ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2019 року

м. Харків

справа № 641/4463/19

провадження № 22-ц/818/4152/19

№ 22-ц/818/4861/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів - Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря судового засідання - Сидорчук М.О.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 3 липня 2019 року та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 1 серпня 2019 року у складі судді Онупко М.Ю.,

УСТАНОВИВ:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому з урахуванням уточнених у липні 2019 року позовних вимог (т.1 а.с. 92-97) просив звільнити його від сплати заборгованості по аліментам у сумі 483 164,76 грн за період з 01.05.2015 по 27.12.2018.

Позов мотивований тим, що рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18.12.2012 у справі № 2020/11067/2012 з позивача стягнуто аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 23.10.2012. На підставі вказаного рішення суду судом було видано виконавчий лист, який відповідач пред`явила до виконання до Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області (надалі Комінтернівський ВДВС ГТУЮ у Харківській області). 28.01.2015 державним виконавцем Комінтернівського ВДВС ГТУЮ у Харківській області була винесена постанова про повернення виконавчого документу ОСОБА_2 відповідно до її заяви на підставі ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Вказану заяву відповідач подала у зв`язку з налагодженням між сторонами сімейних стосунків, проживанням в одному будинку та веденням спільного господарства. За взаємною згодою вони утримували спільних дітей, займалися їх вихованням, позивач надавав відповідачу гроші для придбання продуктів харчування та інших необхідних побутових речей, для оплати комунальних платежів, інших потреб. ОСОБА_6 проживала разом з ними та знаходилася на утриманні батьків. У грудні 2018 року відносини між сторонами погіршилися, почались сварки та конфлікти, відповідач почала наполягати на тому, щоб позивач покинув житлове приміщення, у якому вони мешкали. 28.12.2018 ОСОБА_2 звернулася до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області (надалі Міжрайонний ВДВС) з заявою про примусове виконання виконавчого листа, виданого у справі про стягнення з позивача аліментів на утримання їх спільної доньки. Про вказане звернення ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_1 у січні 2019 року. У заяві до виконавчої служби відповідач вказала, що не отримує аліменти з січня 2015 року. За вказаною заявою старшим державним виконавцем Міжрайонного ВДВС Лаптіковою Г.В. 16.01.2019 було відкрите виконавче провадження (ВП) № 57992068, а 11.04.2019 року державним виконавцем була винесена постанова про звернення стягнення на заробітну плату та пенсію позивача в розмірі 70% нарахованих сум до повного погашення заборгованості. Згідно розрахунку державного виконавця станом на 01.06.2019 за період з 01.05.2015 по 01.06.2019 заборгованість позивача склала 481 757,50 грн. На підставі постанови державного виконавця від 11.04.2019 у квітні 2019 року з заробітної плати ОСОБА_1 відраховано у якості аліментів 39 113 грн, у травні 2019 року - 118 713 грн. Позивач вважає, що має право на звільнення від сплати заборгованості по аліментам за період часу з січня 2015 року по 04.10.2016 включно на підставі ч. 3 ст. 197 Сімейного кодексу України (надалі СК України), що діяла на час виникнення заборгованості внаслідок непред`явлення відповідачкою без поважних причин виконавчого листа до примусового виконання, та з 05.10.2016 по 27.12.2018 включно на підставі ч. 2 ст. 197 СК України внаслідок істотності обставин, а саме: спільного проживання з донькою, її утримання в добровільному порядку по домовленості з відповідачем.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 3 липня 2019 року заяву представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_8 про забезпечення позову задоволено. Зупинено до ухвалення рішення у справі стягнення заборгованості по аліментам з ОСОБА_1 , що проводиться на виконання заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18.12.2012 у цивільній справі за № 2020/11067/2012, на підставі постанови державного виконавця Міжрайонного ВДВС Лаптікової Г.В. від 11.04.2019 у ВП № 57992068 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_1

Судове рішення мотивоване тим, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді зупинення стягнення заборгованості зі сплати аліментів за виконавчим листом може призвести до порушення прав позивача.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 1 серпня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 500 грн. Зобов`язано Управління Державної казначейської служби в Слобідському районі м. Харкова повернути ОСОБА_1 з державного бюджету надмірно сплачену суму судового збору у розмірі 281,17 грн згідно квитанції № 71 від 03.06.2019. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Комінтернівського районного суму м. Харкова від 03.07.2019.

