ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/572/19 Справа № 203/4455/14-ц Суддя у 1-й інстанції - Казак С.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Уваров Максим Олександрович, про визнання недійсним та скасування заповіту, визнання заповіту дійсним, визнання права на спадщину за заповітом

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що з власником спірного спадкового майна - ОСОБА_3 його батька - ОСОБА_4 . пов`язували давні товариські стосунки. В квітні 2013 року ОСОБА_3 діагностували рак підшлункової залози, меланому шкіри спини. Витрати на медичні дослідження в спеціалізованих медичних закладах, ліки, догляд частково взяв на себе ОСОБА_4 В травні 2013 року ОСОБА_3 склав заповіт на позивача ОСОБА_1 З 12.12.2013 року у зв`язку із стрімким розвитком хвороби ОСОБА_3 втратив можливість самостійно обслуговувати себе, став лежачим хворим. Догляд та підтримку хворому надавали позивач та його батько. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. З інформаційної довідки із Спадкового реєстру позивачу стало відомо, що 18.01.2014 року ОСОБА_5 прибув за місцем проживання померлого з приватним нотаріусом та двома свідками, в присутності яких нотаріусом було посвідчено заповіт, відповідно до якого ОСОБА_3 заповів все своє майно ОСОБА_6 . Позивач, вважаючи, що під час складання заповіту ОСОБА_3 не усвідомлював значення своїх дій у зв`язку із тяжким перебігом хвороби, просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Уваровим М.О. 18.01.2014 року; визнати дійсним заповіт ОСОБА_3 , посвідчений 17.05.2013 року державним нотаріусом П`ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Рівною О.В. та визнати за ним (позивачем) право на спадщину за цим заповітом (а.с. 2-5 том 1).

Ухвалою суду від 26.03.2015 року відповідача ОСОБА_5 у зв`язку зі смертю останнього було замінено на його правонаступника ОСОБА_2 (а.с. 114 том 1).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Уваров Максим Олександрович, про визнання недійсним та скасування заповіту, визнання заповіту дійсним, визнання права на спадщину за заповітом - відмовлено (а.с. 104-108 том 3).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального й процесуального права та на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 11-113 том 3).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , після його смерті відкрилась спадщина.

За життя ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом П`ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори 17.05.2013 року за реєстровим №5-13, за яким заповідав всі свої права та обов`язки, а також все рухоме та нерухоме майно позивачу ОСОБА_1 .

Судом також встановлено, що 18.01.2014 року ОСОБА_3 склав другий заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Уваровим М.О. 18.01.2014 року за реєстровим №11, за яким заповідав всі свої права та обов`язки, а також все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_6 , правонаступником якого є відповідач ОСОБА_2 У зв`язку з похилим віком заповідача та у зв`язку з неспроможністю підписати заповіт, цей заповіт було посвідчено у присутності свідків - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9

Після смерті ОСОБА_3 з заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори протягом встановленого законом шестимісячного строку звернулись позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_6

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним та скасування заповіту від 18.01.2014 року, суд посилався на те, що підставою для визнання правочину недійсним, відповідно до ст.225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, тоді як позивачем не надано належних та достовірних доказів на підтвердження цього факту.

В зв`язку з цим суд вважав такими, що не підлягають задоволенню і позовні вимоги про визнання дійсним заповіту ОСОБА_3 , посвідченого 17.05.2013 року державним нотаріусом П`ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Рівною О.В. та визнання за позивачем права на спадщину за цим заповітом, посилаючись на те, що ці вимоги є похідними від вимоги про визнання недійсним та скасування останнього заповіту від 18.01.2014 року та наслідків цього.

З такими висновками суду погоджується й колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони є обґрунтованими, відповідають встановленим обставинам по справі та зроблені з дотриманням норм процесуального права з застосуванням відповідних норм матеріального права.

Так, відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею ст.1234 ЦК України визначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 , 3 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Відповідно до ст. 1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім ч. 2 ст. 1248 і ст. 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: 1) нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; 2) спадкоємці за заповітом; 3) члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; 4) особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.

Частинами 1-3 ст. 1254 ЦК України встановлено, що заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Згідно ч. 4 ст. 207 ЦК України якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє.

Відповідно до ч. 3 ст. 45 Закону України «Про нотаріат» якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено.

Відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним заповіту, позивач посилався на те, що ОСОБА_3 останній рік життя важко хворів, приймав сильнодіючі ліки, з грудня 2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 його стан різко погіршився, що сукупно вплинуло на його психічний стан, розуміння значення своїх дій і на волевиявлення. В зв`язку з цим вважав, що під час складання заповіту ОСОБА_3 не усвідомлював значення своїх дій, а первісний відповідач скористався таким станом останнього та намовив скласти заповіт на його ім`я.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи №49 від 10.12.2015 року ОСОБА_3 на момент складання та підписання заповіту 18.01.2014 року будь-яким психічним розладом не страждав. За своїм психічним станом в той період міг розуміти значення свої дій та керувати останніми.

Згідно висновку додаткової судово-психіатричної експертизи №24 від 20.10.2016 року, на момент складання та підписання заповіту 18.01.2014 року ОСОБА_3 страждав психічним розладом у вигляді синдрому потьмареної свідомості внаслідок ракової інтоксикації. За своїм психічним станом в той період не міг розуміти значення свої дій та керувати останніми.

Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.1997 року №8 при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Так, з висновку посмертної судово-психіатричної експертизи №49 від 10.12.2015 року, об`єктом її дослідження були медична документація, а саме довідка №1762 від 30.10.2014 року з КЗ «Дніпропетровський наркологічний диспансер» ДОР, довідка №14/239 від 06.11.2014 року з КЗ «Дніпропетровський спеціалізований психоневрологічний центр» ДОР, м/к №2013/152 з КЗ «ДМБКЛ №4» ДОР, м/к б№ з КЗ «ДЦПМСД №1», відповідно до якої за життя, в тому числі у період часу, найбільш близький до складання заповіту, ОСОБА_3 за медичною допомогою до психіатрів не звертався, психіатрами не оглядався, при огляді його лікарями інших спеціальностей консультації психіатрів не рекомендувались, специфічного (психіатричного) лікування не отримував.

Оцінюючи висновок додаткової посмертної судово-психіатричної експертизи №24 від 20.10.2016 року, суд звернув увагу на те, що при проведенні додаткової експертизи об`єктом її дослідження були та ж сама медична документація, а також покази допитаних під час розгляду справи свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_2 ., ОСОБА_7 ., ОСОБА_16 ., ОСОБА_9 ., ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та виходив з того, що цей висновок не містить чітких й однозначних висновків про абсолютну неспроможність ОСОБА_3 в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, не узгоджується з іншими доказами по справі.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 за життя на обліку у лікаря-психіатра не перебував, недієздатним не визнався, за медичною допомогою до психіатрів не звертався, психіатрами не оглядався, при огляді його лікарями інших спеціальностей консультації психіатрів не рекомендувались, специфічного (психіатричного) лікування не отримував.

Як вбачається з додаткової посмертної судово-психіатричної експертизи №24 від 20.10.2016 року, експерти перелічили відомості щодо лікування ОСОБА_3 та показання свідків, але ж не навели будь-яких підстав та обґрунтувань діагностування у ОСОБА_3 психічного розладу у вигляді синдрому потьмареної свідомості внаслідок ракової інтоксикації, не визначили, чи мав такий розлад постійний характер.

Суд виходив з того, що при проведенні додаткової експертизи експертами не надано оцінки поясненням свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_16 , ОСОБА_9 , ОСОБА_18 , нотаріуса ОСОБА_17, які підтвердили повну спроможність померлого розуміти значення своїх дій та керувати ними та не встановлено причин неврахування їх пояснень, в основу фактично покладено показання інших свідків, які протирічать показанням зазначених вище свідків та об`єктивно іншими матеріалами справи не підтверджується. З огляду на це, а також враховуючи, що в іншій частині висновок додаткової експертизи ґрунтується на даних тієї самої медичної документації, що досліджувалась при складанні первинного висновку експертизи №49 від 10.12.2015 року, який має протилежні висновки щодо психічного стану померлого ОСОБА_3 на момент складання заповіту, суд не прийняв до уваги висновок додаткової експертизи, вважаючи останній недостатньо обґрунтованим та таким, що не узгоджуються з іншими матеріалами справи та наявними по ній доказами.

Згідно з постановою Верховного Суду України від 29.02.2012 року у справі №6-9цс12 висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Врахувавши вищезазначені встановлені обставини, суд обґрунтовано виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, у розумінні ст. ст. 76-77, 80-81 ЦПК України, на підтвердження позовних вимог, а висновок додаткової експертизи не може бути достатнім доказом неспроможності ОСОБА_3 розуміти значення своїх дій та керувати ними при укладені 18 січня 2018 року заповіту на ім`я ОСОБА_5 , оскільки не узгоджуються з іншими матеріалами справи.

Крім того, судом враховано, що заповіт посвідчувався нотаріально та нотаріус, посвідчивши його, підтвердив таким чином, відповідно до ст.ст. 43-45 Закону України «Про нотаріат», що заповіт було вчинено саме тією особою, а також за відсутності сумнівів щодо обсягу її цивільної дієздатності та правоздатності та відсутності сумнівів щодо дійсності намірів на складання заповіту.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованими висновками суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

В апеляційній скарзі апелянтом не наведено жодного порушення норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповне їх з`ясування та інше.

Відповідно до ст. 367 ЦПК апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд необґрунтовано дійшов висновку про відсутність у ОСОБА_3 психічного розладу здоров`я, посилаючись на те, що консультації психіатрів йому не рекомендувались, тоді як лікарем ОСОБА_10 14.01.2014 року йому надавалось направлення до Дніпропетровського психоневрологічного диспансеру для обстеження, колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з наступного.

Згідно ст. 3 Закону України "Про психіатричну допомогу" кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 5 ст. 11 цього ж Закону психіатричний огляд проводиться з метою з`ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання.

Психіатричний огляд особи може бути проведено без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника у випадках, коли одержані відомості дають достатні підстави для обгрунтованого припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, або завдасть значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги.

Рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем-психіатром за заявою, яка містить відомості, що дають достатні підстави для такого огляду, яка повинна бути подана у письмовій формі та містити відомості, що обґрунтовують необхідність психіатричного огляду і вказують на відмову особи чи її законного представника від звернення до лікаря-психіатра.

Однак, матеріали справи не містять таких письмових заяв та рішень лікарів-психіатрів, крім того, як видно з матеріалів справи, ОСОБА_10 не є лікарем, який може видавати такі рекомендації медичного характеру.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: