ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/1755/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів колегії: Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 28 січня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2016 року до суду звернувся ОСОБА_4 з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики.

В обґрунтування позивних вимог послався на те, що 14.09.2011 між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики на суму 50000 доларів США. За умовами вказаного договору позичальник зобов'язався повернути позикодавцеві (позивачеві по справі) суму позики на першу вимогу протягом двох місяців. Проценти за договором позики не встановлювались. На підтвердження факту передачі грошових коштів відповідачу 14.09.2011 було складено і підписано розписку.

На адресу відповідача 01.07.2016 направлено лист-вимогу про виконання розписки протягом двох місяців з дня отримання. Лист будо направлено рекомендованою кореспонденцією та цінною з описом. Обидва листа відповідач не отримав, та останні повернулися відправнику. Таким чином позивач вважав, що строк виконання починається з 02.09.2016, тобто з наступного дня після спливу 2-х місяців з часу підписання не отриманого листа-вимоги.

Станом на час пред'явлення позову відповідач жодного разу не здійснив виплат за укладеним договором позики. Позивач, як позикодавець за договором, виконав його умови, в той же час, відповідач, як позичальник, своєчасно суму позики не повернув.

З огляду на викладене, ОСОБА_4 просив стягнути з відповідача суми боргу за договором позики у розмірі 50000,00 доларів США, що дорівнює за курсом НБУ станом на 06.09.2016 - (1 дол. США - 26,787052 грн.), - 1 339 352,60 грн.

Відповідач проти позову заперечив, послався на те, що 02.12.2011 між сторонами ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3 було укладено Меморандум про виконання зобов'язань, який особисто підписаний сторонами, в тому числі ОСОБА_4, та посвідчений печаткою товариства, засновниками якого були ОСОБА_5 та ОСОБА_4, що підтверджується Витягом з ЄДРПОУ. Згідно зі змістом меморандуму, який складений на предмет виконання зобов'язань між вказаними сторонами, ОСОБА_3 виконав повернення боргу перед ОСОБА_4 по розписці від 14.09.2011 на суму 50000 доларів США. ОСОБА_4 отримав 50000 доларів США від ОСОБА_3 Претензій сторони не мають. Меморандум складений на правах фінансового документу, з підписанням вказаного документу всі зобов'язання вважаються виконаними, а раніше підписані документи втрачають силу. У подальшому між сторонами тими ж сторонами було укладено й інші меморандуми, так наприклад, від 24.10.2013 про взаєморозуміння та довіру.

ОСОБА_3 послався на те, що сплинули строки позовної давності за вимогами вказаними у розписці, оскільки за змістом наведеної розписки термін її виконання встановлений протягом двох місяців з дати його укладання на першу вимогу, тобто зобов'язання повинні були виконані у строк до 14.11.2011 у зв'язку з чим строк позовної давності встановлюється з 14.11.2011 р. по 14.11.2014.

Представником ОСОБА_4 - ОСОБА_6 13.12.2018 суду було заявлено клопотання про призначення у справі судово-технічної експертизи. На обґрунтування клопотання вказав, що він заперечує проти достовірності долученого відповідачем до справи документу - меморандуму від 02.12.2011 про те, що позивач ОСОБА_4 отримав 50 000 доларів США по розписці від 14.09.2011. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 12.09.2017 було призначено судово-почеркознавчу та судово-технічну експертизу. Проведено було тільки судово-почеркознавчу експертизу. Вважаючи, що для об'єктивного вирішення справи по суті з метою з'ясування технічних моментів написання меморандуму, просив призначити судово-технічну експертизу, проведення якої доручити в іншій експертні установі - у Київському НДІ судових експертиз.

У своїх запереченнях проти призначення судової експертизи представник відповідача просив у задоволенні клопотання - відмовити. Вказав, що у судовому засіданні 27.09.2018 представник позивача ОСОБА_6 повідомив, що він особисто спілкувався з експертами Київського НДІС щодо проведення експертизи, про призначення якої він в подальшому завив клопотання, що викликає сумніви у неупередженості експертів, яким забороняється у непередбачені порядком проведення експертизи контакти з особами, якщо такі особи прямо чи опосередковано зацікавлені в результатах експертизи.

Крім того зазначив, що призначення експертиз стосовно меморандуму виходить поза межі підстав та предмету спору, яким є розписка від 14.09.2011. Представник позивача не обґрунтував необхідність з'ясування технічних моментів написання меморандуму.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 28 січня 2019 року призначено судово-технічну експертизу у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу.

