Апеляційне провадження № 22-ц/824/6552/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи 761/7957/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Саліхова В.В., за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П..

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Державне підприємство «Сетам»,

Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська аграрно трейдингова компанія»,

Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України,

треті особи: Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк»,

ОСОБА_2 ,

Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Корпорейшн»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_3 ,

на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року, постановлену в приміщенні суду під головуванням судді Осаулова А.А., -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ДП «Сетам», ТОВ ««Українська аграрно трейдингова компанія», ВПВР ДДВС МЮУ, треті особи ПАТ «Державний експортно-імпортний банк», ОСОБА_2 , ТОВ «Бізнес Корпорейшн», про визнання електронних торгів недійсними та скасування акту про проведені електронні торги.

Разом з позовною заявою до суду надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на підстанцію трансформаторну та забороною вчиняти будь-які правочини щодо вказаного майна.

Заяву про забезпечення позову ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що предметом позову є визнання недійсними електронних торгів від 19.11.2018 року щодо реалізації та придбання ТОВ «Українська аграрно трейдингова компанія» підстанції.

Вважала електронні торги такими, що проведені з порушенням вимог ЗУ «Про виконавче провадження» за відсутності відкритого виконавчого провадження, накладення арешту чи його оцінки, та того, що державний виконавець не встановив факт належності вказаної підстанції їй на підставі договору купівлі-продажу від 22.07.2014, а не ОСОБА_2

Їй стало відомо, що підстанція може бути відчужена теперішнім власником на користь третіх осіб з метою унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову, а тому просила задовольнити заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу та, вказуючи на порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову про задоволення заяви про забезпечення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд не звернув увагу на той факт, що підстанція належала їй на час проведення електронних торгів на підставі договору купівлі-продажу від 22.07.2014, укладеного між нею та ОСОБА_2

Після проведення електронних торгів від 19.11.2018, за результатами яких підстанція перейшла у власність ТОВ «Українська аграрно-трейдингова компанія», вже у грудні 2018 року вказане майно було відчужено на користь ТОВ «Бізнес Корпорейшн». Вважає, що ці факти свідчать про те, що існує загроза невиконання можливого рішення суду на її користь, оскільки спірне майно може бути відчужено третім особам, що позбавить її права захистити свою власність в майбутньому.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник третьої особи ПАТ «Державний експортно-імпортний банк» - Мусієнко Г.І. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив ухвалу суду залишити без змін.

Від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду цивільної справи у зв`язку з її поганим самопочуттям,проте доказів на підтвердження вказаних обставин не надано. Разом з тим, безпосередньо позивач ОСОБА_1 належним чином повідомлена про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, проте в судове засідання не з`явилася,про причини неявки суд не повідомила.

Інші учасники справи в судове засідання також не з`явилися,про розгляд справи повідомлялись за законом належно.

Апеляційний суд враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов`язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи.

Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення учасників справи про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду і захистити свої права.

За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов`язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства.

Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ч.1 ст.372 ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

За таких обставин, апеляційний суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Судом установлено, що у провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ДП «Сетам», ТОВ ««Українська аграрно трейдингова компанія», ВПВР ДДВС МЮУ, треті особи ПАТ «Державний експортно-імпортний банк», ОСОБА_2 , ТОВ «Бізнес Корпорейшн», про визнання електронних торгів недійсними та скасування акту про проведені електронні торги.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено у встановленому порядку її права власності на підстанцію. Також не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову за запропонованим позивачем переліком може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачів, за захистом яких позивач звернувся до суду. Окрім того, суд зазначав, що посилання представника позивача на те, що відповідач може відчужити спірне майно на користь третіх осіб є лише припущеннями представника позивача та не підтверджені жодними доказами. Забезпечення позову може порушити права власників на його користування та розпорядження, а невжиття таких заходів жодним чином не ускладнить виконання рішення суду в разі задоволення позову у запропонованій позивачем редакції про визнання торгів недійсними.

З вказаними висновками суду першої інстанції апеляційний суд не може погодитися, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Як вбачається, з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна підстанція трансформаторна значиться зареєстрованою на праві власності за третьою особою - ТОВ «Бізнес Корпорейшн», (ас.ас. 65-68).

Звернувшись до суду, ОСОБА_1 в додатках до позовної заяви надала, серед іншого, копію купівлі-продажу від 22.07.2014 року, укладеного нею з ФОП ОСОБА_2 в простій письмовій формі (який надано також і апеляційному суду), за яким ОСОБА_1 придбала підстанцію трансформаторну № 27228 (виносний трансформатор ТП-2585), 2008 року випуску, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Проте, суд першої інстанції залишив поза увагою зазначений доказ та не надав йому належної правової оцінки.

Висновок суду про недоведеність належності саме ОСОБА_1 підстанції та відсутність реєстрації вказаного майна за останньою є помилковим, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 181 ЦК України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами (рухомим майном) є речі (майно), які можна вільно переміщувати у просторі.

Відповідно до п.3 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою КМУ від 10.09.2003 № 1440, «рухоме майно» це матеріальні об`єкти, які можуть бути переміщеними без заподіяння їм шкоди. До рухомого майна належить майно у матеріальній формі, яке не є нерухомістю.

Придбана ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу трансформаторна підстанція відноситься до рухомого майна, оскільки вона не містить обов`язкових ознак нерухомого майна, визначених в ст. 181 ЦК України,а тому укладений договір відповідно до ст.657 ЦК не потребував нотаріального посвідчення та державної реєстрації. В той час цей договір не визнавався недійсним, а тому породжує правові наслідки з моменту його вчинення - а саме з часу його укладання - 22.07.2014 року.

Апеляційний суд вважає, що теперішній власник трансформаторної підстанції має об`єктивну можливість вчинення дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Враховуючи, що предметом спору є визнання електронних торгів недійсними та скасування акту про проведені електронні торги, апеляційний суд вважає, що такий вид забезпечення позову, як накладення арешту та заборона вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо підстанції трансформаторної є співмірними із заявленими позовними вимогами, необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав уважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову, що, в силу положень ст. ст. 149-153 ЦПК України свідчить про обґрунтованість поданої заяви про накладення арешту на майно та заборону вчиняти реєстраційні дії з ним, а відтак апеляційний суд приходить до висновку про те, що не забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

При цьому, обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав, оскільки обмежується лише можливість розпорядитися ним.

Таким чином, стороною позивача наведені як причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, так і обґрунтовано необхідність їх вжиття, враховано співмірність заходу забезпечення позову заявленим вимогам, з огляду на що висновок суду про задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту відповідає вимогам закону.

Так, процедура набуття майна на електронних торгах є різновидом договору купівлі-продажу.

Відповідно до абз.2 ч.1 ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, у разі прийняття судового рішення про визнання недійсними електронних торгів з реалізації підстанції трансформаторної № 27228, 2008 року випуску, проведені 19.11.2018 Державним підприємством «СЕТАМ», за позовом ОСОБА_1 , у сторін договору купівлі - продажу, оформленого за результатами електронних торгів, відповідно виникнуть права та обов`язки щодо повернення всього, що вони одержали на виконання договору.

Позивач, вважаючи, що передача на реалізацію підстанції і підготовка та проведення електронних торгів відбувалися незаконно, стверджує, що є ймовірність того, що за період розгляду справи за її позовом вказане майно може бути відчужено з метою уникнення обов`язку щодо його повернення.

Суд приймає до уваги той факт, що після проведення електронних торгів 19.11.2018, право власності на підстанцію було зареєстровано за ТОВ «Українська аграрно трейдингова компанія», яка в подальшому за договором купівлі продажу від 22.12.2018 відчужила вказане майно ТОВ «Бізнес Корпорейшн».

Таким чином наведене свідчить про наявність спору та про те, що спірне майно відчужувалось неодноразово, з огляду на що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду в разі задоволення позову .

У відповідності до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами .

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з п.п.1,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

З огляду на викладене, доцільно вжити вид забезпечення, а саме: накласти арешт на підстанцію трансформаторну та заборонити власнику майна вчиняти будь-які дії щодо реєстрації (перереєстрації) права власності на підстанцію.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Між тим, в прохальній частині апеляційної скарги ОСОБА_1 просить направити ухвалу до негайного виконання до ВПВР ДДВС МЮУ та всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову. Однак, така вимога стосується порядку виконання судового рішення і не є способом забезпечення позову. Тому вимогу в цій частині апеляційний суд відхиляє.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні заяви.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржувану ухвалу слід скасувати, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_3 , задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.

Накласти арешт на підстанцію трансформаторну № 27228, 2008 року випуску (виносний трансформатор КТП № 2585), що розташована за адресою: АДРЕСА_1, літ. Т.

Заборонити усім суб`єктам державної реєстрації речових прав вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо підстанції трансформаторної № 27228, 2008 року випуску (виносний трансформатор КТП № 2585), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , літ. Т.

Боржник: Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Корпорейшн» (, 03148, м. Київ, вул. Пшенична, 7-а).

Стягувач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 ).

Строк пред`явлення судового рішення до виконання три роки.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня її проголошення.

В разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повну постанову складено 3 червня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді: