Справа № 463/642/18 Головуючий у 1 інстанції: Стрепко Н.Л.
Провадження № 22-ц/811/445/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справа Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в письмовому провадженні, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2018 року, постановлене в складі головуючого судді Стрепка Н.Л., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про розірвання договору банківського вкладу, стягнення грошових коштів та трьох відсотків річних , -

в с т а н о в и л а:

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення грошових коштів в сумі 1 218, 19 доларів США, з яких 1 092, 82 долари США сума боргу та 125, 67 доларів США - три відсотки річних.

Позов мотивував тим, що 27 березня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір № SAMDN2230 про надання банківських послуг. Відповідно до п. 2 договору 7 березня 2014 року ним зроблено внутрішній переказ зі своєї картки НОМЕР_2 на іншу свою картку НОМЕР_3 через «Приват24» у сумі 1 200 доларів США. 19 березня 2014 року о 15:36 ОСОБА_1 намагався здійснити банківську операцію через «Приват24» по переказу власних коштів між своїми рахунками з картки НОМЕР_4 картку НОМЕР_5 у сумі 5 доларів США, однак даний платіж був заблокований з приміткою «платежі по кримських філіях заборонені». Аналогічна ситуація мала місце 16 квітня 2014 року о 16:05, коли позивач намагався здійснити банківську операцію по переказу 1 080 доларів США між зазначеними вище рахунками. Зазначає, що ним неодноразово скеровувалися письмові заяви до ПАТ КБ «Приватбанк» щодо розблокування та переказу власних дебетових коштів з рахунку картки НОМЕР_3 , однак у задоволенні таких йому було відмовлено. Крім того, у заяві від 10 жовтня 2017 року ним було скеровано доручення до банку щодо розблокування його коштів у сумі 1 092, 82 долари США та переказу таких на нову відкриту картку за № НОМЕР_3, однак відповідачем дана заява була залишена без уваги. Відтак, ПАТ КБ «Приватбанк» продовжує користуватися грошовими коштами ОСОБА_1 у розмірі 1 092, 82 долари США, що були внесені останнім шляхом переказу на дебетову картку. Таке користування відбувається всупереч волі ОСОБА_1 , відтак ПАТ КБ «Приватбанк» має виплатити йому 3% річних, починаючи з 19 березня 2014 року, що на день звернення до суду з позовом становить 125, 67 доларів США. З урахуванням наведеного, просить позов задовольнити.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Розірвано договір про надання банківських послуг № SAMDN2230, укладений між ОСОБА_1 та Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» від 24 жовтня 2011 року.

Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1 092 , 82 долари США (одно тисяча дев`яносто два долари США вісімдесят два центи США).

Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 1 500, 00 грн. (одна тисяча п`ятсот грн. 00 коп.).

Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 1 409, 60 грн. (одна тисяча чотириста дев`ять грн. 60 коп.).

В задоволені позову в частині вимог про стягнення з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 трьох відсотків річних в розмірі 125, 67 (сто двадцять п`ять доларів США шістдесят сім центів США) та 90, 81 (дев`яносто грн. 81 коп.) - відмовлено.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2018 року в частині задоволення позовних вимог оскаржив відповідач ПАТ КБ «Приватбанк», подавши апеляційну скаргу.

Вважає, що ухвалене рішення судом першої інстанції в частині задоволених позовних вимог не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, а обставини справи - такими, що в повній мірі судом не встановлені та недосліджені.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що надані позивачем докази (письмові та електронні) не відповідають вимогам ст. 83, 95, 100 ЦПК України, оскільки не надані в оригіналі, подані у копіях, які належним чином не завірені підписом без зазначення дати такого засвідчення, паперові копії електронних доказів (збережені сторінки з Приват- 24 та електронні виписки) не надані в оригіналі, відповідно до вимог ст. 100 ЦПК України, не містять інформацію про місце знаходження оригіналу доказу. Відповідно, відповідач ставить під сумнів відповідність наданих копії доказів оригіналу та звертає увагу суду на те, що докази на які посилається позивач, мають бути надані ним виключно в оригіналі, а належно завірені копії - відповідачу.

Зазначає, що грошові кошти на які посилається позивач, не є банківським депозитним вкладом, а були перераховані на звичайний поточний рахунок, а тому в даному випадку мають бути застосовані строки позовної давності, тобто в 3 роки. Тому заявлені позовні вимоги щодо стягнення з відповідача залишку грошових коштів на рахунку є необґрунтованими та належним чином не підтверджені, оскільки позивач пропустив строки позовної давності.

