Справа № 404/2269/18
Номер провадження 2/404/2129/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2019 року м. Кропивницький

Кіровський районний суд м.Кіровограда в складі:

головуючої судді -Панфілової А.В.

при секретарі - Проскурні О. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження в м.Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: інспектор роти №4 батальйону Управління патрульної поліції в м.Кропивницький ДПП НП України Філіпчік Олександр Олександрович, Управління патрульної поліції у м.Кропивницький ДПП про стягнення моральної шкоди, завданої посадовою особою органу державної влади,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася з позовом до відповідача про стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом безспірного списання коштів з відповідної бюджетної програми 5584,50 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначено, що 20 лютого 2018 року приблизно о 11 год. 20 хв., керувала автомобілем VOLKSWAGEN TOUAREG, державний номер НОМЕР_1 , в місті Кропивницькому по вулиці Михайлівська. Згодом, було зупинено працівниками поліції, з якого до неї підійшли декілька працівників поліції, прізвища котрих не запам`ятала через їх чисельність.

Інспектори звинуватили у здійсненні порушення Правил дорожнього руху, а саме користувалась засобами зв`язку під час руху транспортного засобу та не надала інспекторові поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згодом із отриманої копії постанови серія ВР №046460, зрозуміла, що цього дня інспектор роти №4 батальйону Управління патрульної поліції в м. Кропивницький Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, лейтенант поліції Філіпчік Олександр Олександровича відносно неї виніс рішення про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн.

Зі змісту постанови з`ясувалось, що її визнано виною у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого частиною 1 статті 126 КУпАП, а саме за те «... водій керуючи т.з. під час руху транспортного засобу користувався засобами зв`язку тримаючи їх у руках, а саме розмовляла по мобільному телефону та при перевірці документів не мала при собі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних т.з. чим порушила п.п. 2.9. «д» та 2.1. «ґ» ПДР України.».

26 березня 2018 року Кіровським районним судом м. Кіровограда прийнято рішення у справі №404/1132/18 згідно якого визнано протиправною та скасовано постанову серії ВР №046460 від 20 лютого 2018 року винесену інспектором роти №3 батальйону Управління патрульної поліції в м. Кропивницький Департаменту патрульної поліції Національної поліції України Філіпчік Олександром Олександровичем (вул.Панфіловців,22-Б м. Кропивницький) по справі про адміністративне правопорушення про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн. за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1ст. 126КУпАП.

Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за порушення ч. 1 ст. 126 КУпАП закрито. Вищезазначене рішення суду набрало законної сили у встановленому законом порядку - 06 квітня 2018 року.

Ззаначається, що , вирішуючи спір про відшкодування шкоди, завданої внаслідок безпідставного притягнення до адміністративної відповідальності, суд не оцінює обставини дії учасника, котрого притягнуто до адміністративної відповідальності, оскільки оцінку його діям вже було надано судом під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, дії якого суд не повноважний переоцінювати в рамках даної справи, предмет якої стосується виключно цивільно-правової відповідальності винної особи, за дії якої несе відповідальність держава.

Таким чином аналіз вищезазначеного рішення суду дає правові підстави для висновку, що в результаті неповного встановлення всіх обставин справи, а також грубого порушення вимог КУпАП, Інспектором роти №3 батальйону Управління патрульної поліції в м. Кропивницький Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, лейтенантом поліції Філіпчік Олександром Олександровичем, фактично безпідставно прийнято рішення про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Визнавши особу винною у вчинені адміністративного правопорушення за ст.126 КУпАП уповноваженими на те посадовими особами Національної поліції, по своїй суті є своєрідним способом пред`явлення такій особі підозри у вчиненні інкримінованого їй правопорушення, обґрунтованість якої перевіряє суд, наділений правом розглядати справи даної категорії.

Таким чином, визначаючи межі перебування, під судом, слід виходити з дати визнання винним в адміністративному правопорушення, тобто 20 лютого 2018 року та до моменту набрання законної сили постановою суду від 26.03.2018 року, тобто до 06 квітня 2018 року, що складає один місяць та 17 днів.

Виходячи з положень ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» розмір встановленої мінімальної заробітної плати у 2018 році становить 3 723,00 грн. за кожен місяць.

Таким чином за час перебування ОСОБА_1 , під підозрою у вчиненні адміністративного правопорушення, розмір моральної шкоди становить 5584,50грн., з наступного розрахунку: 1 міс. X 3723,00 + 1861,5 (сімнадцять днів), а тому просить задовольнити позов повністю.

