Справа № 461/5155/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р.
Провадження № 22-ц/811/381/19 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні представниці відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , позивачки ОСОБА_3 , третьої особи ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова в складі судді Юрківа О.Р. від 12 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Галицького районного суду м. Львова від 12 грудня 2016 року позов задоволено повністю.Визнано ОСОБА_1 , 1964 року народження, таким, що втратив право на користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .
Дане рішення оскаржив ОСОБА_1 .

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Вважає рішення незаконним та таким, що порушує його права та інтереси, прийнятим з порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що жодних листів, судових повісток, копій позовної заяви з доданими матеріалами він від суду не отримував та не знав про сам факт наявності справи. Зазначає, що в позовній заяві позивачка не заперечує, а значить визнає, що він користується житловим приміщенням, хоча і зазначає, що рідко і не регулярно, при цьому зазначає, що знаходиться в скрутному матеріальному становищі, оскільки повністю несе витрати на оплату житлово-комунальних послуг. Вказує на те, що протягом 2015-2017 років ним поступово проводилися ремонтні роботи. Зазначає, що в 2015 році він своїм коштом придбав та встановив міжкімнатні двері до туалету та до ванної кімнати, які були придбані в ТзОВ «Альянс-Акр», що підтверджується Договором 56/20 від 13 листопада 2015 року, в якому вказана адреса встановлення дверей: квартира АДРЕСА_1 та Актом прийому-передачі виконаних робіт від 18.12.2015 року. Також, вказує, що у жовтні 2015 року в квартирі відбувся застій стоків в каналізаційній трубі, внаслідок чого майстрами ЛКП «Старий Львів» було проведено ремонтні роботи для проведення яких ним було придбано в торговому центрі «Нова лінія» на суму 543,12 грн. Вказує на те, що за період 2015-2018 роки ним було проведено облаштування та покращення даної квартири на суму більше 89847,71 грн., що підтверджується відповідними документами та вказане спростовує твердження позивачки про те, що тільки вона несе витрати пов`язані з обслуговуванням спірної квартири. Звертає увагу на те, що проживає у спірній квартирі з 1994 року по даний час, однак часто перебуває у відрядженнях по роботі. Вказує на те, що позивачка також досить часто тривалий час буває відсутньою у спірній квартирі, так як регулярно їздить за кордон на заробітки, тому вона не може надати достовірну інформацію про те, як часто відповідач перебуває за адресою спірного житла. Крім цього, зазначає, що проведення ним ремонтних робіт у спірній квартирі є доказом того, що інтересу до спірного житла він не втрачав, а той факт, що там зберігаються його речі і він періодично приїжджає до квартири і користується житловою площею, а також інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є свідченням того, що іншого житла він не має.

В судове засідання відповідач не з`явився, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за його відсутності, зважаючи на те, що він повідомлявся про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та те, що його інтереси в судовому засіданні захищала представниця.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представниці відповідача на підтримання апеляційної скарги, позивачки та третьої особи в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, апеляційної скарги, відзиву на неї, а також усних та письмових заяв та пояснень учасників справи у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.169 ЦПК України, ч.1 ст.71, ст.72, ст. 116 ЖК України та задовольняючи позов, - виходив з того, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , згідно ордеру на житлове приміщення ГО №017036 від 28.09.1992 року та згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки, виданої ЛКП «Старий Львів» 12.07.2016 року. В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 , 1964 року народження, який зареєстрований у кв. АДРЕСА_1 , проте не проживає, що підтверджується актами ЛМПК «Старий Львів» від 17.12.2015 року, 20.04.2016 року12.07.2016 року, які також підписані сусідами. Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи які не викликають сумніву у їх об`єктивності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд вважав, що відповідач добровільно залишив спірне приміщення, не проживає у ньому більше дев`яти років без поважних причин, не цікавиться житлом та не утримує його, тому позов слід задовольнити.

Колегія суддів вважає такі висновки суду зроблені без повного та всебічного з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, обставинам, що мають значення та вимогам закону не відповідають, обставини, які суд вважав встановленими не доведені.

