ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/695/18 Головуючий суддя І інстанції Ульяніч І. В.
Провадження № 22-ц/818/1490/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного Банку «Приватбанк» на рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 17 грудня 2018 року в складі головуючого судді Ульяніч І.В. по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного Банку «Приватбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

07 лютого 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк "ПриватБанк" звернулося до суду з позовом, яким просило стягнути з ОСОБА_4 на його користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 116 652,10 грн., а також судовий збір в розмірі 1 762,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до договору б/н від 06.11.2012 року ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі 16000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Щодо зміни кредитного ліміту банк керується п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 умов та правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку у будь-який момент змінити кредитний ліміт. Підписання договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 умов та правил банківських послуг.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між відповідачем та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Банк нараховує відсотки за користування кредитом у розмірі, встановленому тарифами банку, які також викладені на банківському сайті, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 Договору.

Відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 31 грудня 2017 року у неї перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 116 652,10 грн., з яких: 17 520 грн. - заборгованість за кредитом, 99 132 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 надав суду заяву про застосування строку позовної давності та відзив на позов, у якому зазначив, що 06 листопада 2012 року відповідач подала до ПАТ КБ «Приватбанк» анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку, відповідно до заяви вона не бажала оформлювати на своє ім"я жодних платіжних карт або кредитних продуктів. Цього ж дня за ініціативою ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_4 була оформлена платіжна карта зі встановленим на розсуд банку кредитним лімітом 16 000 грн. Через 8 днів, за самостійним рішенням ПАТ КБ «Приватбанк» розмір цього кредитного ліміту був збільшений на одну тисячу гривень та склав 17 000 гривень.

07 грудня 2012 року відповідач скористалася кредитним лімітом по карті та оплатила комунальні платежі у касі банку на суму 16998,30 гривень. У цей момент та саме з цього дня у ПАТ КБ «Приватбанк» виникло право вимоги до неї вказаної суми. В подальшому вона кілька місяців користувалася цією платіжною картою, здійснюючи покупки, знімаючи готівку та поповнюючи готівкою цю карту, при цьому не перевищуючи ліміт за цією платіжною карткою. Таким чином, позовна давність у цій справі повинна починати відліковуватись з 07 грудня 2012 року.

Також ОСОБА_5 зазначив, що відповідач вчиняла дії, які свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, у вигляді поповнення цієї картки готівковими коштами задля погашення кредиту, наданого у вигляді кредитного ліміту по картці. Остання така дія була вчинена нею 27 серпня 2014 року шляхом поповнення готівкою своєї картки в терміналі самообслуговування у відділенні банку за адресою: м. Харків, вул. Героїв Праці, 28. Після цієї дати ніяких дій, які б свідчили про визнання відповідачем свого боргу або іншого обов'язку, вона не вчиняла. Відповідно до роздруківки руху грошових коштів за рахунком, наданої ОСОБА_4 ПАТ КБ «Приватбанк» 20 липня 2018 року за її запитом, за цією карткою було в подальшому ще 2 поповнення: 31 грудня 2014 року в сумі 46,32 гривень в якості автоматичного погашення простроченої заборгованості, тобто в останній день року банк самостійно, за своєю ініціативою списав гроші з її накопичувального рахунку «скарбничка». Після цього, 06 лютого 2015 року банк знову за своєю ініціативою без її згоди списав з її іншого рахунку 1 557,49 гривень, які були перераховані відповідачу районним управлінням соціального захисту населення, та які там знаходились. Ці два останні поповнення кредитного рахунку були здійснені ПАТ КБ «Приватбанк» без ініціативи відповідача, її участі, її відома та її згоди.

Таким чином, останньою дією відповідача, яка свідчила про визнання нею боргу або іншого обов'язку перед позивачем ПАТ КБ «Приватбанк» було поповнення готівкою своєї картки, здійснене 27 серпня 2014 року, і саме з цієї дати, після переривання, зумовленого її активними діями, починає відліковуватись строк позовної давності.

Враховуючи, що строк позовної давності сплив 27 серпня 2017 року, а ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся з позовом до суду тільки 07 лютого 2018 року, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просив застосувати до позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» позовну давність та відмовити у задоволенні позову на підставі спливу строку позовної давності.

Також в відзиві на позов представник відповідача зазначив, що кредитного договору між нею та банком в письмовій формі не укладалось та не існує.