На вирішення експертизи поставлено питання:

1. Чи виконаний рукописний текст меморандуму (т. 1 а.с. 138) про виконання обов'язків від 02.12.2011 р. та рукописні написи прізвища та імен по батькові, та підписи - одночасно чи у різний час? Якщо у різний то з якою різницею у часі?

2. Яка давність нанесення підпису ОСОБА_4 в документі?

3. Чи відповідає давність меморандуму про виконання обов'язків від 02.12.2011 вказаній в ньому даті?

4. Яка давність нанесення відбитку печатки та штампу «Копія вірна, згідно з оригіналом» в документі?

5. Яка черговість нанесення реквізитів в документів?

6. Яка черговість нанесення підписів ОСОБА_4 та ОСОБА_3?

7. Яка черговість нанесення підписів ОСОБА_4, ОСОБА_3 та печатки?

Проведення експертизи доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, попередивши експерта про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України.

Надано для проведення експертизи: матеріали цивільної справи № 640/15157/16-ц.

Оплату за проведення експертизи покладено на позивача ОСОБА_4, роз'яснено йому положення ст.109 ЦПК України про наслідки ухилення від участі в експертизі.

Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду.

В обґрунтування скарги зазначено, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права. Вказано, що клопотання про призначення експертизи було заявлено представником ОСОБА_4, який діє на підставі довіреності, але не є адвокатом. Вважає, що з огляду на те, що провадження у даній справі було відкрито 03.10.2016 та те, що вона не є малозначною враховуючи ціну позову, ОСОБА_6 не мав процесуальної дієздатності для заявлення такого клопотання. Послався на те, що висновком експертизи вже було встановлено, що підпис у меморандумі про виконання зобов'язань зроблено ОСОБА_4 Зазначив, що позовна заява не містить вимог про визнання вказаного меморандуму недійсним, та він не є предметом спору.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь суддю-доповідача, пояснення представників учасників справи, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає.

Задовольняючи вказане клопотання, суд першої інстанції свої висновки обґрунтував тим, що відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, а для з'ясування обставин, що мають значення по справи, необхідні спеціальні знання, тому суд вважав за необхідне призначення судово-технічної експертизи.

Суд вважав безпідставними заперечення представника відповідача проти призначення експертизи, оскільки суду не надано доказів упередженості судових експертів. Також суд не погодився з доводами представника відповідача про відсутність підстав для призначення експертизи, оскільки предметом спору є розписка від 14.09.2011, а не меморандум, приймаючи до уваги те, що позивач заперечує факт повернення переданих за розпискою грошових коштів та оспорює підписання меморандуму від 02.12.2011, який надано відповідачем на підтвердження факту повернення запозичених коштів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Так, предметом доказування у даній справі є наявність та порушення договірних зобов'язань між учасниками справи.

З огляду на процесуальний обов'язок, передбачений ст.ст. 12, 81 ЦПК України, тягар доказування наявності права вимоги лежить на позивачеві.

Як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог відповідачем було подано письмовий доказ - меморандум про виконання обов'язків від 02.12.2011.

За правилом ч. 11 ст. 83 ЦПК України у разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Заперечення з приводу достовірності меморандуму про виконання обов'язків від 02.12.2011 представником позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_6, тобто про його фальшивість, було висловлено у клопотанні про призначення первинної експертизи від 05.03.2018 (а. с. 214-215 т.1).

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 05.03.2017 за вказаним клопотанням, було призначено судово-почеркознавчу експертизу. На вирішення судовому експерту були поставлені наступні питання: 1. Чи виконано підпис від імені особи ОСОБА_4 у меморандумі про виконання обов'язків від 02.12.2011 року тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою?; 2. Чи виконаний рукописний текст документа - меморандуму про виконання обов'язків від 02.12.2011 (а. с. 138 т.1) та рукописні написи прізвища та імен по батькові однією ручкою та чи одночасно, чи у різний час? Якщо у різний то з якою різницею у часі?; 3. Чи виконаний рукописний текст меморандуму про виконання обов'язків від 02.12.2011 (а.с. 138 т.1), рукописні написи прізвища та імен по батькові та підписи одночасно чи у різний час? Якщо у різний, то що виконано раніше? Проведення експертизи доручено експертам ХНДІСЕ ім. Засл. професора М.С. Бокаріуса (а. с. 224-225 т. 1).

Клопотання ОСОБА_3 про виключення вказаного документу з числа доказів матеріали справи не містять.

Таким чином, тягар спростування достовірності вказаного документа покладається на позивача.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що призначення експертизи у справі є недоцільним з огляду на те, що предметом спору є розписка, а не меморандум, оскільки в межах заявленого позову та наведених на його спростування заперечень для встановлення істини по справі необхідно з'ясувати чи мали місце порушення зобов'язань сторонами за договором позики, а доведеність виконання або невиконання умов такого договору, доказом якого є спірний меморандум, входить до предмета доказування у даній справі, який визначений диспозицією ст. 1046 ЦК України.

