Єдиний унікальний номер 229/3229/18 Номер провадження 22-ц/804/1439/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2019 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Будулуци М.С.,

суддів: Корчистої О.І, Тимченко О.О.,

за участю секретаря судового засідання Сергєєвої К.О.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 10 січня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності (справа № 229/3229/18, суддя першої інстанції ОСОБА_3 , рішення ухвалено в м. Дружківка Донецької області, повний текст рішення складено 10 січня 2019 року),-

В С Т А Н О В И В:

23 липня 2018 року позивач ОСОБА_2 звернулася до Дружківського міського суду Донецької області з позовом до ОСОБА_1 про виселення, мотивуючи його наступним.

На підставі свідоцтва про право власності, НОМЕР_2 , виданого 10 вересня 2008 року виконавчим комітетом Дружківської міської ради, ОСОБА_2 належить квартира АДРЕСА_1 .

10 вересня 2008 року право власності на квартиру зареєстроване за позивачем у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яка додана до позовної заяви.

У вказаній квартирі був зареєстрований її колишній чоловік - ОСОБА_1 . Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 10 вересня 2013 року (справа № 229/2313/13-ц), ОСОБА_1 визнано таким, що він втратив право користування житлом в її квартирі, на підставі якого його знято з реєстрації. Позивач має намір користуватися квартирою, куди потрапити не може, оскільки там фактично перебуває відповідач ОСОБА_1 , який встановив замки на вхідні двері, регулярно знаходиться в даній квартирі, котру використовує для своїх потреб в якості майстерні, де розмістив особисті речі.

Договір найму чи інші угоди, які б надавали йому право користуватися квартирою, з ним не укладалися. Житлове приміщення він займає самоправно. Користуючись цією квартирою та фактично перебуваючи в ній, відповідач не оплачує комунальних платежів, внаслідок чого утворилась значна заборгованість з їх сплати. Добровільно звільняти квартиру ОСОБА_1 не бажає. Позивач просила виселити відповідача з належної їй квартири без надання іншого житла та стягнути з нього судові витрати (а.с. 3 - 6).

01 жовтня 2010 року відповідач ОСОБА_1 подав до суду заперечення на позов, в якому посилався на те, що вказана квартира була надана сторонам 23 січня 1980 року, шлюб між сторонами зареєстрований в 1977 році та розірваний 20 жовтня 2000 року, вважає, що він має право спільної власності на квартиру. Просив в позові ОСОБА_2 відмовити (а.с. 41 - 42).

Також до суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру, який обґрунтовано наступним.

У 1977 році він уклав шлюб з ОСОБА_2 . Незабаром вони подали заяву про вступ до житлово - будівельного кооперативу «Гвоздика» (надалі - ЖБК «Гвоздика»), створеному при міській раді. Після закінчення будівництва рішенням міської ради № 24-5 від 23 січня 1980 року їм був виданий ордер № 4893 серія 05 на квартиру АДРЕСА_1. В ордері було вказано склад сім`ї: позивач та відповідач. Таким чином, згідно з виданим раніше ордером, ця квартира належала йому та його дружині. На підставі довідки від ЖБК «Гвоздика» про виплату паю, колишня дружина подала заяву про видачу свідоцтва про право власності на квартиру. Рішенням виконкому Дружківської міської ради № 977 від 03 вересня 2008 року було видано свідоцтво про право власності № НОМЕР_2 від 10 вересня 2008 року на двокімнатну квартиру. Однак міська рада зробила юридичну помилку і не вказала у рішенні про видачу свідоцтва про право власності на квартиру на двох членів сім`ї, як це було зазначено в ордері. В результаті цієї помилки він позбавлений права на частку власності в своїй квартирі. Просив суд визнати за ним право власності на вказану квартиру.

Додатково наполягав, що право власності на квартиру перейшло до нього на підставі угоди, укладеної між ним та ОСОБА_2 У 2016 році він сплатив ОСОБА_2 3 000 євро, відповідно до підписаної сторонами «Угоди», після цього ОСОБА_2 передала всі документи на квартиру. Однак, нотаріально правочин оформлено не було, оскільки нотаріальні послуги коштували досить дорого, а ОСОБА_1 не мав в своєму розпорядженні потрібних фінансів. Крім того, переоформлення власності на квартиру на ім`я ОСОБА_1 позбавить його права на субсидію (а.с. 43 - 46).

