Справа № 463/4213/17 Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/811/1506/18 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Жукровської Х.І.

з участю представника позивача Гнатишака О.В., представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 17 липня 2018 року в складі судді Гирича С.В. у справі за позовомПублічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

встановила:

Позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 06.06.2008 року в розмірі 100036,11 грн.

В обґрунтування покликався на те, що відповідно до укладеного договору від 06.06.2008 року відповідач ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між ними та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмір встановленому Договором. В свою чергу, відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка станом на 31.07.2017 року складає 100036,11 грн. Оскільки відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, просив позов задовольнити, стягнути заборгованість у примусовому порядку.

Оскаржуваним рішення Личаківського районного суду міста Львова від 17 липня 2018 року в позові Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовлено у зв`язку з пропуском позовної давності.

Рішення суду оскаржив позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК», вважає висновок суду з приводу спірних правовідносин незаконним.

Покликається на те, що в матеріалах справи наявний розрахунок заборгованості з якого слідує, що відповідач після травня 2012 року неодноразово здійснював платіжні операції на погашення заборгованості.

Стороною відповідача зазначений розрахунок не спростований.

Згідно розрахунку заборгованості, останній платіж відповідач здійснив 06.01.2015 року, з позовом банк звернувся 14.08.2017 року, відтак позивач звернувся до суду в межах 3-х років з дня здійснення останнього платежу, дату якого не спростовано.

Звертає увагу на те, що позивач долучив до матеріалів справи банківські виписки з карткових рахунків, відкритих на ім`я відповідача, які підтверджують факт користування відповідачем картками.

Зазначає, що наявність двох фото з різними картками свідчать про отримання другої картки з продовженням строку.

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду міста Львова від 17 липня 2018 року, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача Гнатишака О.В. на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника відповідача ОСОБА_1 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що по вимогам позивача мав місце сплив позовної давності, оскільки термін дії карки, що видана відповідачу, закінчився в травні 2012 року, а з позовом банк звернувся лише 14.08.2017 року, доказів, які б свідчили про наявність обставин зупинення, переривання або про наявність підстав для поновлення строку позовної давності, чи про наявність між сторонами домовленості про збільшення строку позовної давності, позивач не надав.

Крім цього, подану позивачем довідку про те, що відповідачу надавались ще інші картки суд оцінив критично, оскільки жодними іншими доказами такі дані не підтверджені, відомості про те, що відповідач ці картки отримував у матеріалах справи відсутні.

Колегія суддів приходить переконання, що оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України).

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

З наданої суду Анкети-заяви б/н від 06.06.2008 року встановлено, що ОСОБА_2 погодив, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг (надалі Умови), а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився і погоджується з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови та правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПРИВАТБАНКУ. Він зобов`язується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно знайомитися з їх змінами на сайті ПРИВАТБАНКУ (а.с. 7).

Кредит надано відповідачу у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою із сплатою 3% на місяць.

Підписавши вказану анкету-заяву позивач був повідомлений про зміст Умов і Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк» та про розміщення їх тексту на офіційному сайті ПАТ КБ «ПриватБанк», а також про тарифи банку, які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді, про що зазначено у самій анкеті-заяві.

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

В силу положень ч. 1 ст. 634 ЦК України, між сторонами був укладений договір приєднання, умови якого встановлені однією із сторін у стандартних формах.

Звернувшись із анкетою-заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг ПриватБанку відповідач засвідчив свою згоду з запропонованими банком умовами.

Таким чином, відповідач зобов`язався здійснювати оплату послуг згідно тарифів позивача у строки, передбачені вказаними умовами.

Банк свої зобов`язання за договором виконав, що підтверджується розрахунком заборгованості станом на 31.07.2017 року, за яким загальний розмір заборгованості становить 100036,11 грн., яка складається з 12311,60 грн. заборгованості за кредитом, 79622,79 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 3100 грн. заборгованості за пенею та комісією, а також штрафи 250 грн. фіксована частина, 4751,72 грн. процентна складова (а.с. 4-6).

Заперечуючи позовні вимоги ОСОБА_2 свої доводи зводив до того, що з 2015 року не проводив жодних операцій з банком, зазначав, що втратив свій примірник договору та просив суд зобов`язати позивача надати примірник договору від 06.06.2008 року (а.с. 30-31).

Таким чином, отримання відповідної кредитної картки відповідач не заперечував та не спростував.

В поясненнях сторона позивача зазначила, що на підтвердження укладення кредитного договору та невиконаних кредитних зобов`язань подано копію кредитного договору, розрахунок заборгованості, копію паспорта відповідача, за яким був оформлений кредитний договір (а.с. 36-39).

З довідки від 04.05.2018 року № 20170817/0021 встановлено, що відповідач ОСОБА_2 згідно кредитного договору від 06.06.2008 року отримував картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , остання з них мала термін дії до 03.2018 року (а.с. 82).

Як вбачається з виписки, яка долучена до апеляційної скарги, по картці НОМЕР_4 і додатковим рахункам, за період 01.01.2008 - 27.11.2017 року, відповідач ОСОБА_2 користувався кредитними коштами, сплачував за продукти, здійснював інші покупки товарів та поповняв картку в терміналі самообслуговування (а.с. 137-156).

