ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2019 року

м.Суми

Справа №591/7501/17

Номер провадження 22-ц/816/3272/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенко В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» (правонаступник Публічного акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК»)

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 26 березня 2019 року в складі судді Грищенко О.В., постановлене у м. Суми Сумської області, повне рішення складено 28 березня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 пред`явила позов до відповідача, вподальшому уточнивши свої вимоги просила визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду з позовом та поновити пропущений строк, визнати незаконним наказ про звільнення від 09 вересня 2011 року та поновити позивача на роботі.

Свої вимоги мотивувала тим, що згідно з наказом від 04 липня 2007 року № 67-1-07 ОС була прийнята на роботу та працювала на посаді спеціаліста сектору бізнесу фізичних осіб, а з 03 серпня 2009 року старшого спеціаліста сектору бізнесу фізичних осіб.

Під час роботи керівник відділення створив їй неможливі умови праці, зокрема, примушував працювати без обідньої перерви та без відпустки, а також у надурочний час та у вихідні дні. Крім того, постійно здійснював на неї психологічний тиск, що негативно вплинуло на її самопочуття та стан здоров`я. В подальшому з`ясувалося, що позивач перебуває в стані вагітності, та на момент звільнення строк вагітності становив три тижні. Про вагітність позивача не було відомо ані їй, ані відповідачу на момент її звільнення.

Внаслідок психологічного тиску та створення неможливих умов праці позивач написала заяву про звільнення за згодою сторін, та наказом від 09 вересня 2011 року № 78 ОС її було звільнено за згодою сторін.

Після звільнення, яке було, на її думку, незаконним, протягом тривалого часу вона змушена була шукати роботу та перебувала на обліку в центрі зайнятості як безробітна. Тривалий час лікувалася в стаціонарі, в подальшому народила доньку. Оскільки дитина часто хворіла, а вона виховувала її сама, не мала змоги раніше звернутися до суду з цим позовом. Отже, пропустила встановлений законом строк для оскарження свого незаконного звільнення з поважних причин.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 26 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено за необґрунтованістю.

У травні 2019 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення суду, просила його скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначила, що суд першої інстанції не врахував, що роботодавець здійснював постійний психологічний тиск на позивача, покладав на неї надмірне трудове навантаження, зобов`язуючи виконувати роботу за тимчасово відсутнього працівника, позбавляючи її права на відпочинок у тому числі на щорічну відпустку, при цьому доплату за суміщення посад не проводив. Крім того, під час звільнення позивач була вагітна, що також суттєво вплинуло на її фізичний та психо-емоційний стан.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «ПУМБ» зазначило, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, тому підстави для задоволення апеляційної скарги позивача відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , яка підтримала доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом встановлено, що з 04 липня 2007 року позивач прийнята у відділення № 1 в м. Суми філії ПУМБ в м. Харкові на посаду спеціаліста сектора бізнесу фізичних осіб (а.с. 33, 117, 203 том 1).

Посадові обов`язки старшого спеціаліста сектору бізнесу фізичних осіб ОСОБА_1 були визначені посадовою інструкцією та доведені їй під особистий підпис (а.с. 210-211 том 1).

Наказом від 09 вересня 2011 року № 78 ОС позивача на підставі її заяви від 02 вересня 2011 року було звільнено за згодою сторін (а.с. 84 том 1).

На день звільнення з позивачем проведено повний розрахунок із заробітної плати, у тому числі, виплачена компенсація за невикористані дні відпустки (а.с. 35, 202 том 1).

Як встановлено судом з червня 2010 року до часу звільнення позивача у вересні 2011 року в секторі бізнесу фізичних осіб було передбачено дві штатних одиниці, і одна з цих посад була вакантною з 05 квітня 2011 року по 16 серпня 2011 року (а.с. 166-169 том 1).

З 18 жовтня 2011 року по 02 квітня 2012 року ОСОБА_1 перебувала на обліку у Сумському міському центрі зайнятості, отримувала допомогу по безробіттю (а.с. 33 том 1).