Позивачка ОСОБА_5 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 , за участю третьої особи ОСОБА_4 , у якому просила суд визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову покликалася на те, що вона, її колишній чоловік ОСОБА_1 та син ОСОБА_4 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 , проте ОСОБА_1 з січня 1996 року у квартирі з`являється вкрай рідко та нерегулярно і проживає в іншому місці, адреса якого їм не відома. Оскільки позивачка вимушена нести витрати по утриманню житла самостійно, це ставить її у скрутне матеріальне становище.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках:

1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в медичних закладах або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в медичних закладах, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою;

2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання;

3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім`ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях;

4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків;

5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей з інвалідністю, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них;

6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому;

7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї. Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати інші члени сім`ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину до звільнення таких осіб з-під варти або до відбуття ними покарання. У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республікзаконодавством Союзу РСР і Української РСР може бути встановлено й інші умови і випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на більш тривалий строк.

Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Також, за ст. 107 ЖК України, наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Однак, окрім цього, за ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання недієздатної особи є місце проживання її опікуна або місцезнаходження відповідної організації, яка виконує щодо неї функції опікуна. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Також, відповідно до п. 47 Рішення ЄСПЛ від 14.12.2017 року № 19957/07 «Дакус проти України»: Суд повторює, що згідно його усталеної практики, втрата житла є крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед інших джерел, згадане рішення у справі «МакКанн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), пункт 50). Він також зазначає, що втручання держави у цьому сенсі становить порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, не «ухвалене згідно з законом» і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві» (див., серед інших джерел, рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine), заява № 30856/03, пункт 42, від 02 грудня 2010 року). Будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (див., серед інших джерел, згадане рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine), пункт 44, та рішення у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції» (Winterstein and Others v. France), заява № 27013/07, підпункт «д» пункту 148 та пункт 155, від 17 жовтня 2013 року).

Крім цього, відповідно до п.п. 68-70 Рішення ЄСПЛ від 22.02.2005 року № 47148/99 «Новоселецький проти України»: «Суд нагадує свою постійну практику, відповідно до якої стаття 8, яка має на меті головним чином захистити особу від свавільного втручання державної влади, може також бути застосована останньою при прийнятті заходів, спрямованих на дотримання прав, гарантованих цією статтею, і у відносинах між особами (див., серед іншого, "Лопез Остра проти Іспанії" ( 980_348 ), рішення від 9 грудня 1994 р., серія А, N 303-С, параграф 51; "Сюрюжіу проти Румунії", N 48995/99, п. 59, рішення від 20 квітня 2004 р.).

69. Якщо розглядати справу зі сторони позитивного зобов`язання з боку держави або з огляду виправдання втручання державної влади відповідно до пункту 2, то є очевидним, що принципи, які застосовуються, є достатньо суміжними. В обох випадках необхідно звернути увагу на дотримання справедливої рівноваги між конкуруючими інтересами осіб і суспільства в цілому. Більше того, навіть для позитивних зобов`язань, які випливають з пункту 1, випадки, перераховані в пункті 2, можуть відігравати деяку роль при пошуку бажаної рівноваги (див. "Морено Гомес проти Іспанії", N 4143/02 ( 980_232 ), п. 55, рішення від 16 листопада 2004 р.).

70. Більше того, розуміння позитивного зобов`язання залежить від різноманіття ситуацій, які виникають в договірних країнах, та застосування у цих випадках відповідних термінів. Таке зобов`язання не повинно бути інтерпретоване таким чином, щоб нав`язати органам влади нестерпний та обтяжуючий тягар (див., mutatis mutandis, "Озгюр Гюндем проти Туреччини", N 23144/93, п. 43, CEDH 2000-III).

Також, відповідно до п.п. 26, 27 Рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року № 17365/14 «Садов`як проти України»: Суд нагадує, що втрата житла є крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед інших джерел, рішення у справі «МакКанн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50, від 13 травня 2008 року). У цій справі незрозуміло, чи було виконано оскаржуване рішення про виселення. Проте ця обставина не заважає Суду розглянути цю скаргу, оскільки покладений на заявників обов`язок звільнити житлове приміщення становив втручання у їхнє право на повагу до їхнього житла (див., наприклад, рішення у справі «Чосіч проти Хорватії» (<...>), заява № 28261/06, пункт 18, від 15 січня 2009 року).