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 10 січня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення відмовлено. В задоволенні зустрічної позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності також відмовлено.

Рішення суду щодо відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення сторони не оскаржують, а тому судове рішення в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Не погодившись з рішенням суду щодо відмови в задоволенні зустрічного позову про визнання права власності, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду в цій частині та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов до ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_5 .

В обгрунтування доводів скарги апелянт зазначив, що він раніше звертався до міського голови з проханням усунути помилку, вчинену міською радою в 2008 році, та скасувати рішення ради про видачу свідоцтва про право власності та прийняти нове рішення про видачу свідоцтва про право власності на квартиру на двох осіб, відповідно до ордера на квартиру і чинного законодавства України. На це звернення він отримав відповідь, що на підставі довідки кооперативу про виплату ОСОБА_2 пайового внеску, рішенням міської ради їй було видано свідоцтво про право власності на квартиру, а тому підстави для скасування рішення міської ради відсутні.

Після розлучення з дружиною, вони уклали угоду про поділ спільного майна, відповідно до якої, квартира залишилася йому. Вона виписалася з цієї квартири і проживає за іншою адресою.

Угода про розподіл майна вважається правомірною, та презумпція правомірності правочину встановлена статтею 204 ЦК України. У 2016 році в присутності свідка він виплатив колишній дружині за квартиру 3 000 євро, після чого вона передала йому всі документи на квартиру. Як виявилося згодом, нотаріуси відмовилися завірити «Угоду», мотивуючи тим, що вона була укладена без них, завіряти підписи також відмовилися

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначила, що доводи, наведені в обгрунтування апеляційної скарги, не містять підстав для скасування оскаржуваного рішення, а вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на квартиру не підлягають задоволенню. Питання правомірності дії та рішень Дружківської міської ради не було бути предметом розгляду суду першої інстанції. Викладений, як у зустрічному позові, так і в апеляційний скарзі процес листування ОСОБА_1 з Дружківською міською радою, не стосується заявлених ним вимог до ОСОБА_2 про визнання права власності. Оскарження рішення міської ради є предметом окремого позову у встановленому законом порядку. Угода про поділ майна, на яку посилається ОСОБА_1 , не посвідчена нотаріально, а тому не створює жодних правових наслідків та не може бути підставою для набуття права власності. Посилання апелянта на те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, також не може бути прийнято до уваги, оскільки шлюб між сторонами розірвано у 2000 році, а право власності на цю квартиру ОСОБА_2 набула у 2008 році. В ході розгляду справи встановлено, що власником квартири є саме ОСОБА_2 . Всі викладені у апеляційній скарзі доводи, були досліджені судом першої інстанції та апелянт не вказує в чому саме на його думку полягає неповне з`ясування судом обставин справи і порушення норм права, яких припустився суд. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення (а.с. 190 - 192).

Сторони в судове засідання апеляційного суду не заявилися, але про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, та просили розглянути справу без їх участі (а.с. 194, 195 - 196, 197, 198, 199 - 200).

Апеляційний суд вважав можливим розглянути справу за відсутністю учасників справи, які не з`явилися, оскільки, відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

За приписами ч.ч. 1 - 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі. Суд не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено наступні неоспорені обставини.

Установлено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 16). В зазначеній квартирі був зареєстрований колишній чоловік позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_1 За рішенням Дружківського міського суду від 10 вересня 2013 року по справі № 229/2313/13-ц, ОСОБА_1 визнано таким, що він втратив право користування житлом у вказаній квартирі (а.с. 12). В зазначеній квартирі немає зареєстрованих осіб, про що свідчить довідка виконавчого комітету Дружківської міської ради № 2890 від 18 липня 2018 року (а.с.17).

Сторони не заперечували, що в квартирі, не зважаючи на зняття з реєстрації, продовжує проживати відповідач ОСОБА_1 , що на думку позивачки, порушує її право власності на квартиру.

Судом також установлено, що до розгляду даної справи, ОСОБА_2 заявлено позов до ОСОБА_1 про зняття останнього з реєстрації та примусового виселення з квартири (справа № 229/2113/13-ц). Згідно рішення Дружківського міського суду від 10 вересня 2013 року по справі № 229/2313/13-ц, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено частково, ОСОБА_1 визнано таким, що втратив право користування житлом в квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 11 -12).