Судове рішення мотивоване тим, що ОСОБА_1 не надано доказів, які б підтверджували факт утримання позивачем дитини під час спільного проживання до 27.12.2018 включно, не вказано в чому полягала така допомога та який був її розмір. Ведення сторонами у справі спільного господарства не свідчить про те, що позивач надавав матеріальну допомогу дружині на утримання доньки, і не є істотною обставиною, яка б звільняла від сплати заборгованості по аліментам. Пред`явлення виконавчого листа до виконання з певною затримкою, але в межах строку його пред`явлення, відповідає вимогам ч.1 ст. 194 Сімейного кодексу України (надалі СК України), в редакції чинній на час розгляду справи, та не є підставою для звільнення від обов`язку сплачувати заборгованість з аліментів.

В поданій 18 липня 2019 року апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить ухвалу суду від 3 липня 2019 року скасувати, постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволені заяви про забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом при розгляді зави про забезпечення позову не було залучено власника аліментів - ОСОБА_6 , її права як власника аліментів були порушені, оскільки позбавлено можливості отримувати кошти, на які вона має законне право. Також судом не обґрунтовано ухвалу, що невжиття заходів у вигляді зупинення стягнення заборгованості зі сплати аліментів може призвести до порушення прав позивача. Судом також були порушені права відповідача на захист, оскільки не надано можливості для ознайомлення з заявою про забезпечення позову.

Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 від позивача не надходило.

В поданій 2 вересня 2019 року апеляційній скарзі на рішення суду ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати частково, ухвалити нове рішення, яким звільнити його від сплати заборгованості по аліментам за період з 01.05.2015 по 04.10.2016 включно на суму 155 463,39 грн. Також просить змінити рішення в частині витрат на професійну правничу допомогу, зменшивши суму, що підлягає стягненню на користь відповідачки до 7 121,10 грн. Стягнути з відповідачки на його користь судовий збір за подачу позову в сумі 1 554,63 грн та апеляційної скарги в сумі 2 331,95 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при ухваленні рішення суд не звернув уваги на дві різних підстави позову, що стосуються двох різних періодів нарахування заборгованості по аліментам. Він просив суд звільнити від сплати заборгованості по аліментам за період з 01.05.2015 по 04.10.2016 на підставі ч.3 ст. 197 СК України у зв`язку з тим, що відповідач не пред`явила без поважних причин в той період виконавчий лист до виконання. Суд може застосувати до цих правовідносин ч.3 ст. 197 СК України, оскільки така норма діяла на період виникнення у нього обов`язку сплатити аліменти. ОСОБА_1 оскаржує рішення лише в цій частині та просить здійснити перерозподіл судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Повторне пред`явлення виконавчого листа є підставою для відкриття виконавчого провадження і породжує відповідні правовідносини, які регулюються нормами, чинними на момент виникнення таких правовідносин.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення сторін та їх представників, які з`явилися в судове засідання, дослідивши наявні у справі докази, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судових рішення в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд уважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 на ухвалу суду від 3 липня 2019 року не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України).

Задовольняючи заяву про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку, суд керувався ч.3 ст. 151, ч.1 ст.150 ЦПК України та виходив з того, що з ОСОБА_1 на підставі постанови державного виконавця стягуються аліменти на утримання доньки ОСОБА_6 , а також заборгованість зі сплати аліментів у загальному розмірі 70 відсотків з доходів позивача. Не вжиття заходів щодо зупинення стягнення заборгованості зі сплати заборгованості може призвести до порушення прав позивача.

Згідно вимог частин 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Види заходів забезпечення позову перелічені у ст.150 ЦПК та містять такий вид забезпечення як зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку. Згідно пункту 10 ст. 150 ЦПК України позов може бути забезпечений іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

За змістом зазначених норм убачається, що забезпечення позову - це надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбачених законом. Такий правовий висновок викладений у п. 30 постанови Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 826/14951/18.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Суд, виходячи з конкретних доказів та обставин справи, повинен встановити, чи існує хоча б одна з названих підстав, і оцінити, чи не може застосування заходів забезпечення позову завдати більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Також суд має враховувати співрозмірність вимог заяви про забезпечення позову заявленим позовним вимогам та обставинам справи.

Постановою державного виконавця Міжрайонного ВДВС Лаптікової Г.В. від 11.04.2019 у ВП № 57992068 звернено стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_1 у розмірі 70 % до виплати загальної суми боргу. Розрахунок заборгованості проведено за період з січня 2015 року. Після утримання суми боргу, постановлено проводити стягнення в сумі ј частини заробітку боржника (т.1 а.с. 18-19).

У якості виконавчого документу в постанові від 11.04.2019 зазначено виконавчий лист № 2020/11067/2012, виданий 18.12.2012 Комінтернівським районним судом м. Харкова від 18.12.2012, про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 23.10.2012 року.

З позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що останній просить звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, що утворилася у період з 01.05.2015 по 27.12.2018 у розмірі 483 164,76 грн.