27. Суд також зазначає, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно з законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., серед інших джерел, згадане рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine), пункти 42, 43). Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (див., серед інших джерел, згадане рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine), пункт 44, та рішення у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції» (Winterstein and Others v. France), заява № 27013/07, підпункт «д» пункту 148 та пункт 155, від 17 жовтня 2013 року).

Відповідно до вказаних норм закону, суду, при вирішенні питання про позбавлення права на житло, що є крайнім заходом втручання у право особи на житло, слід з`ясовувати належним чином, заслухавши аргументи обох сторін, зокрема, і щодо необхідності та пропорційності втручання у таке право, зокрема, питання про те, з якої фактично підстави подано позов та детально перевірити обставини, що матимуть значення при вирішенні питання про задоволення позову з тієї чи іншої підстави.
Як вбачається із доводів відповідача такий не був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду справи.
Такі доводи слід вважати обґрунтованими, оскільки у матеріалах справи наявне єдине повідомлення про вручення судової повітки про виклик до суду ОСОБА_1 про виклик на судове засідання 9.11.2016 року, однак отримання такого виклику до суду відповідач заперечує, як заперечує і наявність його підпису на поштовому повідомленні про вручення судової повітки. Інші ж виклики на судові засідання повернуті суду без вручення, зокрема, і на судове засідання у якому було ухвалено рішення та, як вбачається із матеріалів справи, відповідач повідомлявся про судове засідання шляхом оголошення в пресі, що теж не слід вважати достовірним повідомленням про час та місце судового розгляду.
Як вбачається із матеріалів справи та визнано сторонами, спірне житлове приміщення було надано сім`ї сторін та третьої особи (склад сім`ї три особи) на підставі ордеру №ГО №017036, виданого на підставі рішення міськвиконкому №509 від 17.09.1992 року.

Сторони розірвали шлюб 31.01.1996 року.

Квартира станом на час звернення до суду належала до комунальної власності та у такій були зареєстровані відповідач з 25.04.1994 року, третя особа з 14.04.2000 року та позивачка з 18.04.2000 року.

Як, також, вбачається із матеріалів справи як позивачка, так і суд першої інстанції вказували про те, що відповідач у спірній квартирі з`являється вкрай рідко та нерегулярно (позивачка) та не проживає (суд), а також про те, що відповідач добровільно залишив приміщення (суд) та проживає у іншому місці (позивачка). Однак, як позивачка, так і суд посилались на ст.ст. 71, 72 ЖК України як підстави для задоволення позову.
Зважаючи на вказане підстав вважати, що відповідач вибув на інше місце проживання у тому ж або іншому населеному пункті немає. Відповідно немає і підстав для застосування ст. 107 ЖК України з підстав вибуття відповідача для проживання у інше житло.

З наведеного вбачається, що позивачка не заперечувала на час подання позову та не заперечувала відповідно і на час розгляду справи у апеляційному суді того, що відповідач не вибував із спірного житла до іншого житлового приміщення, а лише був у такому тимчасово відсутній більше 6 місяців, що і підлягало доказуванню.

Відповідно суду слід було встановити безперервність відсутності відповідача у спірному житлі (у місці його проживання, що зареєстроване у встановленому порядку) більше шести місяців без поважних причин та відповідно втрату ним права на користування житлом, а також необхідність визнання його таким, що втратив право на користування житлом та пропорційність такого заходу втручання у його житлові права.

Як вбачається із матеріалів справи належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів цього суду першої інстанції позивачкою представлено не було, а позиція відповідача взагалі заслухана з цього питання не була, що відповідно вплинуло на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Єдиними доказами відсутності відповідача у місці його проживання є копії трьох актів складених працівниками ЛКП «Старий Львів» від 17.12.2015 року, 20.04.2016 року та 12.07.2016 року.

Відповідно вказані докази за умови їх належності та допустимості можуть лише стверджувати про очевидну відсутність відповідача у час їх складання у вказані дати, тобто 17.12.2015 року, 20.04.2016 року та 12.07.2016 року у спірній квартирі.

Інших же доказів про те, що відповідач відсутній у місці його проживання більше шести місяців без поважних причин не встановлено.

Осіб, якими складені акти та осіб, які засвідчили у таких про не проживання відповідача у спірному житлі більше 19 років судом не допитувалось як свідків і відповідно самі акти, які складались у певні дні не можуть бути належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами відсутності відповідача у спірному житлі протягом певного періоду без інших доказів, якими б це підтверджувалось, зокрема, показами свідків.