На момент звільнення позивач перебувала в стані вагітності - термін три тижні, що підтверджується медичною довідкою (а.с. 6 том 1), про що не було відомо сторонам.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року позивач народила доньку ОСОБА_2 (а.с. 30 том 1).

У зв`язку з ускладненням під час вагітності перебувала на стаціонарному лікуванні з 08 листопада 2011 року (а.с. 29 том 1).

Дитина народилася здоровою, що підтверджується медичною випискою (а.с. 31 том 1), проте з трьох місячного віку неодноразово хворіла та перебувала на амбулаторному і стаціонарному лікуванні.

Позивач проживає разом з донькою та матір`ю, яка має інвалідність ІІ групи (а.с. 151, 160 том 1).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що відповідач дотримався вимог трудового законодавства при звільненні позивача, підстави для її поновлення на роботі відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувані роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Трудовий договір може бути розірваний за угодою сторін (п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України).

За змістом статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.18 Постанови N 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до приписів частини третьої статті 12 ЦПК України, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Розірвання трудового договору за угодою сторін допускається при досягненні домовленості між працівником і роботодавцем у будь-який час і у строк, визначений сторонами.

Як було вірно встановлено судом першої інстанції позивач самостійно, керуючись власним вільним волевиявленням, 02 вересня 2011 року написала заяву про звільнення за угодою сторін, такими діями висловила своє волевиявлення на розірвання трудового договору у визначений строк.

ОСОБА_1 не надала доказів, як суду першої інстанції так і апеляційному суду про те, що заява була написана нею під примусом, тиском роботодавця. Також не навела переконливих доказів і мотивів таких дій роботодавця, а також доказів, які б свідчили про неприязне чи упереджене ставлення до неї керівника.

Заяву про відкликання заяви про звільнення, що могло б бути підтвердженням відсутності її вільного волевиявлення на звільнення за угодою сторін та підтвердженням того, що написання заяви про звільнення відбулося під тиском з боку відповідача, позивач не подавала.

Доводи апеляційної скарги про те, що керівник відділення висловлював погрози звільненням на адресу позивача, їй були створені роботодавцем неможливі умови праці, зокрема без вихідних, відпусток та обідньої перерви, не підтверджені належними допустимими доказами. Доказів про те, що позивач зверталася зі скаргами на дії керівника відділення до керівництва банку вищого рівня, до суду або до компетентних органів із заявами чи скаргами про порушення роботодавцем законодавства про працю відносно неї як працівника, ОСОБА_1 суду також не надала. Тому висновків суду першої інстанції по суті спору зазначені твердження апелянта не змінюють.

02 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 та АТ «ПУМБ» укладений кредитний договір №6945136 відповідно до умов якого позивач отримала позику за відсотковою ставкою у 12%, як працівник банку. За п. 1.3.1 договорув разі припинення дії трудового договору процентна ставка встановлюється у розмірі 21% річних (а.с. 153-154 том 1).

Апелянт вважає укладання нею зазначеного кредитного договору фактом непереборної сили, через яку позивач не могла звільнитися раніше.

Проте таке твердження не свідчить про тиск на працівника і порушення роботодавцем вимог КЗпП України при звільненні позивача 09 вересня 2011 року, а отже не може бути підставою для поновлення на роботі.

Сторони є вільними в укладанні цивільно-правових договорів, позивач мала можливість не укладати вказаний правочин, була ознайомлена з його змістом до підписання, тому суд не має підстав вважати, що укладання між ОСОБА_1 та АТ «ПУМБ» кредитного договору зі змінюваною відсотковою ставкою порушує трудові права позивача.

З огляду на зазначене апеляційний суд погоджується, що доводи позивача щодо її незаконного звільнення та написання заяви про звільнення під тиском, з урахуванням наявних у справі доказів, не знайшли свого підтвердження.

Суд апеляційної інстанції визнає, що наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують та не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття судового рішення про скасування оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Установивши, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 26 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 червня 2019 року.

Головуючий - В.І. Криворотенко

Судді: О.Ю. Кононенко

О.І. Собина