Відповідно до статті 103 ЦПК України:

1. Суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з'ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

2. У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу.

3. При призначенні експертизи судом експерт або експертна установа обирається сторонами за взаємною згодою, а якщо такої згоди не досягнуто у встановлений судом строк, експерта чи експертну установу визначає суд. Суд з урахуванням обставин справи має право визначити експерта чи експертну установу самостійно. У разі необхідності може бути призначено декілька експертів для підготовки одного висновку (комісійна або комплексна експертиза).

4. Питання, з яких має бути проведена експертиза, що призначається судом, визначаються судом.

5. Учасники справи мають право запропонувати суду питання, роз'яснення яких, на їхню думку, потребує висновку експерта. У разі відхилення або зміни питань, запропонованих учасниками справи, суд зобов'язаний мотивувати таке відхилення або зміну.

6. Питання, які ставляться експерту, і його висновок щодо них не можуть виходити за межі спеціальних знань експерта.

7. Призначений судом експерт невідкладно повинен повідомити суд про неможливість проведення ним експертизи через відсутність у нього необхідних знань або без залучення інших експертів.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Виходячи з наведених норм матеріального права перевірка достовірності змісту меморандуму про повернення суми боргу, яким відповідач обґрунтував свої заперечення проти позову входить до предмету доказування по справі, оскільки спір виник з приводу стягнення заборгованості за договором позики, виконання якого в цій справі доводить відповідач за допомогою письмового доказу, про підроблення якого заявив позивач, що відповідно до ст. 81 ЦПК України покладає на нього тягар доведення фальшивості документу.

Судові експерти у своєму висновку від 21.06.2018 № 8498 надали відповідь лише на питання № 1. На питання №№ 2, 3 судові експерти на змогли відповісти з огляду на відсутність у Харківському НДІСЕ спеціального обладнання (а. с. 115-166 т. 2).

Тому, відповідно до ч. 2 ст. 103 ЦПК України у даному випадку виникла необхідність усунути цю неповноту шляхом призначення повторної експертизи.

При цьому суд першої інстанції при визначенні експертної установи та переліку питань, які поставлені на розгляд судовим експертів діяв відповідно до повноважень, що передбачені у ч. 3 ст. 103 ЦПК України. Той факт, що представник позивача у судових експертів особисто з'ясував їх компетенцію у проведенні судової технічної експертизи спірного письмового документа не виходить поза межі визначеного законом порядку призначення експертизи. Тому посилання представника відповідача на обґрунтування своїх заперечень на п. 2.3 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом МЮ України від 08.10.98 № 53/5 (зареєстровано в МЮ України 03.11.1998 за № 705/3145, з наступними змінами), де експерту забороняється вступати у не передбачені порядком проведення експертизи контакти з особами, якщо такі особи прямо чи опосередковано зацікавлені в результатах експертизи. Доказів про упередженість судових експертів матеріали справи не містять, сумнівів у компетентності експертної установи також не встановлено.

Щодо посилань відповідача про відсутність у представника позивача, оскільки він не є адвокатом, повноважень представляти інтереси позивача, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 діє на підставі довіреності від 30.06.2016, яка видана строком на три роки, до 30.06.2019.

Нормою п.п. 11 п. 16-1 Розділу XV «Перехідні положення» Конституції України передбачено, що з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року.

Представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах виключно прокурорами або адвокатами здійснюється з 1 січня 2020 року.

Представництво в суді у провадженнях, розпочатих до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності, - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню.

Закон України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» № 1401-VIII від 02.06.2016 набрав чинності 30.09.2016.

Провадження у справі було відкрито судом першої інстанції 12.10.2016.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Таким чином, ОСОБА_6 на день відкриття провадження у справі мав процесуальну дієздатність представляти інтереси позивача у суді першої інстанції, позивач від його послуг не відмовився, а тому його примусове усунення від представництва є непропорційним втручанням у право позивача мати свого представника - юриста. З урахуванням того, що відповідач має свого представника - юриста, таке обмеження порушує передбачений у ст. 12 ЦПК України принцип змагальності, який гарантує право на рівний доступ до суду всіх учасників справи.

З огляду на те, що при ухваленні рішення районним судом було додержано норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 28 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 18 березня 2019 року.

Головуючий суддя В.Б. Яцина.

Судді колегії П.В. Кісь.

О.М. Хорошевський.