Справа № 442/3279/18 Головуючий у 1 інстанції: Медведик Л.О.
Провадження № 22-ц/811/41/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.Б.

з участю: представника ОСОБА_1 Волоховського О.І.,

Паніва Ю.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 листопада 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТзОВ «Український центр енергоремонт» про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що купуючи 29.11.2007 року у ВАТ «Львівенергоремонт» виробничі будівлі на АДРЕСА_1 Львівської АДРЕСА_2 , відповідач усвідомлював, що на території підприємства ТзОВ «Українського центру енергоремонт» у санітарній зоні знаходиться його житловий будинок, проте свідомо не вжив і на даний час не вживає заходів щодо відмежування його житлового будинку огорожею від своєї території. Вказував, що неодноразово звертався до відповідача з заявами та проханнями про відгородження парканом його житлового будинку, однак такі залишались без відповіді. 31.05.2016 року він отримав лист від відповідача про те, що підприємство зобов`язується встановити паркан та у нього буде власний вихід і проїзд на територію, де знаходиться житловий будинок, який не буде проходити через територію підприємства ТзОВ «УЦЕ», однак на даний час відповідачем паркан не встановлено, у зв`язку з чим він змушений звернутись в суд.

Оскаржуваним рішенням суду в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТзОВ «Український центр енергоремонт» про зобов`язання вчинити певні дії (відмежувати парканом житловий будинок з санітарної зони території ТзОВ «Український центр енергоремонт») та стягнення моральної шкоди відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , вважає таке незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, без встановлення фактичних обставин справи. Вказує, що судом порушено права та інтереси третьої особи ОСОБА_2 на заїзд та виїзд з власного житлового будинку. Апелянт зазначає, що судом було розглянуто справу у відсутності Дрогобицької міської ради, яка є власником орендованої відповідачем земельної ділянки площею 1,3047 га. Звертає увагу на те, що до його будинку вільно зайти і вийти неможливо, так як існує прохідна система, прохід до житлового будинку здійснюється тільки через прохідну підприємства ТзОВ «УЦЕ» із супроводом до житлового будинку осіб, які їх відвідують, тощо. Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 листопада 2018 року та направити справу для розгляду до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 та третьої особи ОСОБА_2 . на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 1,2 ст. 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Згідно з положеннями ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01.10.2015 року за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Рішенням Дрогобицької міської ради від 20.12.2016 року надано ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в спільну сумісну власність земельні ділянки площею 0,1137 га та 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_3 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстрували право власності на вказаний будинок та земельні ділянки, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Згідно договору купівлі-продажу виробничих будівель від 29.11.2007 року ВАТ «Львівенергоремонт» передав, а ТзОВ «Український центр енергоремонт» прийняв у власність виробничі будівлі, які розташовані на земельній ділянці площею 1,470 кв.м за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до договору оренди від 27 квітня 2016 року земельна ділянка площею 13047 кв.м на АДРЕСА_1 надана в оренду ТзОВ «Український центр енергоремонт».

Згідно ст.91 ЗК України обов`язками власників земельної ділянки, окрім інших, є: не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства.

За змістом ч.1 ст.103 ЗК України добросусідство передбачає, що власники та землекористувачі земельних ділянок мають обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їхнього цільового призначення, за яких власникам і землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей, і які не перешкоджають їм використовувати земельні ділянки за цільовим призначенням (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Статтею 104 ЗК України передбачено право власника земельної ділянки вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров`я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше.

Відповідно до ст.108 ЗК України, коли сусідні земельні ділянки відокремлені рослинною смугою, стежкою, рівчаком, каналом, стіною, парканом або іншою спорудою, то власники цих ділянок мають право на їх спільне використання, якщо зовнішні ознаки не вказують на те, що споруда належить лише одному з сусідів. Власники сусідніх земельних ділянок можуть користуватися межовими спорудами спільно за домовленістю між ними Витрати на утримання споруди в належному стані сусіди несуть у рівних частинах. До того часу, поки один із сусідів зацікавлений у подальшому існуванні спільної межової споруди, вона не може бути ліквідована або змінена без його згоди.

Спільні межові споруди використовується згідно із положенням глави 26 ЦК України «Право спільної власності».

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем, всупереч вимогам ст.81 ЦПК України, не надано безспірних доказів на підтвердження порушення охоронюваних законом прав.

Крім того, вищевказаними положеннями закону не визначено обов`язок суміжних землекористувачів виготовлення межових споруд, облаштування для інших осіб проходів та проїздів, а тому підстав для покладення на відповідача судовим рішенням вказаного обов`язку немає.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом порушено права та інтереси третьої особи ОСОБА_2 на заїзд та виїзд з власного житлового будинку є голослівними та не підтверджені жодними доказами. Крім того, рішення суду ОСОБА_2 в апеляційному порядку не оскаржував.

Відповідно до 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною першою ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з відсутності вини відповідача та відсутності ознаки протиправності його дій.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 06.06.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.