Справа № 724/1901/18
Провадження № 2/724/101/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2019 року Хотинський районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді: Гураль Л.Л.

за участю:

секретаря судового засідання: Рижак П.С.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

відповідача: ОСОБА_3

відповідача: ОСОБА_4

представника Служби у справах дітей: Варвус О.П.

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Хотині Чернівецької області справу

за позовом ОСОБА_1,

до ОСОБА_3, ОСОБА_4,

третя особа: Служба у справах дітей Хотинської районної державної адміністрації,

про позбавлення батьківських прав, встановлення опіки над неповнолітніми дітьми та призначення опікуна

ВСТАНОВИВ:

13 листопада 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовною заявою до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав, встановлення опіки над неповнолітніми дітьми та призначення опікуна.

В обґрунтування позову зазначає, що ОСОБА_1 є рідною матір'ю ОСОБА_3. ІНФОРМАЦІЯ_7. між донькою позивача та ОСОБА_4 був укладений шлюб та народилося двоє дітей: ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2. З моменту народження внуків вони проживали разом із позивачем.

23.12.2013р. шлюб між донькою позивача та ОСОБА_4 був розірваний, ОСОБА_8 вийшла заміж вдруге, а двоє їх дітей - онуків позивача, залишили проживати разом з бабусею. Також пояснює, що у її доньки в другому шлюбі народилося ще троє дітей.

З того часу, позивач опікується долею онуків, доглядає та утримує їх, піклується про їх здоров'я та всебічний розвиток.

Протягом п'яти років батьки дітей не приймають жодної участі у вихованні та утриманні дітей (ОСОБА_6 та ОСОБА_7), не навідують їх. А тому склалася така ситуація, що позивач не має необхідних, відповідно до вимог чинного законодавства, прав для повноцінної опіки над дітьми. Діти на даний час ніде не зареєстровані. Під час відвідування дітьми лікувальних закладів, інших кабінетів у лікарів, чиновників виникає багато запитань відносно повноважень позивача.

Згідно висновку Служби у справах дітей доцільно позбавити батьківських прав обох батьків, оскільки останні не піклуються долею дітей та станом їх здоров'я не цікавляться, участі у вихованні не приймають, з дітьми не спілкуються.

За таких обставин, відповідно до ст. 164 СК України, підставою для позбавлення батьківських прав позивач зазначає ухилення батьків від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей.

Крім того, просить суд встановити опіку над малолітніми дітьми, а позивача призначити опікуном.

Ухвалою суду від 27.12.2018р. відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче засідання на 04.02.2019р.

Ухвалою суду від 04.02.2019р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі. В підготовчому засіданні в усному порядку представником позивача уточнено позовні вимоги, а саме п.3 прохальної частини позову вказано помилково та його не слід вважати позовною вимогою.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засідання відмовився надавати будь-які пояснення з приводу позовних вимог, однак в судових дебатах зазначив, що позов визнає частково, а саме заперечує в частині позбавлення батьківських прав, в іншій частині не заперечує.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні надала пояснення, що в неї склалася така ситуація в силу якої вона на даний час не може належним чином виконувати свої батьківські обов'язки, та не може забрати дітей до себе. Також повідомила, що бажає щоб діти на даний час проживали із позивачем, а тому не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав.

Представник третьої особи в судовому засіданні Варвус О.П. підтримала висновок служби про доцільність позбавлення батьківських прав обох батьків.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що батьками малолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, є ОСОБА_4 та ОСОБА_8, що підтверджується Свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 та серія НОМЕР_2 (а.с. 10-11).

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, матір'ю є ОСОБА_1 (а.с.6). В подальшому ОСОБА_9 одружилася з ОСОБА_4 та змінила прізвище на ОСОБА_4.

Рішенням Хотинського районного суду від 23.12.2013р. у справі №724/2574/13 шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 був розірваний (а.с.9).

В подальшому ОСОБА_8 одружилася з ОСОБА_10 та змінила прізвище на ОСОБА_8, про що свідчить Свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_3

Зі змісту Акту обстеження матеріально-побутових умов від 18.05.2018р. ОСОБА_1 вбачається, що остання працює в Хотинському коледжі, проживає разом з онуками ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які проживають з бабусею з моменту народження і знаходяться на її утриманні та вихованні. Мати дітей вийшла заміж вдруге і не приділяє ніякої уваги своїм дітям від першого шлюбу з грудня 2013 року (а.с.13).

Відповідно до довідки Хотинської міської ради від 23.05.2018р. №2081 на утриманні позивача перебувають онуки: ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які проживають разом з нею з 2013 року по даний час (а.с.14).

Згідно з характеристикою ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, учня 1 класу КЗ «Хотинська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат №2» останній навчається в школі з 1 вересня 2016 року, усвідомлює обов'язки школяра, та через те, що в нього нестійка нервова система, йому не вистачає сили і терпіння для успішного виконання шкільних завдань. ОСОБА_6 проживає з бабусею ОСОБА_1, яка займається його вихованням, створює йому належні умови, постійно цікавиться навчанням дитини, систематично відвідує батьківські збори. За весь час навчання хлопчика жодного разу не навідували мати та батько (а.с.15).

Відповідно до характеристики від 15.06.2018р. №95 ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, останній відвідує Хотинський НВК з 2014 року. Програму засвоює, доброзичливий, охоче контактує з дітьми. ОСОБА_7 проживає та виховується бабусею - ОСОБА_1, яка приділяє значну увагу вихованню дитини та створює належні житлово-побутові умови, постійно цікавиться розвитком дитини, систематично відвідує батьківські збори. За весь період перебування ОСОБА_7 батьки заклад дошкільної освіти не відвідували (а.с.16).

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 13.11.2017р. у справі №724/1360/17 визнано ОСОБА_3, ОСОБА_11, ОСОБА_12 такими, що втратили право користування житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1

Згідно висновку Хотинської РДА від 10.10.2018р. №9-1558-02-25 комісія з питань захисту прав дитини вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відносно їхніх малолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.19).

Під час судового розгляду відповідно до статті 12 Конвенції про права дитини на виконання права дитини бути заслуханою з питань, що її торкаються, реалізуючи приписи статті 171 Сімейного кодексу України (далі СК) судом були вжиті заходи з метою заслухати думку дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 стосовно їхніх відносин з батьками. Однак діти в судовому засіданні відмовились висловити свою думку. При цьому судом враховується, що діти ще досить юного віку, а тому не змогли висловити власну думку.

Згідно із частиною 8 статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з нормами статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини, крім того, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства, а також ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Частиною 1 ст. 165 Сімейного кодексу України передбачено право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Статтею 258 СК України передбачено, що баба і дід мають право на самозахист внуків. Баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно частин 1, 2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до пункту 15 постанову Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року, № 3 (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно абзацу 2 пункту 16 Постанови ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Звертаючись з даним позовом до суду позивач стверджує, що відповідачі ухиляються від виконання батьківських обов'язків по вихованню своїх синів з 2013 року, що відповідно до п.2 ч.1 ст. 164 СК України є підставою для позбавлення батьківських прав.

Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини. Тому, у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати.

Позбавлення батьківських прав - це водночас і санкція за протиправну винну поведінку матері або батька, яку можна вважати юридичною відповідальністю.

Суд вважає, що позивачкою не доведено факт злісного ухилення відповідачів від виконання своїх батьківських обов'язків щодо своїх малолітніх дітей.

При цьому судом враховується, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків і можливо лише при доведенні винної поведінки останніх, їх свідомого нехтування своїми батьківськими обов'язками, а складні стосунки між батьками не повинні впливати на інтереси дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

В матеріалах справи відсутні докази про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не виконують своїх батьківських обов'язків без поважних причин. Судом також не встановлено винної поведінки останніх щодо ухилення від виховання дітей і свідомого нехтування ним своїми обов'язками.

В ході розгляду справи мати дітей ОСОБА_3 пояснила, що тимчасово не може забрати дітей до себе, оскільки в неї на вихованні є ще троє дітей, двоє з яких є інвалідами з дитинства, однак припускала, що майбутньому зможе забрати дітей до себе. На сьогоднішній день вона не заперечує з приводу того, щоб діти проживали у бабусі і перебували на її вихованні, а аліменти, які сплачує батько, за її дорученням отримує бабуся дітей. Також пояснила, що не має фізичної можливості навідувати своїх дітей в силу здійснення догляду за дітьми, які особами з інвалідністю, а також у зв'язку з відсутністю належного транспортного сполучення між населеними пунктами проживання відповідачки та її дітей.

