ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4139/19 Справа № 200/4927/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Шевцова Т. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2019 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу

за поданням Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про тимчасове обмеження права виїзду за межі України боржника ОСОБА_1

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

23 травня 2017 року Шевченківський відділ державної виконавчої служби м.Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області звернувся до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська з вищезазначеним поданням, в якому посилався на те, що на виконанні відділу знаходиться виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа №200/4927/15ц від 13.05.2015 року, виданого Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми боргу у розмірі 215 500 грн. Боржником ОСОБА_1 рішення суду тривалий час не виконується, на його адресу державним виконавцем надсилались вимоги щодо надання пояснень з приводу невиконання рішення суду, які боржником проігноровано. При виході за місцем реєстрації боржника, державний виконавець встановив, що боржник чи належне йому майно не розшукані. Державним виконавцем отримано відповідь ДМС України щодо документації ОСОБА_1 паспортом громадянина України для виїзду за кордон (а.с. 49-52).

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2017 року тимчасово обмежено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , іпн НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , право виїзду за межі України до виконання покладених на нього зобов`язань, відповідно рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2015 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми боргу в розмірі 215 500 грн. та на користь держави судового збору в розмірі 3654 грн. (а.с. 68-69).

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не повне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, ставить питання про скасування вказаної ухвали та відмову у задоволенні подання (а.с. 73-75).

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористались.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали судді в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що на виконанні Шевченківського відділу державної виконавчої служби м.Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області знаходиться виконавче провадження №49184765 по примусовому виконанню виконавчого листа №200/4927/15 від 13.05.2015 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору в розмірі 3 654 грн., яке відкрите 02.11.2015 року.

Також, 02.11.2015 року старшим державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби м.Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Тищенко О.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №49184993 по примусовому виконанню виконавчого листа №200/4927/15 від 13.05.2015 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми боргу в розмірі 215 500 грн.

Відповідно до зазначених вище постанов державного виконавця, боржнику ОСОБА_1 встановлено строк на добровільне виконання рішення - 09.11.2015 року.

У зв`язку з невиконання боржником ОСОБА_1 рішення у вказаний строк, 15.02.2017 року державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області здійснено вихід за місцем реєстрації ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , однак боржника або його майно розшукано не було (а.с. 57).

03.03.2017 року державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби м.Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області здійснено повторний вихід за місцем реєстрації ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , однак боржника або його майно розшукано не було (а.с. 56).

29.03.2017 року державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби м.Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області за вих.№0314/7111/16 надіслано ОСОБА_1 вимогу щодо явки до державного виконавця 27.04.2017 року о 14:30 год., за адресою: 49030, м. Дніпро, вул. Старокозацька, 56, 2 поверх, каб. 227, у якій зазначено перелік документів, які необхідно представити державному виконавцю та визначено обов`язки боржника з повідомлення відомостей стосовно виконання рішення суду та обставин, що виключають чи відстрочують виконання рішення суду, тощо (а.с. 54-55).

Вказана вимога державного виконавця залишена боржником ОСОБА_1 без належного реагування.

17.05.2017 року державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби м.Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області здійснено повторний вихід за місцем реєстрації ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , однак боржника або його майно розшукано не було (а.с. 53).

Задовольняючи подання відділу державної виконавчої служби, суд першої інстанції посилався на ч.ч. 1, 2 ст. 377-1 ЦПК України (в редакції, чинній на час постановлення ухвали) та виходив із того, що боржник ОСОБА_1 ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, а тому вважав за можливе тимчасово обмежити боржника у праві виїзду за межі України на строк до виконання зобов`язання, згідно рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.04.2015 року.

Однак, із зазначеними висновками суду першої інстанції не погоджується колегія суддів, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, що передбачені законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними і цьому Пакті.

Закон України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

За змістом п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, з наступними змінами (у редакції Закону чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали), державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

Про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції Закону чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали), зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Тобто ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням є будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Статтею 377-1 ЦПК України (у редакції Закону чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали) визначено, що питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

У п. 3 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року №6 зазначено, що Законом України «Про виконавче провадження» передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження, особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12). У зв`язку із цим у разі доведення факту зловживання процесуальними правами чи невиконання обов`язків, передбачених статтею 12 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження зазначене може бути підставою для відповідного реагування, зокрема звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України згідно зі статтею 377-1 ЦПК, пунктом 18 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України можливе лише у разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Згідно з Інструкцією з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 подання державного виконавця щодо обмеження у праві виїзду за межі України у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, що відповідно до Закону підлягає примусовому виконанню, має обов`язково містити, зокрема, інформацію про перетинання боржником державного кордону України; обґрунтування наявності фактів ухилення боржника - фізичної особи від виконання своїх зобов`язань (пункти 1-2 розділ XIII. Обмеження у праві виїзду за межі України та заборона в`їзду в Україну).

У справі «Гочев проти Болгарії» (рішення від 26 листопада 2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому, при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Колегія суддів наголошує на тому, що обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковою мірою забезпечення виконання рішення суду, яка має застосовуватись після здійснення державними виконавцями всіх інших можливих заходів із такого забезпечення.

З погляду на словосполучення «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішення іншого органу (посадової особи)», вжите у пункті 5 частини 1 статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Встановлення наявності зобов`язання у боржника, в даному випадку грошового зобов`язання щодо сплати заборгованості, та факту ухилення останнього від його виконання (бездіяльність, свідоме невиконання зобов`язання), дозволяють при вирішенні подання керуватись положеннями ч. 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України», згідно з якою громадянинові України, який має паспорт для виїзду за кордон, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, якщо такий громадянин ухиляється від виконання зобов`язань покладених на нього судовим рішенням, - до виконання цих зобов`язань.

Якщо боржник не вчинив жодних дій, спрямованих на виконання боргового зобов`язання, а саме, до виконавця не прибув, не надав своєчасно у строк, встановлений виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, про рахунки у банках чи інших фінансових установах та пояснень стосовно причин невиконання рішення не надав, а виконавець зі свого боку вчинив всі дії, передбачені законом, в такому разі, обставини свідчать, що боржник ухиляється від виконання рішення суду, що є підставою для обмеження його в праві виїзду за межі України та вчинення інших дій передбаченим Законом.

Із матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем не було надано жодного доказу на підтвердження доводів про те, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання зобов`язань покладених на нього зведеним виконавчим провадженням та вчиняє дії, які ускладнюють виконання рішень суду; не надано доказів про те, які заходи здійснювались державним виконавцем для виконання рішення суду, зокрема, доказів про те, що боржник отримував виклики державного виконавця, що він має намір покинути територію України.

Три копії актів державного виконавця (а.с. 53, 56, 57) від 15 лютого 2017 року, 03 березня 2017 року, 17 травня 2017 року про те, що боржник, належне боржнику майно, діями державного виконавця не розшукані, не свідчать про те, що державним виконавцем вчинялися усі заходи, направлені на виконання рішень суду про стягнення заборгованості.

На зазначені обставини суд першої інстанції уваги не звернув, чим допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для вирішення питання, та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України у зв`язку з невиконанням останнім обов`язків щодо сплати боргу та ухиленням від виконання судового рішення.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушення норм матеріального та процесуального права, що, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, є підставою для її скасування з прийняттям постанови про відмову в задоволенні подання відділу державної виконавчої служби.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2017 року - скасувати.

У задоволенні подання Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про тимчасове обмеження права виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: