РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/4806/15-ц

Провадження № 22-ц/4815/600/19

Головуючий суддя в суді 1 інстанції: Панас О.В.

Рішення ухвалене в м. Рівне

Дата ухвалення повного тексту рішення 15.02.2019

Рівненський апеляційний суд:

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Боймиструк С.В.,

судді: Гордійчук С.О., Хилевич С.В.,

секретар: Шептицька С.С.,

з участю сторін та їх представників: адвокат Мельничук С.В., ОСОБА_2, ОСОБА_7,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 лютого 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Рівненської міської ради про скасування рішення Рівненської міської ради, виділення в натурі земельної ділянки, припинення права власності на земельну ділянку, визнання права власності на земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Рівненського міського суду з позовом, у якому, з урахуванням зміни предмету позову згідно заяви від 05.12.2017р., заяви про уточнення позовних вимог від 03.01.2019 року просить:

скасувати рішення Рівненської міської ради №1648 від 23 лютого 2012 року «Про видачу державного акта на право власності на земельну ділянку гр. ОСОБА_3 »;

виділити ОСОБА_1 частину земельної ділянки в натурі із загальної площі 544 м.кв., кадастровий номер НОМЕР_1 , по АДРЕСА_2, площею 264 кв.м., визначеної висновком експерта № 180322/1/С судової комплексної будівельно-технічної експертизи від 10.09.2018р.;

припинити право власності ОСОБА_2 на частину земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 , по АДРЕСА_2 , площею 264 кв.м., яку виділено ОСОБА_1 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 264 м.кв., визначеної висновком експерта № 180322/1/С судової комплексної будівельно-технічної експертизи від 10.09.2018р. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 27 вересня 2011 року, він ОСОБА_1 є власником нерухомого майна, зокрема 15/100 домоволодіння АДРЕСА_2 та будівлі кафе-бару «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . При оформленні правовстановлюючого документу на земельну ділянку, що знаходяться під будівлями виявилось, що земельна ділянка перебуває у власності ОСОБА_2 , яка є власником іншої частини того ж будинку.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Припинено право власності ОСОБА_2 на 82 кв.м земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_2 по АДРЕСА_2 , яка знаходиться під частиною будинковолодіння, належного на праві власності ОСОБА_1 та складається з коридору № 1-7 площею 8,1 кв.м., кухні № 1-8 площею 11,8 кв.м, бару № 1-9 площею 14,8 кв.м., залу № 1-10 площею 17,2 кв.м. загальною площею 66,6 кв.м. з врахуванням земельної ділянки для обслуговування будівлі - в м. 9,27-1,44-3,50-1,64-3,86-1,00-7,57-1,12-0,19-7,21-1,31 (згідно рис.1 Додатку до експертизи №180322/1/С від 10.09.2018р.). У задоволенні решти вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог вважає незаконним, ухваленим з невірним і неповним з`ясуванням обставин справи, що мають значення для справи, та з неправильним застосуванням і трактуванням Закону до даних правовідносин, що призвело до порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що незаконність оскаржуваного рішення полягає в тому, що на думку суду, позовна вимога в частині скасування рішення Рівненської міської ради №1648 від 23 лютого 2012 року "Про видачу державного акта на право власності на земельну ділянку гр.. ОСОБА_3 ", задоволенню не підлягає з тих підстав, що рішення є ненормативний правовий акт органу місцевого самоврядування та вичерпав свою юридичну силу після виконання. Виходячи з пояснень Рівненської міської ради, то таке рішення №1648 від 23 лютого 2012 року прийняте з підстав відсутності об`єктивної інформації щодо всіх співвласників нерухомого майна за вказаною адресою, тому вважає, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку, що №1648 не підлягає скасуванню з підстав його виконання.

Вважає, що судом першої інстанції не повно і не всебічно з`ясовано обставини щодо виділу йому частини земельної ділянки площею пропорційно частці його нерухомості, визначеної судовою експертизою, що становить 264 кв.м із загальної площі 544 кв.м. Зазначає, що з набуттям права власності на нерухоме майно при прийнятті спадщини він одночасно набув права власності на земельну ділянку площею пропорційно частці його нерухомості, що становить 264 кв.м.

Також вважає, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку, що рішення пов`язані з виділення та наданням у власність земельних ділянок є компетенцією органу місцевого самоврядування та є дискреційними повноваженнями, а відтак суд не може підміняти своїм рішенням вирішення даного питання. Оскільки, суд дійшов до висновку про припинення права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку у розмірі 82 кв.м по АДРЕСА_2 , то ця частина земельної ділянки повертається у власність територіальної громади м. Рівне, тому питання щодо її виділення розглядається відповідно до положень Земельного кодексу України порядок надання. Вказує, що оскільки ділянка, яка раніше набула ознак об`єкта права власності, то подальші правовідносини, спірні зокрема, щодо переходу прав на неї від одного власника до іншого вирішуються без повернення її до комунальної власності, а безпосередньо між землевласниками.

Зазначає, що не узгоджується з нормами матеріального права висновок суду, що вимога про визнання права власності на виділену земельну ділянку задоволенню не підлягає, оскільки, згідно ч.3 ст. 364 ЦК України, у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності не це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Крім того, вважає, що задоволена позовна вимога в частині припинення права власності на 82 кв.м із загальної площі розміром 544 кв.м. не відповідає вимогам п.1 ч.4 ст. 265 ЦПК України. Згідно висновку експерта №180322/1/С від 10 вересня 2018 року, частка від об`єкту нерухомого майна по АДРЕСА_2 (15/100 домоволодіння та кафе-бар "ІНФОРМАЦІЯ_1") складає 4846/10000 (48,46% - частка у відсотках) в майновому комплексі. 4846/10000 (48,46%) від загальної площі 544 кв.м становить 264 кв. м, а не 82 кв.м як зазначено судом.

За наведеного, просив рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 лютого 2019 року скасувати в частині відмови у задоволенні вимог і ухвалити в цій частині нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити повністю. Вирішити питання про судові витрати.

У поданому на апеляційну скаргу ОСОБА_1 відзиві ОСОБА_2 вважає її безпідставною та необґрунтованою.

Зазначає, що в жодному документі не вказано про те, що земельна ділянка 124 кв . призначена для обслуговування кафе-бару "ІНФОРМАЦІЯ_1".

Зазначає, що не заслуговують на увагу покликання апелянта на норми ст. 364, 367 ЦК України та ст. 87,88 ЗК України, щодо виділення в натурі частки майна. Ці норми стосуються виділення в натурі із майна, що перебуває у спільній частковій власності, а спірна земельна ділянка належить лише їй і не є спільною частковою власністю.

Щодо визнання недійсним рішення Рівненської міської ради №1648 "Про видачу державного акта на право власності на земельну ділянку гр. ОСОБА_3 , вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано та аргументовано викладено позицію щодо відмови в задоволенні позову в цій частині.

Зазначає, що суд першої інстанції протиправно позбавив її права власності на частину земельної ділянки, а отже і підстав виділяти цю частину земельної ділянки апелянту не було.

Також вважає, вимоги щодо виділення частини земельної ділянки з цільовим призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд для обслуговування кафе-бару є абсолютно безпідставними.

Крім того, вказує, що земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_1 , площею 544 кв.м як самостійний об`єкт цивільних прав , була сформована лише 30 грудня 2015 року. Тобто на момент набуття позивачем права власності на 15/100 будинку та кафе-бару "ІНФОРМАЦІЯ_1" цієї земельної ділянки ще не існувало, а майно, яке належало позивачу було розташоване на іншій земельній ділянці площею 124 кв.м. Таким чином, вимога "пропорційний" поділ земельної ділянки, яка не має відношення до нерухомого майна позивача, а також виділення йому її частини, на якій не розташовано жодних споруд, які б належали позивачу та які б були призначені для обслуговування майна позивача - є безпідставним позбавленням її права власності на цю земельну ділянку.

За наведеного, просила в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити повністю.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 не погоджується з оскаржуваним рішенням в частині часткового задоволення позову, вважає його незаконним, в зв`язку з неправильним застосуванням судом норм матеріального права.

Вказує на те, що як позивач так і попередні власники 15/100 домоволодіння та кафе-бару "ІНФОРМАЦІЯ_1" не були і не могли бути власниками спірної земельної ділянки, оскільки ця ділянка при відчуженні в 2005-2006 рр. частини будинку не переходила до інших набувачів на підставі цивільно-правових угод, як вимагалось чинним на той період Земельним кодексом України.

Зазначає, що судом першої інстанції не встановлено, а сторонами не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що на момент відчуження ОСОБА_3 об`єктів нерухомості обговорювалося питання щодо відчуження земельної ділянки із розміру загальної земельної ділянки по АДРЕСА_2 , площа якої становить 544 кв.м, відтак висновок експерта в частині виділення позивачу земельної ділянки, виходячи із загального розміру земельної ділянки не заслуговують на увагу.