До судового засідання представник третьої особи Управління патрульної поліції у м.Кропивницький ДПП надав пояснення щодо позову з посиланням, що згідно ч.1 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, а в даному випадку належних та допустимих доказів порушення його прав позивачем до суду надано, судом у встановленому законом порядку дії чи бездіяльність працівників поліції такими, що порушили права позивача не визнано.

Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає у фізична болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або інші ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близькі родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно положень ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 статті 1167 ЦК України, встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або

смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження,

незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного

застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного

накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт:

Штраф до такого переліку не входить!

Відповідно до положень зазначеної статті, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювана.

Судова практика при цьому виходить із положення, що "відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вині останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяній позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого вії при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішенні спору" (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 199? року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування морально (немайнової) шкоди").

Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової )шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явиш заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльність інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку із ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку із незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми та при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до положень ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування., якщо особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Як передбачено ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 2 статті 1166 ЦК України закріплено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Що стосується постанови у справі про адміністративне правопорушення, то статтею 56 Конституції України та ст. 1174 ЦК України закріплено принцип відповідальності держави або місцевого самоврядування за шкоду, завдану юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, яка відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, умовою застосуванням судом цивільно-правової відповідальності за вказаною правовою нормою, яка поширюється на не договірні зобов`язання, що виникають із правопорушень (деліктні) правовідносини, є встановлення факту неправомірності рішення, дії чи бездіяльності службової або посадової особи зазначених органів.

Сам факт закриття провадження в справі про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю в діях позивача складу адміністративного правопорушення не є безумовною підставою для відшкодування моральної та матеріальної шкоди та не вказує жодним чином на неправомірність дій посадових чи службових осіб органів державної влади.

Виходячи з положень ст.ст. 15, 16 ЦПК України та ст. 17 КАС України, вирішення питання щодо правомірності рішень, дій чи бездіяльності службових або посадових осіб органів державної влади віднесено до компетенції адміністративних судів, а тому суд в порядку цивільного судочинства не може визнати правомірними чи неправомірними дії або бездіяльність службових або посадових осіб органів державної влади, як суб`єктів владних повноважень, так як визнання неправомірності дій не віднесено до компетенції цивільних судів.

Оскільки рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб вважаються правомірними, поки не встановлено протилежного, а такий факт може бути встановлено лише в порядку адміністративного судочинства, суд загальної юрисдикції не може робити висновків щодо неправомірності чи протиправності дій або бездіяльності органів державної влади стосовно складання постанови про адміністративне правопорушення.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пунктів 5 та 8 частини 1 статті 23 Закону України «Про національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань здійснює своєчасне реагування на заяви та повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події; у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Відповідно до п. 5 статті 213 КУпАП справи про адміністративні правопорушення розглядаються органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом, а тому просить відмовити в задоволенні позову повністю.

Від відповідача надано пояснення, відповідно до яких зазначено, що позов є безпідставним, дії інспектора , що призвели до негативних явищ у житті позивача не визнавались неправомірними.

Згідно ст.223 ЦПК України, суд вирішує справу розглядати за даної явки і наявних матеріалів у справі.

Судом встановлено наступні факти.

20.02.2018 року о 11 год. 20 хв. ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом VOLKSWAGEN TOUAREG, номерний знак НОМЕР_1 , в м. Кропивницькому по вул.Михайлівська, була зупинена інспекторами поліції, притягнута до адміністративної відповідальності відповідно до ч.1 ст. 126 КУпАП.

Рішенням Кіровського районного суду від 26.03.2018 року визнано протиправною та скасовано постанову серії ВР № 046460 від 20 лютого 2018 року, винесену інспектором роти №4 батальйону Управління патрульної поліції в м.Кропивницький Департаменту патрульної поліції Національної поліції України Філіпчік Олександром Олександровичем по справі про адміністративне правопорушення про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн. за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 КУпАП.

Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за порушення ч. 1 ст. 126 КУпАП - закрито.

Згідно ч. 1 ст. 81, ч. 4 ст. 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч.1 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, а в даному випадку належних та допустимих доказів порушення його прав позивачем до суду надано, судом у встановленому законом порядку дії чи бездіяльність працівників поліції такими, що порушили права позивача не визнано.

Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає у фізична болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або інші ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близькі родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно положень ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 статті 1167 ЦК України, встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або

смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження,

незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного

застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного

накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт:

Відповідно до положень зазначеної статті, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювана.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вині останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяній позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого вії при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішенні спору" (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 199? року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування морально (немайнової) шкоди").

Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової )шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явиш заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльність інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку із ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку із незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми та при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до положень ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування., якщо особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Як передбачено ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 2 статті 1166 ЦК України закріплено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Що стосується постанови у справі про адміністративне правопорушення, то статтею 56 Конституції України та ст. 1174 ЦК України закріплено принцип відповідальності держави або місцевого самоврядування за шкоду, завдану юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, яка відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, умовою застосуванням судом цивільно-правової відповідальності за вказаною правовою нормою, яка поширюється на не договірні зобов`язання, що виникають із правопорушень (деліктні) правовідносини, є встановлення факту неправомірності рішення, дії чи бездіяльності службової або посадової особи зазначених органів.

Сам факт закриття провадження в справі про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю в діях позивача складу адміністративного правопорушення не є безумовною підставою для відшкодування моральної та матеріальної шкоди та не вказує жодним чином на неправомірність дій посадових чи службових осіб органів державної влади.

Виходячи з положень ст.ст. 15, 16 ЦПК України та ст. 17 КАС України, вирішення питання щодо правомірності рішень, дій чи бездіяльності службових або посадових осіб органів державної влади віднесено до компетенції адміністративних судів, а тому суд в порядку цивільного судочинства не може визнати правомірними чи неправомірними дії або бездіяльність службових або посадових осіб органів державної влади, як суб`єктів владних повноважень, так як визнання неправомірності дій не віднесено до компетенції цивільних судів.

Оскільки рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб вважаються правомірними, поки не встановлено протилежного, а такий факт може бути встановлено лише в порядку адміністративного судочинства, суд загальної юрисдикції не може робити висновків щодо неправомірності чи протиправності дій або бездіяльності органів державної влади стосовно складання постанови про адміністративне правопорушення.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пунктів 5 та 8 частини 1 статті 23 Закону України «Про національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань здійснює своєчасне реагування на заяви та повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події; у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Відповідно до п. 5 статті 213 КУпАП справи про адміністративні правопорушення розглядаються органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позову повністю у зв`язку з його необґрунтованістю та без підставністю.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Так позивач посилається на вимоги ст.ст. 1174,1176 ЦК України щодо спеціальних підстав відповідальності за шкоду, завдану посадовою особою або службовою особою органу державної влади, що характеризується особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб та особливим способом заподіяння шкоди. Виходячи з характеру спірних правовідносин вказує, що останні регулюються спеціальним нормативно-правовим актом Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.94р., відповідно до п.4 ч.1 ст.2 та ч.1 ст.4 якого право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку , передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення.

Враховуючи зазначені вище обставини , що суд в межах розгляду цивільної справи позбавлений можливості встановити наявність неправомірних дій посадових осіб, а в інший спосіб неправомірні дії посадової особи органу державної влади встановлено не було, відсутній причинний зв`язок між діями відповідача чи посадової особи і наслідками, які настали для позивача у вигляді заподіяної шкоди, в сукупності своїй, дають можливість прийти до висновку суду щодо безпідставності та необґрунтованості позову та відмови в його задоволенні повністю.

Згідно ст. ст.134,142 ЦПК України судові витрати залишити по фактичному їх понесенні сторонами .

Враховуючи викладене та керуючись статтями статтею 56 Конституції України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», статтями 16,1166-1167,1174, ст. ст.134-142, 265,268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН- НОМЕР_2 ) до Державної казначейської служби України ( вул. Бастіонна 6, м. Київ, 01601, код ЄДРПОУ_ 37567646) треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: інспектор роти №4 батальйону Управління патрульної поліції в м.Кропивницький ДПП НП України Філіпчік Олександр Олександрович, ( вул. Панфіловців №22-б, м. Кропивницький, 25030) Управління патрульної поліції у м.Кропивницький ДПП ( вул. Панфіловців №22-б, м. Кропивницький, 25030) про стягнення моральної шкоди, завданої посадовою особою органу державної влади відмовити повністю.

Судові витрати залишити по фактичному їх понесенні сторонами.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Кропивницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення рішення .

Повний текст рішення виготовлено 19.06.19 р.

Суддя Кіровського А. В. Панфілова

районного суду

м.Кіровограда