Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/1024/19
Провадження № 2/376/716/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" травня 2019 р. Сквирський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Коваленка О.М.,

при секретарі: Ткаченко Ю.С.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Сквира Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з вищезазначеним позовом.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказує, що вона ОСОБА_1 , народилася в с. Шамраївка Сквирського району Київської області та з народження проживає у житловому будинку АДРЕСА_1 , з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 63.1 в. м., житловою площею 15.6 кв. м., та зареєстрована у ньому, з 07.04.2004 року, що підтверджується відміткою у паспорті.

У 1990 році її батько ОСОБА_2 , на своїй земельній ділянці, яка надану йому для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 , власником якого він є на підставі свідоцтва на право власності на житловий будинок від 05.08.1998 року, розпочав будівництво житлового будинку за № АДРЕСА_1 за цією ж адресою.

Право власності в Білоцерківському МБТІ на даний будинок не зареєстровано.

Починаючи з 2004 року позивачка володіє житловим будинком АДРЕСА_1 , з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 63.1 в.м., житловою площею 15.6 кв.м., добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним будинком, доглядає та утримує його, постійно робить в ньому поточний та капітальний ремонт.

З приводу користування даним житлом ніхто і ніколи претензій до позивачки не пред`являв.

У березні 2019 року вона звернулася в Бюро технічної інвентаризації та виготовила технічний паспорт на житловий будинок.

З метою отримання свідоцтва про право власності на вищевказане будинковолодіння позивачка звернулася в органи місцевого самоврядування, однак їй було відмовлено, оскільки органи місцевого самоврядування не наділені повноваженнями щодо оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна та рекомендовано вирішувати дане питання в судовому порядку.

З огляду на вищевикладене позивачка просить суд:

Визнати за нею ОСОБА_1 право власності на житловий будинком АДРЕСА_1 , з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 63.1 кв.м., житловою площею 15.6 кв.м..

Позивачка ОСОБА_2 в підготовче судове засідання не з`явилася, надала до канцелярії суду заяву та просила провести розгляд справи у її відсутність та без засобів фіксування судового засідання, позовні вимоги підтримує (а.с.24).

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі в якій зазначив, що не заперечує проти задоволення позовних вимог та просить суд на застосовувати фіксуючих засобів судового засідання (а.с.25).

Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні підготовчого судового засідання.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з вимогами ч.3,4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладання мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206,207 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитись від позову, а відповідач визнати позов на будь якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проживає у житловому будинку АДРЕСА_1 , з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 63.1 в. м., житловою площею 15.6 кв. м., та зареєстрована у ньому, з 07.04.2004 року, що підтверджується відміткою у її Паспорті Серія СМ № 105615 (а.с.6).

У 1990 році її батько ОСОБА_2 , на своїй земельній ділянці, яка надану йому для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 , власником якого він є на підставі Свідоцтва на право власності на житловий будинок від 05.08.1998 року, розпочав будівництво житлового будинку за АДРЕСА_1 . АДРЕСА_2 ).

Право власності в Білоцерківському МБТІ на даний будинок не зареєстровано.

Починаючи з 2004 року позивачка володіє житловим будинком АДРЕСА_1 , з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 63.1 в.м., житловою площею 15.6 кв.м., добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним будинком, доглядає та утримує його, постійно робить в ньому поточний та капітальний ремонт, про що не заперечує відповідач по справі в своїй письмовій заяві (а.с.25) також з приводу користування даним житлом ніхто і ніколи претензій до позивачки не пред`являв.

У березні 2019 року позивачка звернулася в бюро технічної інвентаризації та виготовила Технічний паспорт на житловий будинок (а.с.10-14).

З метою отримання Свідоцтва про право власності на вищевказане будинковолодіння позивачка звернулася в органи місцевого самоврядування, однак їй було відмовлено, оскільки органи місцевого самоврядування не наділені повноваженнями щодо оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна та рекомендовано вирішувати дане питання в судовому порядку.

По теперішній час позивачка, проживає в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , доглядає за ним, обробляє земельну ділянку, сплачує рахунки за комунальні послуги (а.с.16-20).

На сьогоднішній день позивачка продовжує проживати у вказаному житловому будинку з надвірними спорудами. Добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном.

Згідно до вимог ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). (п. 9 Постанови)

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.

При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови)

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. (п. 13 Постанови)

Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). (п. 14 Постанови)

Отже, враховуючи, що позивачка добросовісно заволоділа чужим майном і понад 10 років продовжує відкрито, безперервно проживати у житловому будинку АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами, а відповідав по справі не заперечує проти цього факту,суд вважає за можливе визнати право власності за набувальною давністю за позивачкою.

На підставі викладеного та керуючись ст.41 Конституції України,ст.ст. 2,4, 76,81,200, 206,247,258,259,263-265,354 ЦПК України, ст.. ст. 15, 16, 344 ЦК України, п.п. 9,13,14Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - задовольнити в повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 63.1 кв. м., житловою площею 15.6 кв.м.

З текстом рішення можливо ознайомитися за адресою: court.gov.ua

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції на протязі 30 днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення справи) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: О. М. Коваленко