Також вказує, що суд у своєму рішенні не навів жодної норми законодавства на підставі якої її слід позбавити права власності на частину земельної ділянки. Покликання на те, що відсутність у позивача права власності чи користування на земельну ділянку може порушуватись його право розпорядження об`єктом нерухомості, є безпідставним і недостатнім для позбавлення будь-якої іншої особи права власності на земельну ділянку.

Таким чином, вважає, що оскаржуване рішення суду в частині позбавлення її права власності на частину земельної ділянки, суперечить вимогам ст.ст.14,41 Конституції України, ст. 378 ЦК України, ст. 140 Земельного кодексу України і підлягає скасуванню.

У поданому на апеляційну скаргу ОСОБА_2 відзиві, ОСОБА_1 вважає її безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

В основу апеляційної скарги покладено те, що законом не передбачено в судовому порядку припинення права власності при виділенні в натурі земельної ділянки, оскільки це суперечить ст. 140 ЗК України, а припинення права власності призводить до його позбавлення, чим буде порушено вимоги ст.ст. 14, 41 Конституції України. Однак, предметом спору в даній справі є виділення в натурі земельної ділянки, частина якої до нього перейшла при успадкуванні ним нерухомого майна відповідно до ч.ч.1,4 ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України.

Враховуючи викладене, просив апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Третьою особою Рівненською міською радою подано письмові пояснення, в яких зазначає на час прийняття рішення №1648 станом на 23.02.2012 року про видачу державного акта на право власності на земельну ділянку ОСОБА_6 , заявником для Рівненської міської ради не надано відомостей про іншого співвласника нерухомого майна ОСОБА_1 , який на той час згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.09.2011 року володів на праві власності частиною будинку розміром 15|/100 та приміщенням кафе у АДРЕСА_2 .

Посилаючись на ч.4 ст. 120 ЗК України, з врахуванням того, що власниками нерухомості на АДРЕСА_2 є дві особи, то розмір земельної ділянки визначається пропорційно до часток осіб у праві власності на нерухомість.

Представник ОСОБА_1 адвокат Мельничук С.В. в судовому засіданні підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_7 в судовому засіданні підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає даним вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, місцевий суд дійшов висновку, що для впорядкування прав ОСОБА_1 щодо належних йому на праві приватної власності об`єктів нерухомості слід судовим рішенням усунути порушення його прав, яке було допущене при укладенні договорів відчуження частин домоволодіння з метою юридичного закріплення правового режиму земельної ділянки під об`єктами нерухомості шляхом визначення за рішенням суду розміру земельної ділянки.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія судів апеляційної інстанції виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що ОСОБА_3 належав на праві власності житловий будинок АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 2 вересня 2002 року та земельна ділянка площею 544 кв.м на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 5 червня 2000 року.

21 квітня 2005 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_8 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу, згідно з яким продавець продав, а покупець придбав будівлю кафе-бару, яка належить продавцеві на праві власності та знаходиться на земельній ділянці площею 544 кв.м, наданій продавцеві у приватну власність згідно з державним актом, виданим Рівненською міською радою 5 червня 2000 року. (т.1 а.с. 46)

ОСОБА_3 також продав ОСОБА_8 за договором купівлі-продажу від 21 квітня 2005 року 15/100 частину житлового будинку за вказаною адресою (т.1 а.с. 48).

За договором купівлі-продажу від 7 червня 2005 року ОСОБА_3 продав ОСОБА_8 частину земельної ділянки площею 0,0124 га (124 кв.м) ( т.1 а.с. 51).

17 серпня 2005 року між ОСОБА_3 (дарувальник) та його дочкою ОСОБА_2 (обдаровувана) було укладено договір дарування 85/100 частин житлового будинку за вказаною адресою та договір дарування земельної ділянки, за пунктами 1.1, 1.2 якого дарувальник подарував, а обдаровувана прийняла в дар земельну ділянку площею 420 кв.м за вказаною адресою.

4 вересня 2006 року між ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_11 (покупець) укладено договір купівлі-продажу будівлі кафе-бару, а 30 вересня 2006 року - договір купівлі-продажу 15/100 частин житлового будинку за вказаною вище адресою.

Рівненський міський суд рішенням від 8 грудня 2006 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 18 квітня 2007 року, договір купівлі-продажу частини земельної ділянки площею 0,0124 га, укладений 7 червня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , визнав недійсним.

В результаті скасування зазначеного договору, у первинного власника земельної ділянки ОСОБА_3 , який раніш набув її у власність на підставі рішення Рівненської міської ради депутатів від 02.12.1998р. № 59 у розмірі 0,0544 гектарів в межах згідно з планом, були відновлені права власника щодо неї (т.1,а.с.8).

Рішенням сесії Рівненської міської ради від 23 лютого 2012 року № 1648, на підставі технічної документації та зазначеного вище рішення міського суду, ОСОБА_3 було видано державний акт на землю, зокрема на 124 м.кв. за адресою АДРЕСА_2 .

5 жовтня 2012 року ОСОБА_3 (дарувальник) та його дочкою ОСОБА_2 (обдаровувана) було укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,0124 га, за адресою АДРЕСА_2 .

03 лютого 2015 року ОСОБА_1 на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 27 вересня 2011 року зареєстрував право власності на нерухоме майно, зокрема 15/100 житлового будинку АДРЕСА_2 та будівлю кафе-бару за цією ж адресою.

В березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в даній справі.

Згідно роз`яснень, викладених в п.п."ґ" п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" №7 від 16 квітня 2004 року, ".. вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати ст.30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до ст.120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем.

До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до ст. 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельнуділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

З 01 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і ст.120 ЗК в редакції Закону України від 05 листопада 2009 року №1702-VI.

Отже, місцевий суд дійшов вірного висновку, що як позивач так і попередні власники 15/100 домоволодіння та кафе-бару «ІНФОРМАЦІЯ_1» не були і не могли бути власниками спірної земельної ділянки, оскільки ця ділянка при відчуженні в 2005-2006 роках частини будинку не переходила до інших набувачів на підставі цивільно-правових угод, як вимагалось чинним на той період ЗК України.

До ОСОБА_8 могло перейти право власності на 66,6 кв.м. земельної ділянки під придбаними будівлями, та частина земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. У ОСОБА_11 та ОСОБА_1 виникло похідне право власності на будівлі по АДРЕСА_2 , а відтак розмір земельної ділянки, яка може бути виділена позивачу, виходячи з положень ч.2 ст. 377 ЦК в редакції станом на квітень 2005р. тотожний площі земельної ділянки при набутті права власності на будівлі ОСОБА_8 ..

При цьому місцевий суд врахував висновок експерта № 180322/1/С від 10.09.2018р., що ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 для обслуговування об`єктів нерухомості, необхідна земельна ділянка площею 82 кв.м..

Обрахунки експерта, що частка ОСОБА_1 становить у домоволодінні 48/100 частин, яка відповідає площі частини земельної ділянки 264 м.кв. із загальної площі 544 м.кв. належних до будинковолодіння, не заслуговують на увагу, за відсутності правових підстав для такого розрахунку, що випливає з наведеного вище.

Слід зазначити, що земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_1 , площею 544 м.кв., як самостійний об`єкт цивільних прав ОСОБА_2 була сформована лише 30 грудня 2015 року. Тобто, на момент набуття ОСОБА_1 права власності на 15/100 будинку та кафе-бару «ІНФОРМАЦІЯ_1» цієї земельної ділянки ще не існувало, а майно, яке перейшло у спадок ОСОБА_1 було розташоване на іншій земельній ділянці - площею 124 м.кв. Іншою (окремою) земельною ділянкою площею 420 м.кв. володіла і була власником ОСОБА_2 , з 17 серпня 2005 року.

Отже, апріорі, 264 м.кв. земельної ділянки, не можуть бути виділені ОСОБА_1 , оскільки це можливе фактично за рахунок земельної ділянки площею 420 м.кв., яку набула ОСОБА_2 значно раніше на законних підставах та яка не має відношення до об`єктів нерухомості позивача, що розташовані на частині земельної ділянки площею 124 м.кв.

Місцевий суд дійшов вірного висновку, що рішення Рівненської міської ради № 1648 «Про видачу державного акта на право власності на земельну ділянку гр. ОСОБА_3 » є приведенням у відповідність відновленого права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, воно вичерпало свою юридичну силу після виконання - видачі державного акту на земельну ділянку, а відтак обґрунтовано відмовив в задоволенні позовної вимоги про скасування цього рішення № 1648.

Отже, право ОСОБА_1 на частину земельної ділянки не може порушувати, акт який вичерпав свою юридичну силу, як і виданий ОСОБА_3 цим рішенням №1648 державний акт на земельну ділянку площею 124 м.кв., оскільки він також вже припинив свою дію, оскільки ця земельна ділянку подарована ОСОБА_2 .

