Ухвала

Іменем України

17 травня 2019 року

м. Київ

справа № 128/1284/18

провадження № 61-6895ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 15 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок, визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

У 2018 році ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок, визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 12 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 12 лютого 2019 року. Разом із апеляційною скаргою ОСОБА_1 подав клопотання про звільнення його від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, яке обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є пенсіонером, отримує пенсію у розмірі 1 497 грн та утримує дружину, яка є інвалідом другої групи. Через свій скрутний майновий стан він позбавлений можливості сплатити судовий збір.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 22 березня 2019 року клопотання ОСОБА_1 про звільнення його від сплати судового збору задоволено частково.

Зменшено ОСОБА_1 розмір судового збору за подання апеляційної скарги з 5 625 грн до 2 812 грн 50 коп. (вдвічі).

Апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 12 лютого 2019 року залишена без руху.

У березні 2019 року ОСОБА_1 подав до апеляційного суду лист щодо виконання ухвали Вінницького апеляційного суду від 22 березня 2019 року, у якому зазначив, що він отримує невелику пенсію у розмірі 1 497 грн, яка, на його думку, нараховується у порушення вимог статті 46 Конституції України, звернув увагу на інші справи, де його було звільнено від сплати судового збору, і повторно просив звільнити його від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 01 квітня 2019 року клопотання ОСОБА_1 про звільнення його від сплати судового збору повторно задоволено частково.

Зменшено ОСОБА_1 розмір судового збору за подання апеляційної скарги з 5 625 грн до 2 812 грн 50 коп. (вдвічі).

Апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 12 лютого 2019 року залишена без руху.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 12 лютого 2019 року повернуто заявнику.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Вінницького апеляційного суду від 15 квітня 2019 року і направити справу до суду апеляційної інстанції для відкриття апеляційного провадження.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із положеннями частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Дослідивши матеріали касаційної скарги ОСОБА_1 , Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з урахуванням наступного.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 отримав ухвалу Вінницького апеляційного суду від 01 квітня 2019 року про залишення апеляційної скарги на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 12 лютого 2019 року без руху, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

27 березня 2019 року від ОСОБА_1 надійшов лист про усунення недоліків апеляційної скарги, в якому заявник повідомив про неможливість сплати судового збору, оскільки він утримує дружину ОСОБА_3 , 1951 року народження, яка є інвалідом другої групи загального захворювання та отримує невелику пенсію, що є підставою для звільнення його від сплати судового збору, однак не надав доказів, що підтверджують його скрутне матеріальне становище та унеможливлюють сплату судового збору. Суд відхилив доводи заявника про утримання дружини як необґрунтовані, оскільки вони не були підтверджені доказами.

Згідно із частиною другою статті 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Однією з основних засад судочинства відповідно до пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до практики ЄСПЛ, пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає від держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Разом з тим, там де такі суди існують, гарантії, що містяться у статті 6 Конвенції, повинні відповідати, зокрема, забезпеченню ефективного доступу до цих судів для того, щоб учасники судового процесу могли отримати рішення, яке стосується їх «цивільних прав та обов`язків» (Рішення ЄСПЛ у справі «Гоффман проти Німеччини» («Hoffmann v. Germany») від 11 жовтня 2001 року, пункт 65; Рішення ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі» («Cudla v. Poland») від 26 жовтня 2000 року).

ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах, і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (Рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59). Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (Рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111).

Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (Рішення ЄСПЛ «Kniat v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункт 44; Рішення ЄСПЛ «Jedamski and Jedamska v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункти 63-64).

Враховуючи те, що на виконання клопотання ОСОБА_1 про звільнення його від сплати судового збору апеляційний суд вдвічі зменшив ОСОБА_1 розмір судового збору і надав йому додатковий строк для його сплати, однак апеляційна скарга ОСОБА_1 так і не була оплачена судовим збором, апеляційний суд правильно застосував положення статей 185, 357 ЦПК України і дійшов обґрунтованого висновку про повернення апеляційної скарги заявника.

Оскільки, правильне застосування норм права судом апеляційної інстанції є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, то колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись частиною другою статті 389, пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п`ятою і шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 15 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок, визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник