Справа №486/644/19
Провадження №22-ц/812/1745/19 Головуючий суду першої інстанції Франчук О.Д.
Категорія 27 Доповідач суду апеляційної інстанції Локтіонова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2019 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О.В.,

суддів: Колосовського С.Ю., Ямкової О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 02 серпня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Франчук О.Д. в приміщенні суду в м.Южноукраїнськ Миколаївської області, за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі Банк або АТ КБ «Приватбанк») подало до суду зазначений позов до ОСОБА_1 , який обґрунтовувало наступним.

08 травня 2015 року між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит в сумі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов договору станом на 18 березня 2019 року утворилася загальна заборгованість за кредитним договором у сумі 18 627,64 грн., яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 8328,88 грн., заборгованості за простроченим кредитом в сумі 3719,28 грн., пені за прострочене зобов`язання в сумі 4502,13 грн., пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. в сумі 714,13 грн., а також штрафів в сумі 1363,22 грн. (фіксована частина в сумі 500 грн., процентна складова в сумі 863,22 грн.).

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача на його користь вищезазначену заборгованість за кредитним договором та судові витрати у сумі 1921 грн.

Заочним рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 02 серпня 2019 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. З ОСОБА_1 на користь Банку стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 8328,88 грн. та судові витрати в сумі 858,88 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення про стягнення тільки тіла кредиту мотивоване відсутністю належних та допустимих доказів договірних правовідносин між Банком та ОСОБА_1 щодо сплати пені та штрафів. Що ж стосується відмови у стягненні простроченого тіла кредиту, то вона мотивована тотожністю понять тіла кредиту та простроченого тіла кредиту, поняття якого відсутнє у цивільному законодавстві України.

Не погодившись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, то повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному

ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтями 1046, 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Ст.ст.525, 612, 625 ЦК України передбачають, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що 08 травня 2015 року між Банком та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг, що підтверджується Анкетою-заявою позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

У заяві позичальника нарахування відсотків, пені та штрафу не зазначено.

Тарифи з обслуговування карти та Умови та Правила з надання банківських послуг, надані позивачем як доказ нарахування заборгованості, ОСОБА_1 не підписувалися, а отже не погоджувалися, а тому не можуть розцінюватися як частина кредитного договору, укладеного між сторонами 08 травня 2015 року шляхом підписання Анкети-заяви.

Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відсотки за користування кредитними коштами та відповідальність у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

А тому висновок суду про відсутність підстав у Банку на стягнення з відповідача заборгованості за відсотками та неустойкою є правильним.

Що ж стосується висновку суду про стягнення з відповідача у частковому розмірі заборгованості за тілом кредитуу сумі 8 328,88 грн., то він є хибним.

Згідно з розрахунком та випискою по рахунку АТ КБ «Приватбанк» за період з 08 травня 2015 року по 18 березня 2019 року за вказаним кредитним договором утворилася заборгованість за кредитом у сумі 12 048,16 грн., яка складається з тіла кредиту на звітну дату у сумі 8 328,88 грн. та тіла кредиту, простроченого на звітну дату в сумі 3 719,28 грн.

Виписка по рахунку та довідка про отримання відповідачем кредитних карток свідчать, що ОСОБА_1 за період дії договору отримував дві карти: 08 травня 2015 року строком дії до 30 квітня 2018 року та 28 травня 2018 року строком дії до 30 травня 2022 року. Операції по рахунку доводять, що він активно користувався кредитними коштами, але своєчасно заборгованості за кредитом у сумі 12 048,16 грн. не погасив.

Отже, у Банку є право на стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом у вказаній сумі.

Суд першої інстанції помилково вважав про відсутність у позивача права на стягнення простроченого кредиту. Оскільки договір, що розглядається, є договором з щомісячною сплатою кредитного платежу, і відповідач належними чином його не виконував, тобто не сплачував щомісячний платіж у повному обсязі, то є закономірною наявність заборгованості як по поточній сумі кредиту, так і по простроченій.

За такого, колегія суддів вважає, що рішення судув частині вирішення позовної вимоги АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення тіла кредиту підлягає зміні в бік збільшення стягнення до 12 048,16 грн.

Оскільки рішення суду змінено, то відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України зміні підлягають судові витрати по справі.

Виходячи з задоволення позовних вимог Банку на 65%, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанції пропорційно до розміру задоволених позовних вимог: у сумі 1248,65 грн. за розгляд справи в суді першої інстанції та у сумі 1873 грн. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 02 серпня 2019 року в частині вирішення позовної вимоги акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення тіла кредиту та розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 08 травня 2015 року у вигляді тіла кредиту у сумі 12 048,16 грн. та судовий збір у сумі 1248,65 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у сумі 1873 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О.В. Локтіонова

Судді С.Ю. Колосовський

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2019 року.