Щодо наданого позивачем розрахунку витрат на професійну правничу допомогу, то вважає цю вимогу такою, що належним чином не підтверджена, а заявлена сума орієнтованих витрат на правничу допомогу взагалі не доведена. Позивач, відповідно до ст. ст. 134, 137 ЦПК України повинен надати суду (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які він вже поніс та які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, а також детальний опис виконаних робіт/послуг з надання правничої допомоги.

Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 зазначає про безпідставність та необґрунтованість апеляційної скарги, викладені в ній вимоги не відповідають чинному законодавству. Вважає рішення Личаківського районного суду м. Львова у справі № 463/642/18 таким, що відповідає вимогам законності та обґрунтованості, а обставини справи - такими, що у повній мірі судом встановлені та досліджені. Зазначає, що під час розгляду справи у судовому засіданні був присутній представник відповідача, де були досліджені судом всі письмові оригінали доказів, електронні оригінали доказів та надана фізично картка за № НОМЕР_4. Під час дослідження письмових та електронних доказів позивачем було надано суду письмовий оригінал довідки від 19.03.2018 року з підписом і мокрою печаткою керівника філії ЗГРУ КБ «Приватбанк», де відображено залишок у розмірі 1 092 дол. США 82 центи США по картці НОМЕР_3 , пластиковий оригінал картки НОМЕР_3 та інші оригінали, жодних заперечень під час дослідження доказів представник відповідача не подав.

Крім того, судом було встановлено, що позивач неодноразово звертався до ПАТ КБ «Приватбанк» з вимогою про повернення спірних коштів, однак з наданих Банком відповідей вбачається, що діяльність ПАТ КБ «Приватбанк» на території АР Крим вимушено припинена.

Суд першої інстанції під час аналізу матеріалів справи, прийшов до правильного висновку, що був укладений договір банківського рахунку, що вбачається із представленої суду анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, відповідно до якої позивач уклав з банком договір про надання банківських послуг та отримав дебетову особисту картку.

Виходячи з наведеного, суд перевірив всі обставини справи, дослідив, надав належну правову оцінку та відобразив її в рішенні суду від 18.12.2018 року.

Щодо застосування строку позовної давності, то термін позовної давності можливо враховувати від вчиненої дії відповідача, а саме з відповіді від 04.04.2015 року, з якого вбачається, що термін позовної давності не сплив. Окрім того зазначає, що договір про надання банківських послуг між ОСОБА_1 та АК КБ «Приватбанк» не містить такої умови договору як строк дії договору, такий не був розірваний та визнаний недійсним або нікчемним станом на момент звернення до суду з позовом. В судовому засіданні представник відповідача визнав ту обставину, що даний договір є чинний. Це підтверджується інформацією на офіційному сайті відповідача. Тому, враховуючи наведене, термін позовної давності за позовними вимогами не сплив.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач також вказує, на підставі виставленого рахунку №11 від 20.03.2018 року за правову допомогу (консультування з питань підготовки відповіді на відзив у цивільній справі 463/642/18) позивачем було оплачено кошти в сумі 1 500 грн., що підтверджується копією квитанції №0.0.992612649.1 від 20.03.2018 року, тому мотиви апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду, з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції, без повідомлення учасників справи. Таким чином, дана справа, у якій переглядається рішення суду по справі з ціною позову 1 218, 49 доларів США, що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.

В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у ч. 13 ст. 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами ( у письмовому провадженні), а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 24 жовтня 2011 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», який змінив назву та організаційно-правову форму з Публічного акціонерного товариства на Приватне акціонерне товариство, був укладений договір про надання банківських послуг за № SAMDN2230, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав у користування дебетову особисту картку за № 4405-1954-6313 (а.с. 6).

7 березня 2014 року ОСОБА_1 здійснено переказ з картки за № НОМЕР_5 на картку за № НОМЕР_3 грошових коштів у сумі 1 200 доларів США, що стверджується квитанцією (платіжним дорученням) №Р24А73225 від 7 березня 2014 року, відповідно до якого кошти надійшли у відділення ПАТ КБ «Приватбанк» у м. Сімферополь, АР Крим (а.с. 14, 74).

Факт переказу коштів в сумі 1 200 доларів США підтверджується і довідками - виписками від 09.10.2017 року та 19.03.2018 року, виданими відповідачем, які містять відтиск печатки і підпис уповноваженого представника банку (а.с. 8, 67) .

