Справа № 755/4069/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" травня 2019 р. м. Київ

Дніпровський районний суд міста Києва в складі головуючого судді Марфіна Н. В.., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації за місцем проживання, та зобов`язати вчинити певні дії, -

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 , звертаючись з позовом до суду, просила визнати ОСОБА_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 ; зняти ОСОБА_2 з реєстраційного обліку місця проживання; та витребувати від відповідача правовстановлюючі документи на квартиру АДРЕСА_1 .

Обгрунтовуючи підстави звернення з цим позовом до суду, позивач посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_3 , за своє життя ОСОБА_3 складено заповіт від 25 вересня 2015 року, відповідно до змісту якого, останній заповів на випадок своєї смерті квартиру АДРЕСА_1 своїй доньці ОСОБА_1 .. Позивач зазначає, що у зв`язку з тим, що оригінал правовставлювального документу знаходиться у відповідача, вона позбавлена можливості звернутись до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва на спадщину. Крім того, позивач вважає, що, оскільки до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, позивач набула прав володіти, користуватись, та розпоряджатись спадковим майном, та зважаючи на те, що відповідач чинить перешкоди у праві володінні спадковим майном, позивач вимушена звернутись з даним позовом до суду.

На підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 18 березня 2019 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву у відповідності до ст.274 ЦПК України.

Ухвалою цього ж суду від 18 березня 2019 року, заяву представника позивача про забезпечення позову повернуто заявнику.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 02 квітня 2019 року, узадоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову - відмовлено.

Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

У відповідності до ст.ст.174, 178 ЦПК України відповідач надав до суду пояснення на позовну заяву, відповідно до яких просить відмовити у задоволенні позовних вимог, та вказала, що вона разом з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 проживали разом з 1984 року по день смерті однією сім`єю без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_1 . Під час спільного сімейного життя, у спірній квартирі було зроблено капітальний ремонт за спільні кошти. 25 вересня 2003 року ОСОБА_3 було складено заповіт на випадок своєї смерті, відповідно до змісту якого, останній заповів АДРЕСА_1 в рівних частинах на свою доньку ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 .. Після смерті ОСОБА_3 , відповідач звернулась до Десятої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак, їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не було надано документів, які б підтверджували родинні стосунки з ОСОБА_3 , того ж дня відповідач дізналась про існування іншого заповіту від 25.09.2015 року, дійсність якого, на даний час оскаржується в судовому порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

За змістом ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цією статтею також визначено певні гарантії прав приватних осіб у випадку втручання держави в їхні права.

Згідно зі стст.13, 41 Конституції держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Крім того, в Україні відносини, пов`язані із набуттям, зміною, припиненням права власності та його захистом, зокрема, регулюються Цивільним і Господарським кодексами.

Згідно з ч.1 ст.316 Цивільного кодексу правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 цього кодексу визначено зміст права власності, який полягає в тому, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

До регламентованих ЦК способів захисту права власності належать:

- визнання права власності (ст.392);

- витребування майна із чужого незаконного володіння, у тому числі від добросовісного набувача (стст.387, 388);

- усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (ст.391);

- заборона вчинення дій, які порушують право власності, або вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ст.386);

- визнання незаконним правового акта, що порушує права власника (ст.393);

- зобов`язання повернути потерпілому безпідставно набуте майно (стст.1212, 1213) та інші.

Відповідно до частини першої ст.383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва.

Як встановлено судом, не заперечується сторонами по справі, ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є власником квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно довідки КП Керуюча дирекція Дніпровського району «Житлова ремонтно - експлуатаційна організація №4», за адресою: АДРЕСА_1 , прописані: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4, з 2009 року (а.с.17).

Згідно положень частин другої ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 Цивільного кодексу України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. (ст. ст. 379, 382 Цивільного кодексу України).

Права власника житлового будинку квартири визначені у ст. 383 Цивільного кодексу України та ст.150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.156 Житлового кодексу України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Таким чином, виходячи з положень ст.ст. 15,16, 386, 391 ЦК гарантовано власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому.

У відповідності до положень норм статей 16,391,386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Відповідно до ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Звертаючись з позовом до суду, позивачем пред`явлено вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , з посиланням на застосування до відносин, які виникли між сторонами спору, положень ст. 317, 386, 391, Цивільного кодексу України, посилаючись на те, що її батьком, ОСОБА_3 складено заповіт від 25 вересня 2015 року, відповідно до змісту якого, останній заповів на випадок своєї смерті квартиру АДРЕСА_1 своїй доньці ОСОБА_1 , вказуючи на те, що оригінал правовставлювального документу знаходиться у відповідача, позивач позбавлена можливості звернутись до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва на спадщину, в той же час, оскільки до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, позивач набула прав володіти, користуватись, та розпоряджатись спадковим майном

Як встановлено ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 вересня 2015 року, ОСОБА_3 складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори, відповідно до якого ОСОБА_3 на випадок своєї смерті заповів ОСОБА_1 належну йому на праві власності житлову квартиру АДРЕСА_1 .

В той же час, як вбачається з письмових пояснень відповідача, доданих до матеріалів справи, дійсність заповіту, складеного 25 вересня 2015 року ОСОБА_3 , посвідченого державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори на даний момент оскаржується в судовому порядку, крім того, в матеріалах справи наявний інший заповіт від 25 вересня 2003 року, який складено ОСОБА_3, яким, останній заповів АДРЕСА_1 в рівних частинах на свою доньку ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 ..

Відповідно до положень частини першої, третьої та п`ятої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Фактичний вступив управління або володіння будь-якою частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадкової маси.

Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Прийняття спадщини - це не обов`язок спадкоємців, а їх право.

Згідно положень статті 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Як передбачено п.4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Конституція України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. ( ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України)

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтведжують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. (ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України)

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. (ч.2 ст.78 Цивільного процесуального кодексу України)

За наведених обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про визнання ОСОБА_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 , та витребування від відповідача правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів про те, що позивач звернулась до відповідної нотаріальної контори у визначеному законом порядку з заявою про прийняття спадщини, за результатами розгляду якої, державним нотаріусом було видано свідоцтво про спадкування за заповітом, а у випадку, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, позивач має право на застосовування виняткового способу захисту щодо визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку.

Виходячи з предмету позовних вимог, позивачем окремо пред`явлено позовні вимоги про зняття з реєстраційного обліку місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи із того, що Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 72, 116, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України).

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. ( ст.2 Цивільного процесуального кодексу України)

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.. (ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації за місцем проживання, та зобов`язати вчинити певні дії, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, у зв`язку ухваленням судом рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись ст.47 Конституції України, ст.ст. 311, 321, 379, 382, 383, 386, 391 Цивільного кодексу України, ст.ст. 150, 156 Житлового кодексу України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07.02.2014 за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ст.ст.1, 4, 10, 11, 57, 58, 60, 88, 208, 209, 212-215, 218, 224-226 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації за місцем проживання, та зобов`язати вчинити певні дії - відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 28.05.2019 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 );

Відповідач - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 );

С у д д я