Представник АТ КБ "ПриватБанк" Гаренко Н.В. надала суду відповідь на відзив, де зазначила, що ОСОБА_4 звернулася до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв'язку з чим підписала Заяву № б/н від 06 листопада 2012 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 16000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Укладання Договору здійснюється за принципом укладання між Банком і клієнтом договору приєднання (ст. 634 Цивільного кодексу). Підписанням заяви Позичальник приєднується до запропонованих банком Умов та Тарифів.

Відповідно до Розділу 1 Загальних положень Умов та Правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті Позивача (www.privatbank.ua) АТ Комерційний банк «ПриватБанк», керуючись законодавством України, публічно пропонує невизначеному колу осіб можливість отримання банківських послуг, для чого публікує Умови та Правила надання банківських послуг. Тобто Правила та Умови є публічною офертою, що містять умови та правила надання послуг банком його клієнтам. Таким чином, клієнт отримує доступ до всіх без виключення послуг Банку, (п.п. 1.1.1.58, 1.1.1.59 Умов)

Відповідачем було підписано заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг.

На підставі поданої Заяви, що разом з Умовами та Правилами зі зразками підписів та відбитком печатки, Тарифами, що розташовані на офіційному сайті Банку (www.privatbank.ua) складають Договір про надання банківських послуг, Відповідачу було відкрито картковий рахунок № НОМЕР_1 (п.п.1.1.1.90,2.1.1.11 Умов) - ключем до карткового рахунку є пластикова Картка (п. 1.1.1.62 Умов) яку отримала відповідач та мобільний телефон який вказала відповідач (п. 1.1.1.15 та п. 1.1.1.16 Умов) в Заяві.

З виписки з карткового рахунку чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та вбачається, що відповідач користувалася грошима, отримувала кошти через банкомат, а отже й отримала кредитну картку, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки.

Також зазначено, що згідно довідки про видачу кредитних карт ОСОБА_4 отримала кредитні карти №043150, №479588, № 762928, № 714635, №323740, №810285, №937211, остання з яких має термін дії до останнього дня місяця 07.2017 року.

Крім того, представник АТ КБ "ПриватБанк" Гаренко Н.В. зазначила, що з розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що відповідач частково сплачувала заборгованість за договором (погашення відображені в графі «Сума погашення за наданим кредитом»). Виходячи з розрахунку заборгованості та виписки по рахунку видно, що відповідач почала користуватися даною послугою Банку починаючи з вересня 2014 року шляхом оплати карткою за товар понад кредитного ліміту. Починаючи з жовтня 2014 року Банком нараховувалися відсотки за користування овердрафтом. Таким чином, відповідач до певного часу належним чином виконувала свої зобов'язання за кредитом, що свідчить про те, що відповідач знала про умови кредитування та визнала свої зобов'язання за Договором.

Щодо строків позовної давності зазначено, що за таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Згідно з довідкою про видачу кредитних карт, виданих за договором б/н від 06 листопада 2012 року, картка № 937211 була надана відповідачу зі строком дії до останнього дня 07.2017 року. Позивач же звернувся до суду з позовом до відповідача 04 лютого 2018 року - до спливу строку позовної давності.

Враховуючи викладене, представник АТ КБ "ПриватБанк" Гаренко Н.В. просила задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позові вимоги, надавши пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Але не зміг пояснити розбіжності в сумі заявлених вимог із розрахунком заборгованості.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав просив відмовити у задоволенні позову, надав пояснення аналогічні викладеним в відзиві на позов, також пояснив, що відповідач дійсно підписувала заяву та отримала в "ПриватБанку" кредитні кошти в розмірі 16000 грн. та до певного часу сплачувала, останнє поповнення рахунку було 27 серпня 2014 року, в подальшому це було автоматичне списання грошових коштів в сумі 46,32 грн. и 1557,50 грн. з інших рахунків відповідача, зокрема з отримання соціальної допомоги на дитину, без згоди відповідача. Зазначив, що всі нарахування банком були проведені на власний розсуд, невідомо за якою відсотковою ставкою, це було проведено на інших умовах, ніж передбачено раніше. Вважав, що між банком та відповідачем не існує кредитного договору, укладеного в належній формі. Також представник відповідача зазначив, що умови та правила надання банківських послуг "ПриватБанку", викладені на офіційному сайті банку, мають різні редакції на українській та російській мові. Банк не довів позовні вимоги, розмір нарахування та правильність дій банку. Вважав, що договір є нікчемним та сплинув строк позовної давності.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідача судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення незаконне, винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Вказав, що відповідачем не доведено відсутності заборгованості. Він користувався карткою знімав кошти з банкоматів, здійснював оплату у магазинах та через термінали самообслуговування, вказані операції є неможливими без фізичного пред'явлення кредитної картки. Представник банку послався на постанови Верховного Суду України по аналогічним справам №№ 6-14цс14, та постанову Верховного суду від 06 березня 2018 року № 61-88св17 справа 2120/12694/12, відповідно до яких за таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності, ст. 257 ЦК України, щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки, ст. 261 ЦК України, а не закінченням строку дії договору.