В подальшому, а саме: 19 березня 2014 року та 16 квітня 2014 року позивачем було здійснено спроби здійснити переказ внесених раніше дебетових коштів з картки за № НОМЕР_3 на картку за № НОМЕР_5 , однак такі операції були заблоковані відповідачем з відміткою «платежі по кримських філіях заборонені», що унеможливило отримання ОСОБА_1 . власних коштів (а.с. 12 -16).

Крім того, ОСОБА_1 неодноразово звертався до ПАТ КБ «Приватбанк» з вимогами про повернення йому спірних коштів, однак з наданих ПАТ КБ «Приватбанк» відповідей від 8 травня 2015 року за № 20.1.0.0./7-20150505/4385, 29 червня 2016 року за № 20.1.0.0./7-20160830/4320, 31 серпня 2017 року за №20.1.0.0./7-20170817/3975 вбачається, що діяльність ПАТ КБ «Приватбанк» на території АР Крим вимушено припинена (а.с. 19, 21, 22).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір банківського вкладу.

Проте, зважаючи на встановлені судом обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» було укладено договір банківського рахунку, що вбачається з представленої суду анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, відповідно до якої позивач уклав з банком договір про надання банківських послуг та отримав дебетову особисту картку (а.с.6).

У рішенні у справі «Zolotas проти Греції (№ 2)» Європейський суд з прав людини зазначив, що «…якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунка може добросовісно очікувати, щоб вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, щоб він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаного з ними права. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави»

Відповідно до пункту 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам поточні рахунки за договором банківського рахунка.

Договір банківського рахунку та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі. Один примірник договору зберігається в банку, а другий банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9 Інструкції № 492).

Згідно з пунктом 1.16 Інструкції № 492 днем відкриття поточного рахунка клієнта вважається дата, що зазначена на заяві про відкриття цього рахунка в розділі «Відмітки банку».

Пунктом 1.19 Інструкції № 492 передбачено, що тексти заяви про відкриття поточного рахунку та картки із зразками підписів (за потреби) можуть бути зазначені в договорі банківського рахунку між банком і клієнтом - фізичною особою за довільною формою, але із збереженням реквізитів, передбачених у відповідних додатках до цієї Інструкції.

Операції за рахунками здійснюються з урахуванням особливостей, визначених Інструкцією № 492, Положенням про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 19 квітня 2005 року № 137 (із змінами) (далі - Положення), та відповідними нормативно-правовими актами Національного банку України.

Відповідно до пункту 4.14 Положення емітенти платіжних карток зобов`язані в порядку та строки, визначені договором, надавати клієнтам виписки про рух коштів на їх картрахунках за операціями, що виконані клієнтами та їх довіреними особами.

Виписка про рух коштів на картрахунку може надаватися клієнту безпосередньо в банку, надсилатися поштою, електронною поштою, у вигляді текстового повідомлення на мобільний телефон, через банкомат тощо.

Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій чи електронній формі) за картковими рахунками клієнтів обумовлюються у договорі банківського рахунка, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунка.

Результат аналізу зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що укладення договору банківського рахунка під час відкриття банком карткового рахунка клієнту є обов`язковим, а надання володільцем такого рахунка виписки (у паперовій чи електронній формі) про рух (наявність) коштів на його картрахунках за операціями слугує доказом укладення такого договору.

В обґрунтування заявленого позову позивачем також було надано і виписки сформовані за допомогою програми "Приват-24", які відповідно до статей 76 - 85, 89 ЦПК України є належними та допустимими доказами існування договірних правовідносин між сторонами.

Суд першої інстанції в обґрунтування прийнятого рішення вірно зазначив, що з платіжного доручення № Р24А73225 від 7 березня 2014 року, яке видано відповідно до пункту 23 глави 2 розділу IV Інструкції «Про ведення касових операцій банками в Україні», затвердженої Постановою Правління Національного Банку України від 1 червня 2001 року №174, яка була чинною на момент здійснення ОСОБА_1 банківської операції з перерахунку коштів, вбачається, що ОСОБА_1 вніс грошові кошти в сумі 1 200 доларів США у відділення ПАТ КБ «Приватбанк» у м. Сімферополь, АР Крим (а.с. 74), а відтак, таке платіжне доручення є документом, що підтверджує внесення готівки за договором банківського рахунка.

З протоколів судових засідань вбачається, що судом першої інстанції було досліджено всі письмові оригінали доказів, електронні оригінали доказів та надана фізично картка за НОМЕР_3.

