Справа № 685/1531/18
Провадження № 2/685/28/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2019 року

Теофіпольський районний суд Хмельницької області

в складі головуючого Бурлак Г.І.

з участю секретаря Ковальчука О.С.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в смт Теофіполь

справу за позовом ОСОБА_3 до Теофіпольської районної державної адміністрації, Лідихівської сільської ради про визнання права на земельну частку (пай), уточнення списку членів КСП

встановив:

позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання права на земельну частку (пай), уточнення списку членів КСП, мотивуючи його тим, що він з вересня 1990 року по жовтень 1995 року працював в КСП «Мир» та був членом цього КСП. Позивач вважає, що відповідно до п. 2 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям» він має право на земельну частку (пай), оскільки на момент розпаювання землі був членом КСП «Мир». Заяви про вихід із членів колгоспу він не писав, рішень про виключення його з членів колгоспу не приймалося. Оскільки, його не було включено до списку членів КПС «Мир» с.Лідихівка, просить суд внести зміни у зазначений список та в державний акт на право колективної власності на землю, виданий 1995 року в частині включення його у список громадян-членів КСП «Мир» с.Лідихівка Теофіпольського району та визнати за ним право на земельну частку (пай) у розмірі 2,97 га, що встановлений для члена КСП «Мир» с.Лідихівка Теофіпольського району.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав .

Представник відповідача Лідихівської сільської ради проти задоволення позову заперечила, пояснила, що державний акт на право колективної власності був виданий в 1995 році, а позивач звернувся до суду з позовом про визнання за ним права на земельну частку (пай) лише в 2018. Просить застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача Теофіпольська РДА в судовому засідання не з?явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, заперечує проти задоволення позову з тих підстав, що Теофіпольська РДА є неналежним відповідачем у справі. Суд вважає можливим проводити розгляд справи у її відсутності.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

У ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»зазначено, що право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну часту (пай) у встановленому законодавством порядку. Частиною 3 ст. 1 цього Закону передбачено, що право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

Частина 2 статті 23 ЗК України 1990 року визначила, що державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.

Пунктом 1 Указу Президента від 08.08.1995 року, № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі - Указ) встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Відповідно до п. 2 Указу право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Згідно ст. 9 ЦК Української РСР, здатність мати цивільні права і обов`язки (цивільна правоздатність) визнається в однаковій мірі за всіма громадянами Української РСР та інших союзних республік. Правоздатність громадянина виникає в момент його народження і припиняється зі смертю.

Право на земельну ділянку (пай) особа набуває за наявності трьох умов: перебування в членах колективного сільськогосподарського підприємства; отримання цим підприємством державного акта на право колективної власності на землю; включення особи до списку, доданого до цього акта.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» членство в підприємстві ґрунтується на праві добровільного вступу до членів підприємства і безперешкодного виходу із складу його членів. Членами підприємства можуть бути громадяни, які досягли 16-річного віку і виконують його статут.

Пунктом 24 постанови Пленуму ВСУ від 16.04.2004 року, №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначено, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Тобто, для набуття права на земельну частку (пай) колективного сільськогосподарського підприємства особа повинна бути членом такого підприємства та мати необхідний обсяг правоздатності на день видачі колективному сільськогосподарському підприємству державного акта на право колективної власності на землю.

В судовому засіданні встановлено, що позивач з вересня 1990 по жовтень 1995 року працював в колгоспі ім.Калініна, колгоспі «Мир» с.Лідихівка Теофіпольського району (що підтверджується записом №15 у трудовій книжці колгоспника, довідками із трудового архіву №№455, 456 від 17.08.2015 р). Державний акт на право колективної власності на землю серії НОМЕР_1 виданий колективному сільськогосподарському підприємству «Мир» 1 серпня 1995 року, згідно Додатку №1 до Державного акту у списках громадян-членів КСП позивач відсутній. Відповідно до протоколу засідання комісії по визначенню земельної частки (паю) членів КСП «Мир» від 01.03.1996 року для видачі сертифікатів на земельну частку (пай) комісією було визначено розмір земельної частки (паю) 2,97 га в умовних кадастрових гектарах. До протоколу додано список членів КСП «Мир» с. Лідихівка та пенсіонерів з їх числа, які раніше працювали в господарстві і залишаються його членами, підписаний головою КСГП «Мир», в кількості 373 осіб. Позивач в даному списку відсутній.