ОСОБА_4 у письмовому відзиві просила апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного Банку «Приватбанк» залишити без задоволення, а рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2018 року залишити без змін.

В обґрунтування вказала, що неодноразово наголошувала що письмового договору кредиту між сторонами не укладалося та не існує. Заперечує проти того, що отримувала цілих 7 карток. Зазначає, що у листопаді-грудні 2012 року отримувала тільки одну картку з встановленим кредитним лімітом, інша була соціальна, на яку зараховувалась допомога при народженні дитини, яка не була зв'язана з кредитним рахунком та з якої банк списав 1557,49 грн за своєю ініціативою, після чого відповідач цю картку закрила ще у 2015 році.

Вказала, що судом першої інстанції були досліджені правила і умови банку, які розміщені на офіційному сайті позивача вони були діючими на 01.11.2012 року, судом було виявлено, що у російськомовну версію документа були внесені самовільні зміни, зокрема п.2.2.2.3.3 викладений українською мовою, що свідчить про його заміну у більш пізній час, ніж був розроблений основний текст. Ці обставини не знайшли свого відображення у рішенні суду, однак цей факт був встановлений у судовому засіданні, що підтверджується технічним записом.

Зазначила, що посилання позивача на правову позицію Верховного суду України викладену у постанові від 19.03.2014 році у справі 6-14цс14 є безпідставним та недоречним, оскільки у справі що розглядається письмовий договір відсутній.

Просить звернути увагу на правову позицію викладену у постанові від 01.07.2015 році у справі 6-757цс15 правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Суди першої, апеляційної й касаційної інстанцій, погоджуючись із доводами позивача щодо застосування п'ятирічної позовної давності, не звернули увагу на те, що Умови, в яких установлено збільшену позовну давність, не містять підпису позичальника, а відтак ці Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності.

Вказала, що «Полный договор актуальный на 01.11.2012» розміщений на офіційному сайті позивача містив 736 сторінок, а зараз вже 1450 сторінок. В матеріалах справи заява про випуск та видачу картки відсутня. Отримана картка не є миттєвою, а є преміальною Голд, іменна, на випуск якої потрібен певний час. Дата укладений договору по цій справі навіть усного невідома.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 634 ЦК України договір приєднання може бути укладено шляхом приєднання однією зі сторін до запропонованих умов, які встановлені іншою стороною у формулярах або інших стандартних формах. При цьому сторона, яка приєднується до них не може запропонувати свої умови договору.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до укладеного договору б/н від 06 листопада 2012 року, ОСОБА_4 отримала кредит в розмірі 16 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

ОСОБА_4 особистим підписом підтвердила, що ознайомлена і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до п.п. 2.1.1.2.1, 2.1.1.2.3 та 2.1.1.2.4 кредитного договору, датою укладення договору є дата отримання карти, зазначена у заяві. Клієнт надає свою згоду на те, щоб кредитний ліміт встановлювався за рішенням банку та Клієнт дає право банку у будь-який момент змінити (зменшити, збільшити та анулювати) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою та безумовною згодою клієнта відносно будь-якого розміру ліміту, встановленого ПАТ КБ «ПриватБанк».

Пунктом 2.1.1.12.3. кредитного договору закріплено, що погашення кредиту - поповнення карткового рахунку Держателя здійснюється шляхом внесення засобів в готівковому або безготівковому порядку та зарахування їх банком на картковий рахунок Держателя, а також шляхом договірного списання засобів з інших рахунків клієнта на підставі договору.

Згідно п. 2.1.1.12.6. кредитного договору, за користування кредитом та овердрафтом ПАТ КБ «ПриватБанк» нараховує проценти у розмірі, встановленому Тарифами Банку, з розрахунку 360 календарних днів у році, якщо інше не передбачено п. 2.1.1.12.13.

За п. 2.1.1.5.5. договору, позичальник зобов'язався погашати заборгованість за Кредитом, процентами за його використання, за перевиплати платіжного ліміту, також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором.

Згідно умов та правил надання банківських послуг та Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт встановлено обов"язковий щомісячний платіж.