Згідно наданих позивачем довідок на виконання постанови державного виконавця Міжрайонного ВДВС від 11.04.2019 року з ОСОБА_1 було утримано за місцем роботи у квітні 2019 року 39 313 грн та у травні 2019 року 79340 грн. Сума поточних аліментів у розмірі 25% від доходу склала 42 397 грн 40 коп., а на погашення боргу - 76315 грн 60 коп. (т. 1 а.с. 101 - 102).

У межах спору, який виник між сторонами, судова колегія вважає недопустимою ситуацію, при якій одночасно здійснюється судовий розгляд справи про звільнення від сплати заборгованості та її примусове стягнення органами державної виконавчої служби з відповідними негативними наслідками для позивача, які можуть мати місце.

В іншому випадку, намір позивача захистити свої права та інтереси в суді залишиться нереалізованим, якщо відбудеться примусове стягнення з нього спірних коштів або їх частини. Також може виникнути ситуація, що зумовить необхідність вжиття інших заходів позивачем для повернення стягнутих коштів, тому для відновлення прав позивача необхідно буде докласти значних зусиль. Це не відповідатиме завданню цивільного судочинства, яке відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України полягає у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді і вирішенні цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

В цьому контексті судова колегія також застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року N ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006 "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

Зокрема, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

З огляду на викладене, судова колегія погоджується з висновком суду, що не вжиття заходів забезпечення позову може заподіяти позивачу майнову шкоду у вигляді стягнення сум грошових коштів, правомірність стягнення яких перевіряється судом. Наведені обставини свідчать про те, що в разі задоволення позовних вимог для відновлення прав позивача необхідно було б докласти значних зусиль та витрат.

Оскільки суд лише зупинив стягнення заборгованості за аліментами, розмір якої є спірним, а не виконання рішення суду про стягнення аліментів, доводи апеляційної скарги стосовно порушення судом при винесенні ухвали про забезпечення позову норм Конституції України та процесуального права є не обґрунтованими. Вирішення питання про забезпечення позову без долучення до справи власника аліментів - неповнолітньої дитини зумовлено суб`єктним складом сторін у дійсній цивільній справі. СК України передбачає стягнення аліментів, які є власністю неповнолітньої дитини за позовом та на користь того з батьків, з ким проживає дитина.

Проте судова колегія вважає, що суд помилково послався на застосування такого виду забезпечення позову як зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку тому, що позову про оскарження виконавчого документу про стягнення аліментів ОСОБА_1 фактично пред`явлено не було. Проте оскільки заходи забезпечення позову у вигляді зупинення стягнення заборгованості по аліментам вжиті ухвалою суду від 3 липня 2019 року скасовані під час ухвалення судом рішення від 1 серпня 2019 року, підстави для скасування зазначеної ухвали суду відсутні.

За результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення суду від 1 серпня 2019 року судова колегія дійшла до висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно до п.4 ч.1, ч.2 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18.12.2012 було задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини усіх видів заробітку, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 23.10.2012 (т.1 а.с. 10).

На підставі зазначеного рішення Комінтернівським районним судом м. Харкова було видано виконавчий лист № 2020/11067/2012 від 18.12.2012 року (т.1 а.с. 12 - 14).

З постанови про повернення виконавчого документу стягувачеві від 28.01.2015 у ВП № 36856442 винесеної державним виконавцем Комінтернівського ВДВС Ємельяновим О.О. вбачається, що виконавчий лист № 2020/11067/2012 від 18.12.2012 повернуто ОСОБА_2 на підставі її особистої заяви про повернення виконавчого листа без виконання (т.1 а.с. 104).

Повторно виконавчий лист пред`явлений до виконання 28.12.2018 ( т.1 а.с. 15 - 16).

Постановою старшого державного виконавця Міжрайонного ВДВС Лаптіковою Г.В. від 16.01.2019 було відкрито виконавче провадження № 57992068 з виконання виконавчого листа № 2020/11067/2012, виданого 18.12.2012, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини усіх видів заробітку, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття ( т.1 а.с. 17 зворот).

Постановами старшого державного виконавця Міжрайонного ВДВС Лаптікової Г.В. від 11.04.2019 у ВП № 57992068 звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 , що отримує дохід у Харківському регіональному структурному підрозділі державного підприємства обслуговування повітряного руху та в УПФУ в Комінтернівському районі м. Харкова. Крім того, зазначено, про здійснення відрахувань із доходів боржника у відповідності до чинного законодавства на користь стягувача, у розмірі 70% до виплати загальної суми боргу. Після утримання суми боргу, проводити стягнення в сумі ј частини заробітку боржника (т.1 а.с. 18 - 20).

Згідно розрахунку заборгованості ОСОБА_1 по аліментам відповідно до виконавчого листа № 2020/11067/2012 від 18.12.2012 за період з 01.05.2015 по 01.06.2019, проведеного старшим державним виконавцем Міжрайонного ВДВС Лаптіковою Г.В., загальна сума боргу станом на 01.06.2019 складає 481757,50 грн ( т.1 а.с. 100 (зворот)).

Позовні вимоги про звільнення від сплати заборгованості за період з 01.05.2015 по 04.10.2016 мотивовані тим, що ОСОБА_2 у зазначений період без поважних причин не пред`явила виконавчий лист про стягнення аліментів до примусового виконання.

Відповідно до ч 3 ст.197 СК України (в редакції Закону України № 1370-VIII від 17.05.2016, що діяла до 5 жовтня 2016 року) суд може звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред`явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти.

Відмовляючи позивачу у застосуванні зазначеної норми до спірних правовідносин, суд керувався ст. 3 ЦПК України та виходив з того, що оскільки ч.3 ст.197 СК України виключена Законом України від 02.06.2016 № 1404-VIII застосуванню до спірних правовідносин підлягає закон, чинний на час розгляду справи.

Проте судова колегія не може погодитися з зазначеним висновком суду тому, що він не відповідає вимогам закону.

Стаття 3 ЦПК України, на яку послався суд, встановлює дію у часі законодавства про цивільне судочинство, тобто норм процесуального права.

Правова норма, що містилася в ст.197 СК України, хоча і встановлювала певну процедуру (необхідність звернення до суду), але є нормою матеріального права.

За змістом ст.5 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Таким чином, при вирішенні спору про звільнення від сплати заборгованості, що виникла у період з 01.05.2015 по 04.10.2016, можуть бути застосовані підстави такого звільнення, що існували на час виникнення зобов`язання з її виплати.

Позивач вказував на те, що ОСОБА_2 , звернувшись у січні 2015 року з заявою до Комінтернівського ВДВС про повернення їй виконавчого документа, до грудня 2018 року без поважної причини не пред`являла виконавчий лист до виконання.

З матеріалів справи вбачається, що сторони у справі зазначений проміжок часу проживали спільно разом з дітьми у належному їм на праві власності будинку. Відповідачці було відомо про те, що її чоловік має постійну роботу, отримує заробітну плату та пенсію. Допитані у справі в суді першої інстанції свідки пояснили, що не пред`явлення ОСОБА_2 до виконання у примусовому порядку виконавчого листа пояснювалося її бажанням зберегти сім`ю.

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок, що «доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них

В супереч вимог ст.12, 81 ЦПК України ОСОБА_2 не надала суду належних та допустимих доказів наявності у неї поважних причин не пред`явлення виконавчого листа про стягнення аліментів до виконання у період з 01.05.2015 по 04.10.2016.

Зазначене свідчить про наявність підстав для застосування ч.3 ст.197 СК України та звільнення позивача від сплати заборгованості, що виникла у період з 01.05.2015 по 04.10.2016.

Згідно наданого Міжрайонним ВДВС розрахунку заборгованість у цей період склала 155 463 грн 39 коп. ( т.1 а.с 21 зворот).

Тому судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню в частині відмови у задоволені позову ОСОБА_1 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами у період з 01.05.2015 по 04.10.2016 у розмірі 155 463 гривень 39 копійок з ухваленням в цій частині нової постанови про задоволення позову.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позов ОСОБА_1 задоволений на 32,17 відсотка, витрати відповідача на правову допомогу, що мають бути стягнені з позивача, підлягають зменшенню до 7 121 грн 10 коп. При цьому з ОСОБА_2 має бути стягнений на користь позивача судови й збір, сплачений в суді першої та апеляційної інстанцій, пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 3 886 грн 58 коп.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч.10 ст.141 ЦПК України).

Враховуючи викладену норму процесуального права, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 має бути стягнуто 3234 грн 52 коп. судових витрат (7121,10-3886,58).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Комінтернівського районного суду міста Харкова від 3 липня 2019 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 1 серпня 2019 року скасувати в частині відмови у задоволені позову ОСОБА_1 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами у період з 01.05.2015 по 04.10.2016 у розмірі 155 463 гривень 39 копійок.

Ухвалити в цій частині нову постанову.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково. Звільнити ОСОБА_1 від сплати заборгованості по сплаті аліментів за період з 01.05.2015 року по 04.10.2016 року включно на суму 155 463 гривень 39 копійок.

Зменшити суму, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у якості компенсації понесених нею судових витрат, до 3234 грн 52 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 18 жовтня 2019 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді А.В.Котелевець

Р.М.Піддубний