Під час дослідження письмових та електронних доказів позивачем було надано суду: письмовий оригінал довідки від 19.03.2018 року з підписом і мокрою печаткою керівника філії ЗГРУ КБ «Приватбанк», де відображено залишок у розмірі 1092 долари США 82 центи США по картці НОМЕР_3 ; пластиковий оригінал картки НОМЕР_3 , жодних заперечень під час дослідження доказів представник відповідача не подав.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу і на те, що будучи більш сильною стороною у даних договірних відносинах, банк, всупереч передбаченому законом обов`язку доказування, на спростовування поданих позивачем доказів, ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції жодного письмового доказу не подав.

Відповідно до пункту 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з пунктом 1 статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Відповідно до частини першої статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Діяльність відокремленого підрозділу відповідача на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя було припинено постановою Правління Національного банку України від 06 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя». Згідно з пунктом 5 цієї постанови банкам, серед яких зазначено й ПАТ КБ «ПриватБанк», визначено припинити діяльність відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції, врахувавши обставини справи, вимоги наведених норм закону дійшов обґрунтованого висновку про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» належним чином не виконувало свої зобов`язання із обслуговування банківських (карткових) рахунків ОСОБА_1 , оскільки обмежило його права щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на рахунку, в результаті чого Банк зобов`язаний повернути позивачу такі кошти.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк - це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків.

Згідно з частиною третьою статті 95 ЦК України філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

З огляду на положення наведених норм законів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що припинення діяльності філії не впливає на обсяг зобов`язань банку відповідно до чинного цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Оскільки банківські (карткові) рахунки позивача були відкриті не у філії «Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк», а у ПАТ КБ «ПриватБанк», яке є юридичною особою, відповідно останній і повинен відповідати за своїми зобов`язаннями.

Під час відкриття карткових рахунків позивача філія «Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» діяла в інтересах ПАТ КБ «ПриватБанк», тому згідно зі статтями 526, 631, 651, 653, 1066 ЦК України зобов`язання із обслуговування цих карткових рахунків має виконувати саме ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридична особа. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов`язків за укладеними і дійсними договорами.

На підставі викладено колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 1092,82 долари США.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

З матеріалів справи вбачається, що договір про надання банківських послуг між ОСОБА_1 і АТ КБ «Приватбанк» не містить такої умови договору як строк дії договору.

Такий не був розірваним та визнаний недійсним або нікчемним станом на момент звернення до суду з позовом.

Крім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції представник відповідача визнав ту обставину, що даний договір є чиним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що клопотання відповідача про застосування строків давності не може бути задоволене судом.

Частинами першою, третьою статті 1075 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Частиною 2 ст. 651 ЦК України встановлено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 153 ЦК України має наслідком припинення зобов`язань сторін.

На підставі викладеного колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки АТ КБ «Приватбанк» порушено виконання зобов`язань за договором банківського рахунка, що мало наслідком неможливість позивача розпоряджатися коштами, що належать йому на праві власності, то позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвати договір № SAMDN2230 від 24 жовтня 2011 року з АТ КБ «Приватбанк» слід задовольнити.

Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 3, 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

З акту №11 приймання-передачі від 23 березня 2018 року вбачається, що 20.03.2018 року ОСОБА_1 уклав договір з ТОВ «Юридична фірма «Гончарук і партнери» про надання правової допомоги (консультація з питань підготовки відповіді на відзив в цивільній справі) вартість наданих йому послуг становить 1500, 00 гривень.

ОСОБА_1 оплатив вказані послуги, що стверджується рахунком-фактурою №11 від 20 березня 2018 року (а.с. 80, 81).

Колегія суддів приходить до переконання, що стягнення 1 500, 00 гривень за правничу допомогу на користь ОСОБА_1 є обґрунтованим, враховуючи складність справи.

Такий розмір винагороди є спів розмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

З матеріалів справи також вбачається, що позивач відповідно до положень ч.3 ст. 137 ЦПК України для визначення судом розміру витрат на правничу допомогу надану під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції подав відповідне клопотання, договір про надання правової допомоги від 20 березня 2019 року та здійснених ним витрат в розмірі 1 000, 00 грн. згідно платіжного доручення.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підставі викладеного колегія приходить до висновку про підставність вимог позивача щодо стягнення правничих витрат в суді апеляційної інстанції в сумі 1 000, 00 грн., а відтак і про їх задоволення.

Таким чином, висновки суду першої інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтом не представлено.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом, а відтак підстав для скасування ухваленого у справі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2018 рокута задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Повний текст даного судового рішення складено 03 червня 2019 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2018 року - залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» в користь ОСОБА_1 1 000 грн. 00 коп. (одна тисяча грн. 00 коп.) за надання правничої допомоги в суді апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 червня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.