Тобто, позичальник не один раз здійснював погашення кредитної заборгованості особисто через термінал на різні суми (450, 2550 грн.), останній раз 06.01.2015 року на суму 300 грн. в терміналі самообслуговування в м. Сколе, вул. Д. Галицького, 7 (відділення банку) (а.с. 143 зворот).

Останню операцію з оплати вартості товару відповідач ОСОБА_2 здійснив 05.04.2015 року із картки НОМЕР_4.

Інших платежів з того часу відповідач не проводив.

Під час розгляду справи відповідач ОСОБА_2 подав заяву про застосування строків позовної давності, в якій покликаючись на те, що строк дії картки закінчився в травні 2014 року, а доказів про те, що відповідач отримав нову картку позивач не подав, матеріали справи не містять, з позовом банк звернувся лише 14.08.2017 року, відтак наявні підстави для відмови у задоволенні позову у зв`язку пропуском позивачем позовної давності.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

У ч. 1 ст. 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5 цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

Оскільки умовами договору між сторонами встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повертати борг частинами, а також строк повернення кредиту в повному обсязі, то право АТ КБ «ПРИВАТБАНК » вважається порушеним з моменту недотримання позичальником строку погашення кожного місячного платежу та строку повернення всього кредиту.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач здійснив останній платіж 06.01.2015 року (вчинив дію, яка свідчить про визнання свого обов`язку), відтак позовна давність спливла в січні 2018 року.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Зважаючи на те, що з виписки з особового карткового рахунку ОСОБА_2 , підтверджується здійснення платежу від 06.01.2015 року останнім особисто, тобто свідчить про визнання ним боргу, відтак протилежний висновок місцевого суду є передчасним та таким, що суперечить матеріалам справи.

Крім цього, колегія суддів приймає до уваги отримання відповідачем кредитної картки та подальший перевипуск карток, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, термін дії останньої картки закінчувався в 03.2018 року.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Згідно із ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

З розрахунку заборгованості та виписки по рахунку вбачається, що відповідач ОСОБА_2 частково сплачував заборгованість за отриманими коштами, при цьому станом на 31.07.2017 року заборгованість становить 100036,11 грн., яка складається з 12311,60 грн. заборгованості за кредитом, 79622,79 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 3100 грн. заборгованості за пенею та комісією, а також штрафи 250 грн. фіксована частина, 4751,72 грн. процентна складова.

Колегія суддів вважає доведеними позовні вимоги банку про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом в сумі 12311,6 грн., при цьому таку не спростував відповідач.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за процентами в сумі 79622,79 грн. з огляду на наступне.

За змістом частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України (в редакції, закону від 15.11.2016 року) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У частині четвертій указаної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

У разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Зазначений висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17 та постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 389/3409/16-ц.

Пунктом 5.8 Умов передбачено, що процентна ставка по кредиту на місяць, наступний за поточним, визначається банком в щомісячній виписці по картковому рахунку за поточний місяць.

Згідно з Тарифами банку базова відсоткова ставка становила 36 % річних.

Встановлено, що процентна ставка за користування кредитом була збільшена банком в квітні 2015 року до 42 % річних.

Доказів вручення відповідачу під розписку повідомлення про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку, позивач на надав, тому таке збільшення є незаконним.

Таким чином, колегія суддів вважає, що з відповідача необхідно стягнути на користь позивача заборгованість за процентами в розмірі 66937,69 грн. виходячи з діючої на час укладення кредитного договору ставки, тобто 36 % річних.

Крім цього, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача також пені.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Разом з цим, як видно з наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором б/н від 06.06.2008 року, відповідачу нараховувалася пеня щомісячно в твердій грошовій сумі (10, 30, 50 та 100 гривень), а не у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання, як передбачено частиною третьою статті 549 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що завчасне визначення пені у твердій сумі не є пенею у розумінні закону, оскільки пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України), а тому вказані щомісячні нарахування не можуть бути стягнуті як пеня.

Зважаючи на наведене, колегія суддів приходить висновку, що з відповідача ОСОБА_2 необхідно стягнути на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 06.06.2008 року в розмірі 84251,01 грн. з них: 12311,60 грн. - заборгованість за кредитом, 66937,69 грн. - заборгованість за процентами, 5001,72 грн. заборгованість за судовими штрафами.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вирішує питання розподілу судових витрат та стягує сплачені позивачем за подання позову та за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених позовних вимог (84,22%).

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 17 липня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання - АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», місцезнаходження 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50, КОД заборгованість за кредитним договором № б/н від 06.06.2008 року в розмірі 84251 (вісімдесят чотири тисячі двісті п`ятдесят одна) грн. 01 коп. з них: 12311,60 грн. - заборгованість за кредитом, 66937,69 грн. - заборгованість за процентами, 5001,72 грн. заборгованість за судовими штрафами.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» 1347 грн. 52 коп. судового збору за подання позову та 2021 грн. 28 коп. за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 29 травня 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк