ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року

м. Харків

Справа № 644/7624/17

Провадження № 22-ц/818/1033/19

Категорія: договірні

Харківський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача: Кіся П.В.,

суддів: Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Пузікової Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу заапеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2018 року у складі судді Шевченка С.В.

у цивільній справі № 644/7624/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод для виконання договору довічного утримання,-

встановив:

24.11.2017 року ОСОБА_4 подала в суд позов, в якому просила розірвати договір довічного утримання, який укладений 13 жовтня 2016 року між нею та ОСОБА_2, визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування вимог ОСОБА_4 посилалась на те, що вона є людиною похилого віку і потребує сторонньої допомоги, а тому уклала з ОСОБА_2 договір довічного утримання за умовами якого відповідач отримала у власність її квартиру АДРЕСА_2, натомість зобов'язувалася утримувати її, забезпечувати продуктами харчування, одягом, необхідною допомогою, доглядати за зовнішнім та внутрішнім технічним станом квартири, надати можливість безперешкодного довічного користування квартирою. Ціна матеріального забезпечення була встановлена в розмірі однієї мінімальної заробітної плати на місяць. Проте, в порушення умов договору, відповідач не виконувала належним чином умов договору, а саме: не забезпечувала належного харчування, догляду та необхідної допомоги, що призвело до погіршення стану її здоров'я.

21.02.2018 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов в якому просила усунути перешкоди для виконання договору довічного утримання.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 посилалась на те, що після укладення договору довічного утримання вона з ОСОБА_4 домовилась, що безпосередньо догляд та допомогу буде здійснювати не вона, а її мати - ОСОБА_5, яка проживала в одному під'їзді з позивачкою і здійснювала нагляд та утримання ОСОБА_4, щоденно готувала їй тричі на день їжу, вимірювала декілька разів на день тиск, контролювала прийом ліків, здійснювала прибирання квартири, виводила її на вулицю для прогулянок, супроводжувала до лікарів. Вказує, що усі витрати на придбання продуктів харчування, ліків та оплату послуг ОСОБА_5 здійснювала вона сама, ОСОБА_2Однак, з грудня 2017 року ОСОБА_4 безпідставно відмовилась приймати догляд та допомогу з боку ОСОБА_2 та ОСОБА_5

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено. Суд вирішив: розірвати договір довічного утримання, який укладений 13 жовтня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, припинити право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 та визнати за ОСОБА_4 право власності на вказану квартиру. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 суд відмовив.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення скасувати та відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_4 в повному обсязі

Обґрунтовуючи скаргу ОСОБА_2 вказує, що після укладання спірного договору вона та ОСОБА_4 домовились, що за останньою буде здійснювати догляд мати ОСОБА_2 - ОСОБА_6 Про вказану домовленість підтвердили під час судових засідань показами свідки ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 Вказує, що згідно п. 5.1 спірного договору у разі неможливості подальшого виконання Набувачем своїх обов'язків за цим договором з підстав, що мають істотне значення, його обов'язки можуть бути передані за згодою Відчужувача члену сім'ї Набувача або іншій особі за їх згодою. Одночасно з цим, у даному договорі не зазначено у якій формі повинно бути надана дана згода. Також апелянт зазначає, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено домовленість про організацію забезпечення догляду за ОСОБА_4 На продукти, ліки, та інші необхідні речі для ОСОБА_4 грошові кошти виділялись ОСОБА_2 окремо, це підтверджується розписками ОСОБА_5 про отримання грошових коштів від ОСОБА_2 за догляд та піклування за ОСОБА_4 Виходячи із зазначених розписок, витрати із наданням належного догляду за ОСОБА_4 становлять в середньому за 2016 рік -1150 грн. на місяць, а за 2017 рік - в середньому 2000 грн. на місяць.

Також скаржник вказує, що ОСОБА_5 у квартирі позивачки проводила прибирання, витрати на догляд за ОСОБА_11 підтверджуються чеками, майже кожного дня у гарну погоду ОСОБА_5 виводила позивачку на двір на прогулянку.

Крім того, вважає апелянт, позовна заява ОСОБА_4 ґрунтується лише на її словах та на припущеннях, ніяких доказів надано не було, показів вона суду не надавала, а свідки з її сторони лише стверджували про те, що відповідач неналежним чином здійснювався догляд, хоча, що свідок ОСОБА_12, що ОСОБА_13 за адресою місця проживання ОСОБА_4 не мешкають та бачити відношення позивачки до останньої не мали змоги.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_14 подала відзив на апеляційну скаргу в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. В обґрунтування заперечень просила звернути увагу на ту обставину, що відповідно до статті 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Договір Довічного утримання (догляду) від 13.10.2016 року було посвідчено нотаріально, а отже згода відчужувача на зміну особи, яка буде виконувати обов'язки набувача також повинна бути нотаріально засвідчена.

Крім того, жодним із свідків зі сторони ОСОБА_2 не підтверджено факт надання згоди ОСОБА_4 на зміну особи, яка буде виконувати обов'язки набувача.

Також усупереч п. 5.1.договору довічного утримання (догляду) від 13.10.2016 року згоди ОСОБА_5 та ОСОБА_8, які начебто виконували обов'язки по догляду за ОСОБА_4 також скаржником не було доведено.