Розглядаючи вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на квартиру у зв`язку з тим, що зроблено помилку у свідоцтві на право власності на квартиру, і він був позбавлений права власності на квартиру, суд першої інстанції дійшов висновку, що свідоцтво про право власності від 03 вересня 2008 року на квартиру видано на підставі довідки житлово-будівельного кооперативу про те, що ОСОБА_2 внесла свій пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_1 , як член кооперативу і основний квартиронаймач (а.с. 73, 74 -75). Згідно оформленого свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10 вересня 2008 року, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на праві приватної власності. З боку ОСОБА_1 не було надано доказів про те, що він оскаржив рішення про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно, яке прийняте Дружківською міською радою, доказів про сплату пайового внеску за квартиру ним не надано.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд також зазначив, що з боку ОСОБА_1 , не надано достатніх доказів того, що він з ОСОБА_2 уклав правочин про придбання квартири. Він надав тільки «Угоду про поділ сумісного майна подружжя» від 20 квітня 2001 року, яку було укладено в простій письмовій формі. Доказів про сплату грошових коштів у розмірі 3 000 євро на користь ОСОБА_2 з боку ОСОБА_1 не надано, інших доказів про укладення договору щодо купівлі-продажу квартири або дарування квартири суду також не надано. Посилання ОСОБА_1 на факт того, що між ним було укладено договір, відповідно до якого до нього перейшло право власності на квартиру, є безпідставним і в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження.

При вирішенні справи суд посилався на вимоги ст. 626, ч.1 ст. 639, 655 ЦК України, що регулюють правовідносини щодо укладання договорів купівлі - продажу.

При цьому суд вказав, що згідно зі ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Тому, суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу квартири укладається в письмовій формі і підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, однак доказів останнього ОСОБА_1 суду не надав.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами, надав їм належну оцінку і обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 в задоволенні його зустрічного позову.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Так, відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводи апеляційної скарги щодо неповного з`ясування судом обставин справи, порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, апеляційний суд відхиляє, як безпідставні.

Всупереч тверджень позивача, суд повно та всебічно дослідив докази, що були надані сторонами, вислухав пояснення ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , надав відповідну оцінку наявним доказам по справі та свої правові висновки повно виклав у рішенні.

При вирішенні справи суд правильно зазначив, що переконливих доказів на підтвердження факту набуття спірної квартири ОСОБА_1 суду не надав.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що він уклав в простій письмовій формі « Угоду », без нотаріального посвідчення, не свідчить про набуття ним права власності на квартиру.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що доказів про сплату грошових коштів у розмірі 3 000 євро на користь ОСОБА_2 за квартиру з боку ОСОБА_1 не надано, інших доказів про укладення договору щодо купівлі-продажу або дарування квартири не надано ним ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції.

Не можна погодитись і з доводами скарги про те, що укладання угоди між сторонами про набуття квартири шляхом поділу майна не потребує нотаріального посвідчення. Всупереч тверджень апелянта, ст. 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Суд дійшов правильного висновку, що право приватної власності на спірну квартиру зареєстровано за позивачем ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, НОМЕР_2 , виданого 10 вересня 2008 року виконавчим комітетом Дружківської міської ради, за яким ОСОБА_2 належить квартира АДРЕСА_1 , про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яка наявна в матеріалах справи (а.с. 16).

Право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно (а.с. 51).

Законність оформлення даного свідоцтва та його видачу, як і рішення виконкому Дружківської міської ради № 977 від 03 вересня 2008 року про видачу свідоцтва про право власності на квартиру на ім`я ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_1 (позивач за зустрічним позовом) не оспорював, вимоги про визнання незаконним рішення виконкому Дружківської міської ради до суду по даній справі не заявляв, доказів про сплату ним пайового внеску за кооперативну квартиру суду не надав.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до повторного обґрунтування заявлених ним позовних вимог, які були предметом розгляду та ретельної перевірки судом першої інстанції, правові висновки щодо розгляду заявленого зустрічного позову суд належним чином мотивував, обґрунтував та повно виклав у рішенні.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, дослідивши надані сторонами докази, правові висновки належним чином обґрунтував, то апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 .. слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 10 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 04 червня 2019 року

Суддя Донецького апеляційного суду Будулуца М.С.