Визнання відповідачкою ОСОБА_3 позову, судом не приймається, оскільки остання таке визнання трактувала лише з точки зору місця проживання дітей, зокрема зазначила, що на сьогоднішній день хоче щоб її діти і надалі проживали з бабусею.

Відповідач ОСОБА_4 заперечував проти позбавлення батьківських прав. В матеріалах справи наявні квитанції, які підтверджуються факт періодичного надання відповідачем грошових коштів (сплати аліментів) на утримання дітей (а.с.36-43). Вказані обставини визнані усіма учасниками справи.

Також судом враховується, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що до відповідачів вживалисяпрофілактичні заходи чи попередження щодо необхідності змінити свою поведінку по відношенню до виховання дітей.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачами заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про їх інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»).

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкоджати цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції (пункт 49 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» та пункт 47 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Тобто вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке у свою чергу не є абсолютним.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

В силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі права, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов'язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-IV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року).

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»).

Одним з фундаментальних принципів демократичного суспільства є законність, на яку посилається преамбула до Конвенції. Законність передбачає, серед іншого, що втручання з боку виконавчої влади в права осіб повинне бути предметом ефективного контролю. Цей контроль звичайно здійснюється судовою владою (принаймні, в якості останньої інстанції), оскільки судовий контроль надає найкращі гарантії незалежності, неупередженості і належної процедури.

Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов'язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.

Отже, позбавлення батьківських прав є втручанням у приватне і сімейне життя. Таке втручання в даному випадку не є виправданим і пропорційним. Поведінка батьків відносно своїх дітей свідчить про їх спроможність та волевиявлення виконувати свої природні батьківські обов'язки.

У цій справі відсутні виключні обставини, за яких відповідачі можуть бути позбавлені батьківських прав, що не суперечить Конвенції про права дитини, і в такому випадку судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.

Позбавлення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 батьківських прав не відповідає цілям, зазначеним у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена в постановах Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справах №723/3608/17 та №234/16726/16-ц.

Щодо висновку Служби у справах дітей про доцільність позбавити батьківських прав відповідачів судом враховується наступне.

Відповідно до правил частини 6 статті 19 СК України суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком, оскільки він є недостатньо обґрунтованим.

У наданому висновку відсутні дані про умисне ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків з утримання дітей, не наведено даних про роботу або намагання цього органу, відповідального за захист прав дітей, об'єктивно визначити ставлення батьків до дітей, не зазначено, чому саме позбавлення батьківських прав відповідачів піде на користь інтересам дітей.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, яка Верховним Судом викладена в постановах від 3 жовтня 2018 року у справі №617/122/17 та від 7 листопада 2018 року у справі №№234/16726/16-ц.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

З урахуванням указаних обставин, суд вважає, що у задоволенні вимог про позбавлення відповідачів батьківських прав слід відмовити, попередивши відповідачів про необхідність змінити ставлення до дітей і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_3 батьківських обов'язків.

При ухвалі рішення судом також враховується, що спору між позивачем та відповідачами щодо місця проживання дітей не має.

Щодо вимог щодо встановлення опіки над дітьми та призначення опікуна, судом враховується наступне.

Відповідно до ч.3 ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

Враховуючи те, що в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав судом відмовлено, а опіка встановлюється судом під час розгляду справи, зокрема при розгляді справ про позбавлення батьківських прав, то в іншій частині позовних вимог також слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір на відповідачів не покладається у зв'язку з відмовою в позові.

Керуючись ст. ст. 12, 76-81, 141, 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1, до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах дітей Хотинської районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, встановлення опіки над неповнолітніми дітьми та призначення опікуна - відмовити.

Попередити ОСОБА_3, ОСОБА_4 про необхідність змінити ставлення до виховання синів ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням ОСОБА_3, ОСОБА_4батьківських обов'язків щодо синів ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернівецького апеляційного суду, а якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 20.03.2019р.

Суддя: Л. Л. Гураль