Згідно наданих виписок з карткового рахунку відповідача вбачається, що нею були отримані кредитні кошти, вона користувалась кредитом та сплачувала його, тому суд обґрунтовано не погодився із позицією відповідача про відсутність між нею та банком кредитного договору.

Із розрахунку заборгованості та з виписки про рух грошових коштів вбачається, що ОСОБА_4 останній раз поповнювала готівкою свою картку в терміналі самообслуговування за адресою: м. Харків, вул. Героїв Праці, 28, 27 серпня 2014 року на суму 1 400 грн.

Також були здійснені інші платежі 31 грудня 2014 року на суму 46,32 грн. та від 06 лютого 2015 року 1 557,49 грн., які були проведені банком автоматично, шляхом списання коштів з інших рахунків відповідача, за ініціативою банку, без згоди відповідача.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції з посиланням на ч. 4 ст. 267 ЦК України виходив з того, що у даному випадку на день звернення банку з цим позовом сплив загальний трирічний строк позовної давності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахування останньої доведеної дати використання відповідачем кредиту у вигляді кредитного ліміту з використанням платіжної картки, та обов'язку щомісячно сплачувати відповідні платежі, позивач дійсно мав право пред'явити вимогу до відповідача про стягнення заборгованості за цим кредитним договором у період часу з 27 серпня 2014 року (останній платіж) по 27 серпня 2017 року, тоді як з позовом АТ КБ «ПриватБанк» звернувся лише 07 лютого 2018 року, тобто в порушення приписів ст. 256 ЦК України поза межами трирічного строку.

Відповідно до п. 1.1.3.1.6 Кредитного договору, клієнт доручає Банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків Клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, в межах сум, що підлягають сплаті Банку за цим договором, при настанні термінів платежів, а також списання коштів з Картрахунку у разі настання термінів платежів по інших договорах Клієнта в розмірах, визначених цими договорами (договірне списання), у межах Платіжного ліміту Картрахунку. Списання коштів з будь-якого рахунку Клієнта, відкритого Банком, оформляється меморіальним ордером.

З матеріалів справи вбачається, що 31 грудня 2014 року Банком списано 46,32 грн в рахунок автоматичного погашення простроченої заборгованості за кредитом, також 06 лютого 2015 року Банком списано 1 557,49 грн. в рахунок автоматичного погашення простроченої заборгованості за кредитом.

Належних і допустимих доказів про те, що такі платежі на виконання договору позики були узгоджені з відповідачем у письмовій формі, що є обов'язковим з огляду на вимоги ст. 1047 ЦК України про письмову форму таких правочинів, позивач всупереч передбаченого у ст.ст. 12, 81 ЦПК України процесуального обов'язку доказування - до справи не надав.

Оскільки ОСОБА_4 із заявою про списання банком будь-яких сум з її карткового рахунку на погашення заборгованості не зверталась, таке списання банк зробив за власною ініціативою, тому таке списання не може свідчити про визнання ОСОБА_4 боргу в повному обсязі, та про переривання строку позовної давності.

Колегія суддів не вбачає підстав для застосування в цій справі наступної правової позиції, яка була викладену у постанові Верховним Судом України від 19 березня 2014 року, прийняту за наслідками розгляду справи № 6-14цс14.

Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

У статті 264 ЦК України наведені правила щодо переривання перебігу позовної давності:

1. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

2. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

3. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідачем не заперечувався факт отримання сімох кредитних карток.

Згідно довідки ПАТ КБ «Приватбанк» № 30.1.0.0/2-20180207/585 від 06.08.2018 ОСОБА_4 отримала картки № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, НОМЕР_3 остання з яких має термін дії до останнього дня місяця 07.2017 року. З позовом банк звернувся 07 лютого 2018 року

У даній справі не було встановлено, що відповідач користувалася кредитною карткою в межах трирічного строку до звернення банку до суду з цим позовом. Тому сама по собі можливість скористатися цим платіжним інструментом, без його фактичного використання не свідчить про наявність підстав для переривання позовної давності.

Доводи апеляційної скарги зведені до посилань на ті обставини, які були предметом розгляду в суді першої інстанції і яким суд надав належну правову оцінку, яка є обґрунтованою та відповідає нормам цивільного матеріального і процесуального права.

Оскільки таким чином суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції відповідно до ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 268, 367,368, п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного Банку «Приватбанк» - залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 18 березня 2019 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді П.В.Кісь.

О.М.Хорошевський.