Тому, висновок суду про не проживання відповідача у спірному житлі більше 9 років слід вважати необґрунтованим та зробленим без достатніх на це доказів.

Крім цього, як вбачається із наведених вище норм закону місцем проживання фізичної особи є житло, в якому особа проживає постійно або тимчасово, а також особа може мати кілька місць проживання.

У даному випадку слід вважати очевидним наявність у відповідача кількох місць проживання, одним із яких є спірне житло.

Так, як вказано вище, шлюб між сторонами розірвано у 1996 році, однак, незважаючи на це, у 2000 році позивачка та третя особа були зареєстровані у спірному житлі та всі учасники справи зареєстровані у такому на час розгляду справи судом першої інстанції, тобто слід вважати спірне житло є спільним для них, чого не заперечувала і позивачка, про що йшлося вище.

Крім цього, слід вказати і про те, що, як вбачається із копії паспорту відповідача, він з 12.10.1996 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_6 . Однак у спірному житлі нова дружина відповідача зареєстрована не була та не проживала, що сторонами не оспорюється, відповідно така має своє окреме місце проживання, що слід вважати очевидним.

Тому, слід вважати, що спірне житло не могло бути єдиним постійним місцем проживання відповідача, зважаючи на розірвання шлюбу з позивачкою та укладення нового шлюбу з іншою особою, однак знову ж як визнано сторонами спірне житло було місцем проживання відповідача. Зважаючи на наведене спірне житло слід вважати місцем його проживання де він проживає тимчасово, однак таке, також, офіційно зареєстроване як місце його проживання у встановленому законом порядку протягом тривалого часу з 1994 року, про що йшлося.

Те, що відповідач періодично, однак вкрай рідко та не регулярно з`являвся у спірному житлі не заперечувала і сама позивачка, про що вказано у позовній заяві.

Цього не заперечує та визнав і відповідач, вказуючи, що окрім укладення нового шлюбу підставами тимчасового проживання у спірному житлі є і характер його роботи, яка передбачає часті відрядження.

Однак, як вбачається із наведених норм закону, факт тимчасового (періодичного) проживання у певному житлі не є підставою визнання особи такою, що втратила право на користування цим житлом.

Окрім цього, той факт, що відповідач періодично проживав у спірному житлі, здійснював певні поточні ремонтні роботи у такому, у такому наявні його речі, а також він підтримує стосунки із своїм сином (третьою особою по справі), який там проживає, тобто не втрачав зв`язку із спірним житлом та особою, що там проживає, більше шести місяців поспіль (зокрема, грудень 2015 року липень 2016 року, що мало б бути підтвердженим згаданими актами) без поважних причин, підтверджується: окрім визнання періодичного проживання у квартирі самою позивачкою; також, і визнання позивачкою і третьою особою здійснення певних ремонтних робіт у квартирі відповідачем, а саме заміна дверей у ванній кімнаті, а також придбання телевізора; а, окрім цього, і договором №56/20 від 13.11.2015 року між ТзОВ «Альянс-Акр» та ОСОБА_1 про виготовлення та монтаж дверей у спірному житлі (акти про монтування дверей грудень 2015 року та лютий 2016 року (а.с. 57-60); квитанціями про придбання будівельних матеріалів та сантехнічних приладів у період листопад 2015 року травень 2016 року (а.с. 61-73), оскільки факти проведення певних ремонтних робі визнано позивачкою та третьою особою; наказом та довідкою про відрядження відповідача ПП «Хопрі» (а.с. 85-86); довідкою Львівського університету бізнесу і права від 5.12.2018 року про здійснення відповідачем плати за навчання сина (третьої особи) а.с. 87).

Крім цього, із поданих відповідачем витягів із реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що у відповідача відсутнє зареєстроване право власності на будь-яке житлове приміщення (а.с. 91-94).

Зважаючи на вказане слід вважати, що підстав у суду першої інстанції без заслуховування позиції відповідача та належних доказів на підтвердження позовних вимог для задоволення позову та крайньої форми втручання у право відповідача на житло, шляхом визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням не було, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Вказаним доводи апеляційної скарги слід визнати підставними та саму скаргу задовольнити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 грудня 2016 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 10 червня 2019 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра