Апеляційне провадження № 22-ц/796/7294/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи 755/10242/16-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Саліхова В.В., за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.

учасники справи:

заявник - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп»,

боржник - ОСОБА_1 ,

стягувач - Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк»,

заінтересована особа - Дніпровський районний відділ Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва, постановлену 14 березня 2019 року в приміщенні суду під головуванням судді Арапіної Н.Є.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ТОВ «ФК «Укрфінанс» звернулося до суду з заявою про заміну сторони виконавчого провадження.

Свої вимоги обгрунтовувало тим, 19 січня 2012 року між ПАТ КБ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір та договір застави, предметом якого була передача в заставу автомобіля марки Land Cruiser. 18 серпня 2017 року Дніпровським РВ ДВС ГТУЮ в м.Києві відкрито виконавче провадження на примусове виконання виданого 01 лютого 2017 року виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованості у сумі 680 891,33 грн на підставі заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25.08.2016.

22 січня 2018 року між ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» та ПАТ КБ «ВТБ Банк» укладеного договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань, відповідно до якого ПАТ КБ «ВТБ Банк» відступило ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» права вимоги за кредитним договором від 19 січня 2012 року, укладеним з ОСОБА_1 , у звязку з чим усі права вимоги які існували у ПАТ КБ «ВТБ Банк» в рамках кредитного договору належать ТОВ «ФК «Укрфінанс груп». Вважало, що виконання зобов`язань за кредитом має виконуватись ОСОБА_1 на користь нового кредитора.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14 березня 2019 року заяву ТОВ «ФК Укрфінанс груп» задоволено, змінено сторону виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа у справі за позовом ПАТ КБ «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме стягувача ПАТ КБ «ВТБ Банк» на ТОВ «ФК «Укрфінанс груп».

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючиь на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду скасувати та відмовити у задоволенні заяви.

На обгрунтування доводів апеляційної скарги, вказує, зокрема, що судом першої інстанції порушено строк розгляду вказаної заяви, яка відповідно до ст. 442 ЦПК України мала б бути розглянута протягом 10 днів з дати її надходження до суду.

Суд не звернув уваги, що межах цієї справи суддя Катющенко В.П. вже розглядала аналогічну заяву товариства про заміну сторони виконавчого провадження і відмовила у її задоволенні, тому вважав, що у суду першої інстанції при розгляді заяви були підстави для закриття провадження. Таким чином, в межах однієї справи знаходяться дві ухвали з протилежними рішеннями.

Суд прийшов до помилкового висновку про задоволення заяви, оскільки до заяви не додано належних доказів, які б підтвердили факт сплати ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» 1 150 000,00 грн. первісному кредитору.

Також ставить під сумнів штамп АТ «ВТБ Банк» на вищевказаному платіжному дорученні від 22.01.2018, який датований 1 червня 2018 року, що на його думку свідчить про те, що кошти були проведені за договором відступлення права вимоги в червні 2018, а не в січні 2018 року.

У справі відсутні докази повідомлення боржника про заміну первісного кредитора, на що суд уваги не звернув.

Виконавче провадження на момент ухвалення судового рішення завершено, що підтверджується копією постанови державного виконавця від 28.02.2018 про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2.ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження».

Суддею грубо порушено норму п.2 ч.2 ст. 223 ЦПК України, оскільки стороною боржника подавалося клопотання про відкладення розгляду справи, а суд під час слухання справи його не розглянув.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав в ній викладених, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити ухвалу про закриття провадження.

Представник ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» - Конюшко Д.Б. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Стягувач та зацікавлена особа в судове засідання не з`явилися. Про розгляд справи повідомлені належно, проте про причини неявки суд не повідомили. Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року позов Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором № R9B від 19 січня 2012 року в сумі 670 826,92 гривень та судові витрати в розмірі 10 064,41 гривень, а всього на загальну суму 680 891 гривня 33 копійки (ас.ас.41-43).

01 лютого 2017 року у вказаній справі стягувачем було отримано виконавчий лист № 755/10242/16-ц (ас.77).

22 січня 2018 року між ТОВ «Фінансова Компанія «Укрфінанс груп» та ПАТ КБ «ВТБ Банк» було укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами № 220118нв, за умовами якого первісний кредитор Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ВТБ Банк» передає (відступає) новому кредитору Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Укрфінанс груп» свої права вимоги до боржників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки встановлені цим договором (ас.ас.78-80,81,82).

22 січня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Укрфінанс груп» та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ВТБ Банк» було укладено договір відступлення прав вимоги за договорами застави № 220118аз (ас.ас.85-86,87).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, але не стадією судового розгляду.

Відповідно до ч. 5 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником.

Відповідно до ст. 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець.

За змістом вказаної норми суд при вирішенні питання про заміну сторони виконавчого провадження має пересвідчитися, що особа, яка звертається із такою заявою відноситься до переліку осіб, визначених ч. 2 ст. 442 ЦПК України та, що до заяви додані документи, які підтверджують правонаступництво сторони виконавчого провадження.

На підтвердження обставин про те, що заявник є правонаступником ПАТ «ВТБ Банк» надано договір про відступлення права вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами № 220118нв від 22.01.2018.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилами даної норми дійсність правочину презюмується.

Оскільки договір про відступлення права вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами № 220118нв від 22.01.2018 недійсним не визнавався, доводи апеляційної скарги про те, що заявник на підставі цього договору не є правонаступником ПАТ «ВТБ Банк» не можна визнати обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд мав встановити купівельну ціну та зясувати дійсність наданого платіжного доручення, за яким проведено оплату в розмірі 1 150 000,00 грн. за договором про відступлення права вимоги, а також з`ясувати питання чи виконано умови договору щодо сплати такої купівельної ціни не мають визначального значення для вирішення питання щодо заміни сторони виконавчого провадження, оскільки такі доводи є похідними від самого договору і питання виконання договору не впливає на права та обов`язки боржника. Ці питання можуть вирішуватися лише між сторонами договору. Заявник не є стороною такого договору та не може ставити питання про розірвання договору у разі невиконання умов договору.

Що стосується доводів апеляційної скарги стосовно штапму банку від 1 червня 2018 року, то як вбачається, штамп банку на платіжному дорученні, датований 1.06.2018 засвідчує копію самого платіжного доручення, оскільки на ньму вказано «Згідно з оригіналом», стоїть штамп АТ «ВТБ Банк» та підпис виконавця. Тобто, цей штамп не має ніякого відношення до часу проведення операції щодо переказу коштів в розмірі 1 150 000,00 грн, а лише засвідчує належним чином посвідчену копію платіжного доручення.

Таким чином, ці доводи відхиляються судом апеляційної інстанції, як безпідставні.

Щодо доводів апеляційної скарги про неповідомлення боржника про заміну сторони стягувача, то вони є помилковими, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

Виходячи з правової позиції ВСУ, висловленої в постанові від 20.11.2013 по справі №6-122цс13, згідно з якою зі змісту статей 512, 514 ЦК України, ст. 442 ЦПК України, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача.

ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ в узагальненні судової практики від 25.09.2015 «Про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах» роз`яснив, що під процесуальним правонаступництвом у виконавчому провадженні слід розуміти заміну однієї зі сторін (стягувача або боржника) з переходом прав та обов`язків від право попередників до іншої особи (правонаступника), що раніше не брали участі у виконавчому провадженні. Підставами правонаступництва є смерть громадянина, що був стороною виконавчого провадження, оголошення його померлим, реорганізація юридичної особи, відступлення права вимоги, переведення боргу (глава 47 ЦК). Доказами правонаступництва, залежно від підстав виникнення, можуть бути: свідоцтво про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК), передавальний акт комісії з припинення юридичної особи (статті 104, 106 ЦК), правочин щодо заміни кредитора або боржника у зобов`язанні (статті 512, 513, 520, 521 ЦК).

Таким чином, процесуальне правонаступництво у виконавчому провадженні - це заміна на будь-якій стадії виконавчого провадження стягувача або боржника іншою особою у зв`язку з вибуттям правопопередника після постановлення щодо нього судового рішення i заміни його правонаступником. Підставою заміни кредитора внаслідок правонаступництва, в тому числі, й у виконавчому провадженні, є настання певних обставин, які мають юридичне значення і в результаті яких виникають цивільні права та обов`язки або пряма вказівка акта цивільного законодавства, що не залежить від умов та порядку здійснення виконавчого провадження органами і посадовими особами.

За змістом статті 442 ЦПК України та ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», а також пункту 12 Розділу ІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень (затверджена Наказом Мінюсту № 512/5 від 02.04.2012) у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником.

Пунктом 13 Розділу ІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень (затверджена Наказом Мінюсту № 512/5 від 02.04.2012) передбачено, що правонаступництво можливе на всіх стадіях виконавчого провадження - з моменту відкриття виконавчого провадження до його закінчення.

Так, відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Отже за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15.

Крім того, неповідомлення про заміну кредитора також не звільняє боржника від виконання зобов`язання і не є перешкодою, оскільки відповідно до статті 537 ЦК України боржник має право виконати свій обов`язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори в разі, зокрема відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов`язання.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що виконавчепровадження на момент ухвалення судового рішення завершено, що підтверджується копією постанови державного виконавця від 28.02.2018 про повернення виконавчого документа стягувачц на підставі п.2.ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», не заслуговують на увагу суду, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», повернення виконавчого документа стягувачу не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків , визначених ст. 12 Закону.

Статтями 434 ЦПК України, ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» передбачена можливість поновлення пропущеного строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25.08.2016 так і не було виконане.

Судові рішення, які набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Суд обгрунтовано виходив з того, що вибуття первісного кредитора і заміна його новим не скасовує обовязковість виконання рішення суду. Але реалізувати право на примусове стягнення присуджених судом сумм можливо лише у порядку, визначеному статтею 442 ЦПК України, шляхом заміни сторонни у виконавчому листі. Оскільки новий кредитор, без вирішення питання про заміну сторонни у виконавчому листі, не має права звернутися до органу державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення суду.

Такої ж позиції дотримувався і Верховний Суд у справі 409/559/15-ц.

Отже, хоча заявник звернувся із заявою про заміну сторони виконавчого провадження - стягувача поза межами відкритого виконавчого провадження у вказаній справі стосовно боржника ОСОБА_1 , однак це не позбавляє його права звернутись із заявою про заміну сторони у виконавчому провадженні та не є підставою для відмови судом у задоволенні такої заяви, оскільки судом не встановлено обставин закінчення виконавчого провадження у справі належним виконанням судового рішення, а також тому, що у протилежному випадку правонаступник стягувача - сторони виконавчого провадження, набувши таке право згідно з договором про відступлення права вимоги в порядку статті 512 ЦК України, позбавляється можливості та права реалізувати таке право у виконавчому провадженні у порядку, передбаченому Законом України "Про виконавче провадження". Аналогічна правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 10/56-08.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду першої інстанції не спростовують і не впливають на їх правильність.

Обґрунтовуючи судове рішення, апеляційний суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб,прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права та має бути законним і обгрунтованим.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні

Ухвала суду першої інстанції відповідає вищезазначеним вимогам і доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущено порушення матеріального та процесуального права, які призвели або могли б призвести до неправильного вирішення спору

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 14 березня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

У разі якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 травня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді: