КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 368/1890/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Шевченко І.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шебуєвої В.А.,

суддів Оніщука М.І., Крижанівської Г.В.,

секретар Майданець К.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 11 липня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, пені та процентів за користування позикою в зв`язку з невиконання грошових зобов`язань та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним,-

в с т а н о в и в:

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, пені та процентів за користування позикою у зв`язку з невиконання грошових зобов`язань. Зазначила, що 01 жовтня 2010 року між нею та ОСОБА_1 був укладений письмовий договір позики, відповідно до умов якого вона надала ОСОБА_1 позику в сумі 8000 доларів США для будівництва автомагазину та станції монтажу автошин в м .Кагарлику по вул.Фрунзе , на місці тимчасового торгівельного павільйону, строком до 01 жовтня 2011 року із щомісячною сплатою процентів в розмірі 2%. На порушення умов договору ОСОБА_1 з 01 жовтня 2010 року до лютого 2012 року проценти за користування грошовими коштами не сплачувала, не розпочала будівництво автомагазину та станцію монтажу автошин. Протягом 2011 року та по даний час вона пред`являла ОСОБА_1 усні вимоги щодо повернення позики, на що остання сплатила 12500 грн., що за курсом НБУ в день сплати склало 1564,29 доларів США (03 лютого 2012 року - 8000 грн., що за курсом НБУ складає 1001,29 доларів США; 06 червня 2012 року - 2000 грн., що за курсом НБУ складає 250,23 доларів США; 26 липня 2012 року - 1500 грн., що за курсом НБУ складає 187,66 доларів США та 14 серпня 2012 року - 1000 грн., що за курсом НБУ складає 125,11 доларів США). За листопад - грудень 2010 року та січень - липень 2011 року ОСОБА_1 проценти сплачені повністю. За серпень 2011 року залишилась заборгованість в сумі 35,71 доларів США. Більше будь-яких платежів відповідачка не здійснювала. ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_1 основну суму заборгованості за договором позики, що складає станом на 18 січня 2016 року у розмірі 195 063,69 грн., проценти за користування позикою у розмірі 209 903,48 грн., пеню за порушення зобов`язання за договором позики у розмірі 71 393,31 грн.

ОСОБА_1 звернулася з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним. Зазначила, що не отримувалися кошти від ОСОБА_2 , не була з неюзнайомаі ніколи її не бачила. Договір позики від 01жовтня 2014 року був підписаний нею під тиском та погрозами.Вона не здійснювала жодних платежів в рахунок погашення заборгованості.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 19 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договір позики від 01 жовтня 2014 року.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 09 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 19 лютого 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 30 травня 2018 року рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 19 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 09 листопада 2016 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 11 липня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 основну заборгованість за договором позики, що складає грошову суму коштів станом на 18 січня 2016 р. у розмірі 195 063,69 грн., проценти за користування позикою, що складає грошову суму коштів на 18 січня 2016 р. у розмірі 209 903,48 грн, пеню за порушення зобов`язання за договором, що складає грошову суму коштів у розмірі 71393,31 грн., а також судові витрати в сумі 3654,00 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики від 01.10.2014 р. недійсним відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її зустрічний позов про визнання недійсним договору позики. Посилається на те, що відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» надання ОСОБА_2 позики під проценти є фінансовою послугою з отриманням прибутку. Суд не з`ясував чи може ОСОБА_2 надавати фінансові послуги, чи має вона статус фінансової установи та відповідну ліцензію на здійснення діяльності у сфері фінансових послуг. Вважає, що суд незаконно стягнув з неї пеню в розмірі 71 393,31 грн., посилаючись на Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань». Даний Закон не поширюється на фізичних осіб.

В судове засідання сторони та їх представники не з`явилися, повідомлені про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у їх відсутність.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 01 жовтня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 надала ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 8000 доларів США, а ОСОБА_1 зобов`язалася прийняти позику і повернути її до 01 жовтня 2011 року, сплатити проценти за весь термін надання грошових коштів у строк та розмірах, що обумовлені умовами цього договору. Щомісячний розмір відсотків за цим договором складає 2 % від розміру позики. Сплата процентів здійснюється щомісячно готівковими коштами позичальників не пізніше 1 числа місяця, наступного за місяцем, в якому такі проценти повинні бути нараховані.

Пунктом 5 договору позики визначено, що у випадку порушення своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, визначену цим договором та чинним законодавством.

При порушенні позичальником строку повернення позики, вказаного у пункті 4.3 договору позики, він повинен сплатити позикодавцю пеню в розмірі 0,1 % від розміру позики за кожний день прострочення повернення позики. При цьому пеня на проценти не нараховується.

З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання договору позики від 01.10.2014 р. та задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за вказаним договором.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування вказаного рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК України).

При цьому, за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК України).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Вказані вище висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року № 6-2789цс16.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення фізико-хімічної експертизи матеріалів документів № 1173 від 09.04.2015 року встановлено, що вік підписів від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в договорі позики від 01.10.2010 року, не відповідає визначеній в ньому даті. Визначення абсолютного часу виготовлення відбитків печаток та печатних текстів в договорі позики від 01.10.2010 року, укладеному між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , фізико-хімічними методами не уявляється можливим, що зумовлено хімічним складом зазначених матеріалів. Підписи від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в договорі позики від 01.10.2010 року, виконано в період: жовтень 2013 року - березень 2011 року. Встановити, чи в один період часу були виконані записи, підписи, відбитки печаток в договорі позики від 01.10.2010 року, укладеному між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , не виявляється можливим, в зв`язку з неможливістю визначення абсолютного віку відбитків печаток та тексту. Рукописні дописки та записи до підписів, відбитків печаток в договорі позики від 01.10.2010 року, укладеному між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , відсутні.

Разом з тим, як встановлено судом, саме ОСОБА_1 підписала договір позики від 01 жовтня 2010 року. Договір позики містить розписку ОСОБА_1 про отримання у борг 8 000 доларів США.

ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження безгрошовості договору позики від 01.10.2014 р. та на підтвердження того, що зміст вказаного договору суперечить вимогам закону.

Враховуючи положення ст. ст. 1046, 1047, 1051 ЦК України, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики та стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на положення Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також на те, що позивачка не є суб`єктом надання фінансових послуг та не має відповідної ліцензії, оскільки договір позики був укладений між фізичними особами, що не заборонено законом.

Укладення договору позики між фізичними особами не є наданням фінансової послуги та не потребує наявності у позикодавця відповідної ліцензії.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги щодо безпідставності стягнення судом пені.

Апелянт посилався на те, що у суду були відсутні підстави для застосування положень Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань». Як вбачається зі змісту рішення, пеня за прострочення повернення позики нарахована і стягнута судом на підставі п. 5.4. договору позики.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 11 липня 2019 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач Шебуєва В.А.

Судді Оніщук М.І.

Крижанівська Г.В.