В даному випадку право власності ОСОБА_1 на частину земельної ділянки на якій розташовані належні йому обєкти нерухомості порушується існуючим правом власності ОСОБА_2 при переході якого до неї та оформленні не було дотримано вимог ст. 377 ЦК України та ст.120 ЗК України, тому місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про його захист шляхом припинення право власності ОСОБА_2 на 82 кв.м земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_2 по АДРЕСА_2 , яка знаходиться під частиною будинковолодіння, належного на праві власності ОСОБА_1 та складається з коридору № 1-7 площею 8,1 кв.м., кухні № 1-8 площею 11,8 кв.м, бару № 1-9 площею 14,8 кв.м., залу № 1-10 площею 17,2 кв.м. загальною площею 66,6 кв.м. з врахуванням земельної ділянки для обслуговування будівлі - в м. 9,27-1,44-3,50-1,64-3,86-1,00-7,57-1,12-0,19-7,21-1,31 (згідно рис.1 Додатку до експертизи №180322/1/С від 10.09.2018р.).

Інша частина земельної ділянки залишена у приватній власності ОСОБА_2

Мотивовано було відмовлено судом першої інстанції і в задоволенні інших вимог ОСОБА_1 .

Зокрема, стосовно виділення йому частини земельної ділянки в натурі та визнання за ним права власності на виділену земельну ділянку, місцевий суд дійшов вірного висновку, що зазначені вимоги у заявлений спосіб до задоволення не підлягають.

Відповідно до ст.12 ЗК України, рішення, пов`язані з виділенням та наданням у власність земельних ділянок є компетенцією органу місцевого самоврядування та є дискреційними повноваженнями, а відтак суд не може підміняти своїм рішенням вирішення даного питання.

Оскільки суд дійшов до висновку про припинення права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку у розмірі 82 кв.м. по АДРЕСА_2 , то право власності на цю частину земельної ділянки та її виділення ОСОБА_1 мають розглядатись відповідно до положень Земельного Кодексу України, а висновок про повернення у власність територіальної громади є зайвим, який не вплинув на правильність рішення місцевого суду.

Що стосується тверджень ОСОБА_2 про порушення оскаржуваним рішенням її права власності на земельну ділянку тавимогам ст.ст.14,41 Конституції України, ст. 378 ЦК України, ст. 140 Земельного кодексу України, то вони не заслуговують на увагу.

ЇЇ право власності на частину земельної ділянки площею 124 м.кв. виникло на підставі договору дарування від 05 жовтня 2012 року в якому зазначено, що ця земельна ділянка належить дарувальнику на підставі державного акту від 16.07.2012 року і будь-які майнові права і претензій третіх осіб на цю земельну ділянку відсутні, що не відповідає дійсності.

На час отримання державного акту на земельну ділянку ОСОБА_3 та складення ним договору дарування в 2012 році, ОСОБА_1 вже був власником кафе та частини будинку і ОСОБА_3 не міг не знати про відчуження ним цього ж кафе і частини будинку ще в 2005-2006 роках.

Відповідно до рішення Рівненського міського суду від 8 грудня 2006 року суду, яким договір купівлі-продажу частини земельної ділянки площею 0,0124 га, укладений 7 червня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , визнано недійсним, виходячи зі змісту ч.1 ст.377 ЦК України та ч.1 ст.120 ЗК України в уже діючій на 2012 рік редакції, у ОСОБА_3 не було правових підстав оформляти на себе право власності на землю, що знаходиться під будівлями позивача та розпоряджатись нею подарувавши доньці ОСОБА_2 .

Вирішуючи спір та частково захищаючи порушене право позивача за захистом якого він звернувся, місцевий суд припинив право власності ОСОБА_2 на частину земельної ділянки на якій розміщені споруди належні ОСОБА_1 , з огляду на те, що таке право у ОСОБА_3 при його переоформленні в 2012 році вже не могло виникнути та відповідно перейти до ОСОБА_2

Таке рішення місцевого суду є законним і справедливим та з огляду на виниклі обставини справи, не суперечить п. «е» ч. 1 ст.141 ЗК України.

Інші доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Відповідно до п.1ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданих апеляційних скарг, виходячи з меж їх доводів, апеляційний суд не вбачає,

Оскільки оскаржене рішення залишено без змін, а скарги без задоволення, то судовий збір за їх подання покладається на осіб, які їх подали.

Керуючись ст.ст. 367, п.1 ч.1 ст. 374, 375, 381, 382, 384, п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складений 11 червня 2019 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

С.В. Хилевич