Враховуючи, що відповідач не надав суду доказів того, що на час видачі Державного акту на право колективної власності на землю позивач не був членом КСП «Мир», суд вважає, що право позивача на включення до списків, які є Додатком №1 до Державного акту №021 та які надають право на земельну частку (пай) є порушеним.

Разом з тим, відповідач подав клопотання про застосування строку позовної давності, оскільки діяльність КСП «Мир» с.Лідихівка була публічною і всі жителі прилеглих сіл та району знали про прийняті рішення, що стосувалися розпаювання та затвердження списку пайовиків, протягом 23 років пайовики обробляли свої земельні ділянки або передавали в оренду, отримуючи орендну плату, однак з 1995 року позивач до суду із позовом про захист своїх прав на земельну частку (пай) не звертався, жодних доказів наявності поважних причин пропуску строку позовної давності суду не надано.

В судовому засіданні представник позивача наполягав на поновленні строку позовної давності, оскільки позивач не має юридичної освіти і не міг знати про наявність строків позовної давності.

Згідно ст. 71 ЦК України (в редакції 1963 року на час виникнення правовідносин) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно ст. 75 ЦК України (в редакції 1963 року) позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Відповідно до ч.1 ст. 80 ЦК України (в редакції 1963 року) закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.

Отже, відмова у задоволенні позову у зв`язку із спливом строку позовної давності можливо, у разі якщо позовні вимоги обґрунтовані, але позивач, як з`ясовано без поважних причин пропустив строк звернення до суду.

На пред`явлення позову про витребування належного громадянину майна, інших вимог про захист приватної власності поширюється встановлений ст.50 Закону України «Про власність» і ст.71 ЦК УРСР (діючих на час виникнення спірних правовідносин) трирічний строк позовної давності, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до ст.75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Оскільки право на позов у позивача виникло ще в 1995 році коли виданий Державний акт на право колективної власності на землю, оскільки він звільнився з КСП «Мир» лише 15 листопада 1995 року, а в 1996 році вже були затверджені списки членів КСП «Мир», яким необхідно видати сертифікати на земельну частку (пай), то трирічний строк позовної давності минув у 1999 році, ще до набрання чинності ЦК України 2004 року.

Згідно із ч. 1 ст. 80 ЦК Української РСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.

Оцінюючи докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що у позивача була об`єктивна можливість дізнатися про своє порушене право, оскільки ст. 76 ЦК УРСР (ст. 261 ЦК України) містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушене право, покладається на позивача. Таких доказів позивач не надав, а причини, з яких він пропустив строк, не можна визнати поважними.

За таких обставин в позові про визнання права на земельну частку (пай) необхідно відмовити за спливом позовної давності.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові цього суду від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16 стосовно застосування позовної давності, в якому було сформульований наступний правовий висновок стосовно застосування ст. 261 ЦК України.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Відповідно до ст. 76, 79, 80, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, позивач повинен також довести той факт, що він не міг вчасно дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Оцінюючи докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позивач не довів поважність пропуску ним строку позовної давності, тому у задоволенні позову необхідно відмовити.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.76,79,80,81,202, 203, 205, 207, 215, 387, 626, 623 ЦПК України, ст. 71, 76, 80 ЦК України (в ред. 1963 року), ст.. 22, 23 ЗК України (в ред. 1990 року), Указом Президента України від 8 серпня 1995 року № 720 Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям, районний суд,

ухвалив:

у задоволенні позову ОСОБА_3 до Теофіпольської районної державної адміністрації, Лідихівської сільської ради про визнання права на земельну частку (пай), уточнення списку членів КСП відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення до Хмельницького апеляційного суду через районний суд.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 статті 358 цього Кодексу.

Головуючий