Справа № 450/3209/17 Головуючий у 1 інстанції: Мельничук І.І.
Провадження № 22-ц/811/789/19 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і її представника ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про втрату права користування житлом, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулася до Пустомитівського районного суду Львівської області з позовом до ОСОБА_1 та просила вселити її в будинок за адресою: АДРЕСА_1 , а також встановити порядок користування згаданим будинком, виділивши їй в користування житлову кімнату, а допоміжні приміщення: кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор залишити в спільному користуванні.

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просив визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтовування заявленого позову вказував на те, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , відповідно до договору дарування житлового будинку від 26 квітня 2018 року та витягу з держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02 травня 2018 року. Попереднім власником даного житлового будинку був батько позивача та відповідача. Дане житло належить ОСОБА_1 (1971 р.н.) на праві приватної власності і ОСОБА_3 не наділена правами щодо користування даним житлом, оскільки не є членом сім`ї власника житлового будинку.

В даному житлі позивач проживає разом зі своїм батьком однією сім`єю. Сторони по справі не спілкуються вже досить тривалий час, зв`язок не підтримують, спільне господарство не ведуть.

Враховуючи перехід права власності, та той факт, що ОСОБА_3 не є членом сім`ї позивача і не має майнових прав на дане житло, вона втратила право користування житловим приміщенням, в якому зареєстрована.

Просив позов задовольнити.

26 грудня 2018 року первісну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про вселення та визначення порядку користування квартирою у справі за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про вселення та визначення порядку користування квартирою та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про втрату права користування житлом залишено без розгляду на підставі ч. 5 ст. 223 ЦПК України.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 грудня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про втрату права користування житлом відмовлено.

Рішення суду через свого представника ОСОБА_2 оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на те, що вимоги позивача є правомірними, оскільки до нього перейшло право власності на будинок АДРЕСА_1 і в нього виникло право вимагати від відповідача усунення перешкод в користуванні належним йому будинком шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим будинком.

Просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 грудня 2018 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити усунути перешкоди в користуванні майном шляхом визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 .

Також просить стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

14 травня 2019 року на адресу суду від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 Зазначає, що проживання в спірному будинку вона добровільно не припиняла. Звертає увагу, ОСОБА_1 без її згоди та відома викинув її речі з спірного будинку та поміняв замки в ньому. Просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 на спростування апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд виходив з тих обставин, що позивачем не доведено наявності підстав з яких він звернувся до суду з позовом для визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування спірним житлом.

З таким висновком колегія суддів погоджується з наступних мотивів.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 122459148 від 02 травня 2018 року вбачається, що на праві приватної власності ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 належить житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, серія та номер 351, посвідченого 26 квітня 2018 року приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Віблим Л. З.

Відповідно до довідки Давидівської сільської ради ОТГ Пустомитівського району Львівської області від 23 липня 2018 року виданої ОСОБА_1 , який зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , до складу сім`ї входять: голова домогосподарства ОСОБА_1 , 1944 року народження, дочка - ОСОБА_3 , 1972 року народження, син ОСОБА_1 , 1971 року народження, син ОСОБА_5 1982 року народження.

Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю, а ч. 4 даної статті зазначає, що право приватної власності є непорушним, що також закріплено і в ч. 1 ст. 321 ЦК України, яка вказує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Разом з тим, судом встановлено, та визнано сторонами, що ОСОБА_3 , 1972 року народження, як член сім`ї колишнього власника житлового будинку АДРЕСА_1 , на законних підставах у 1991 році зареєстрована за вказаною адресою у будинку свого батька, ОСОБА_1 , 1944 року народження, іншого житла у власності не має.

Статтею 405 ЦК України визначені права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Позивач зазначає, що відповідач не є членом його сім`ї як власника житлового будинку, однак разом з тим звертається до суд з позовом на підставі ст. 405 ЦК України, яка визначає межі права користування житловим приміщенням членами сім`ї власника житлового приміщення.

Судом встановлено, що позивач є власником жилого будинку та 26 липня 2018 року звернувся до суду із позовом про визнання його сестри, відповідачки такою, що втратив право користуванням ним, оскільки ОСОБА_3 у ньому не проживає.

Разом з тим, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем не представлено суду належних та допустимих доказів, які беззастережно ствердили відсутність відповідача за місцем проживання понад шість місяців до моменту звернення до суду із вказаним позовом.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_3 є членом сім`ї колишнього власника та на правовій підставі набула право користування спірним житловим будинком та зареєстрована за адресою проживання її батька, з припиненням його права власно на вказаний житловий будинок, у неї не припинилося право користування цим житлом.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанцій прийшов до правильного висновку, що позивачем не доведено, обставин на які він покликається як на підставу позову.

Зокрема, відповідач не є членом його сім`ї як власника житлового будинку, однак разом з тим позивач звертається до суд з позовом на підставі ст. 405 ЦК України, яка визначає межі права користування житловим приміщенням членами сім`ї власника житлового приміщення.

Позивачем не доведено, що відповідач протягом тривалого часу, а саме: понад один рік (для членів сім`ї власника) та понад шість місяців (для осіб, які не є членами сім`ї власника) до моменту звернення до суду із вказаним позовом, не проживає у спірному житловому будинку, без поважних на те причин, а тому вимоги позивача є безпідставними.

З аналізу статей 71, 72 ЖК Української РСР, особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів.

Згідно з ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що за наявності доказів наявних в матеріалах справи, підстави звернення до суду з позовом та норми права на які покликався позивач в позовній заяві в якості обгрунтування заявлених вимог, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження, оскільки позивачем не представлено, а судом не здобуто жодних доказів у їх підтвердження, в зв`язку з чим у задоволенні позову відмовив.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, щорозглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, є справедливим по суті, в зв`язку з чим, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 07 червня 2019 року

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.