові ОСОБА_1

Відповідно до частини першої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Судом першої інстанції в судовому засіданні з пояснень сторін у справі та показів свідків було встановлено факт наявності між сторонами зобов`язання, яке виникло з розписки наданої ОСОБА_3 та забезпечене порукою ОСОБА_2 , встановлено факт його невиконання зі сторони відповідачів.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, в порушення вказаних вимог законодавства зазначив, що між сторонами не виникло зобов`язальних правовідносин, оскільки фактично на підставі наявних в матеріалах справи розписок у відповідачів виникли обов`язки за певних умов (продажу нерухомого майна) сплатити кошти позивачу, однак останній не набув права вимагати їх виконання у примусовому порядку, зокрема, шляхом стягнення коштів з відповідачів, що було б можливо у разі існування зобов`язальних правовідносин між сторонами справи, оскільки умови, зазначені в розписці в якості підстави до виконання взятих на себе зобов`язань, на момент розгляду справи не настали.

Однак вказаний висновок суду апеляційної інстанції суперечить як вимогам законодавства, так і змісту самих розписок наданих відповідачами, які встановлюють їх обов`язок сплатити позивачу спірні кошти у встановлений у них строк, а у позивача виникло право після закінчення встановленого в них строку вимагати належного виконання взятих на себе зобов`язань щодо сплати йому спірних коштів.

Апеляційний суд вищезазначених обставин справи не врахував та дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1

Таким чином, суд першої інстанції належним чином виконав вимоги

статті 212 ЦПК України 2004 року щодо оцінки доказів і дотримав вимог статті 213 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив обставини у справі та правильно вирішив спір.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

За правилами статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Романенком Олександром Миколайовичем, задовольнити.

Постанову Апеляційного суду Черкаської області від 31 січня 2018 року та додаткову постанову Апеляційного суду Черкаської області від 16 лютого

2018 року скасувати, рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 06 грудня 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. М. Сімоненко А. А. Калараш А. О. Лесько Є. В. Петрова С. П. Штелик