Розписки, надані ОСОБА_2 можуть лише свідчити про те, що вона сплачувала своїй матері - ОСОБА_5 грошові кошти за догляд, який вона мала б здійснювати за ОСОБА_4, згідно умов договору, проте ніяким чином не доводять сам факт догляду. Крім того, навіть вони є недопустимим доказам по справі, оскільки не містять підпису ОСОБА_5, що взагалі ставить під сумнів отримання грошових коштів.

Жодних інших доказів на підтвердження здійснення ОСОБА_2 своїх обов'язків по утриманню ОСОБА_4, зокрема для підтвердження обставин забезпечування її одягом, необхідною допомогою, догляданням за внутрішнім та зовнішнім технічним станом відчужуваної квартири відповідачем не надано, а матеріали справи таких не містять.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_14 в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на доводи, викладені в обґрунтуванні апеляційної скарги та відзиві на апеляційну скаргу.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з'явились, а представник ОСОБА_15 - ОСОБА_3 подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з її зайнятістю у розгляді іншої справи. Однак, колегія суддів,враховуючи, що скаржник та її представник були своєчасно повідомлені про розгляд справи мали вдосталь часу для забезпечення їх участі у судовому засіданні апеляційного суду у разі такої потреби, а також ту обставину, що вони реалізували своє право на участь у вирішенні справи шляхом подання апеляційної скарги з викладеними доводами не згоди з рішенням суду першої, колегія суддів, керуючись положеннями ст.ст. 371, 372 ЦПК України, приходить до висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності за наявними матеріалами справи.

Колегія суддів, заслухавши доводи осіб, що з'явилися, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

За правилами ст. 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини.

Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (ч. 1 ст. 756 ЦК України).

Згідно з вимогами ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Судовим розглядом встановлено, що 13 жовтня 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали договір довічного утримання за умовами якого ОСОБА_2 отримала у власність квартиру АДРЕСА_2, яка належала ОСОБА_4, натомість ОСОБА_2 зобов'язувалася утримувати останню, забезпечувати продуктами харчування, одягом, необхідною допомогою, доглядати за зовнішнім та внутрішнім технічним станом квартири, надати можливість безперешкодного довічного користування квартирою. Ціна матеріального забезпечення була встановлена в розмірі однієї мінімальної заробітної плати на місяць. (а.с. 3-4)

За статтею 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

Матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом (ст. 751 ЦК України).

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525, 526 ЦК України).

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, розірвання договору.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини.

Пунктом 7.1 договору довічного утримання передбачено, що договір може бути розірваний за рішенням суду.

Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (ст. 651 ЦК України).

Істотними умовами договору довічного утримання від 13.10.2016 року є: забезпечення одягом та харчуванням, надання побутових послуг, забезпечення надійним доглядом та необхідною допомогою, у разі виникнення потреби надання інших видів матеріального забезпечення, оплата всіх комунальних послуг. Надання позивачеві права безоплатного пожиттєвого проживання у відчужуваній квартирі та у разі смерті відчужувача - поховання її належним чином.

Згідно із ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню.

Укладаючи договір, ОСОБА_4 розраховувала на виконання з боку ОСОБА_2 зобов'язань у вигляді довічного повного утримання, сплати в повному обсязі комунальних платежів по квартирі, де залишається проживати відчужувач, надання необхідного щоденного триразового харчування, надання побутових послуг з прання, прибирання квартири, послуг перукаря, забезпечення зв'язком, а у випадку погіршення стану здоров'я - забезпечення належними лікувальними засобами. Грошова оцінка матеріального забезпечення визначена сторонами в розмірі однієї мінімальної заробітної плати в місяць, встановленої чинним законодавством України.

Вчиняючи системний аналіз вищенаведеного правового унормування і умов оспорюваного договору, суд з'ясував, що підставою для розірвання договору довічного утримання є як повне невиконання набувачем взятих на себе обов'язків, так і їх неналежне виконання, в порівнянні з умовами договору, незалежно від вини набувача. Наявність або відсутність вини набувача в невиконанні/неналежному виконанні умов договору, в сенсі конструкції п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК, не має значення для вирішення питання про розірвання такого договору. В даному випадку треба довести факт такого невиконання або неналежного виконання договору. При цьому обов'язок з доведення факту належного виконання умов договору довічного утримання, з огляду на презумпцію вини відповідача у форматі цивільного судочинства, у відповідності до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 76 ЦПК України покладається саме на відповідача, який надає це утримання.

Встановивши, що ОСОБА_2 належним чином не виконує свої зобов'язання за договором довічного утримання, а саме, покладені на неї зобов'язання щодо здійснення догляду за позивачем, сплати вартості матеріальної допомоги, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявність правових підстав для розірвання договору довічного утримання.

Безпідставними є доводи ОСОБА_2 про те, що вона належним чином виконувала зобов'язання за договором довічного утримання, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_2 особисто не здійснювала догляд за позивачем, а надані копії розписок, складених між відповідачем та її матір'ю ОСОБА_5 про отримання останньою грошових коштів з метою придбання продуктів харчування та догляду за ОСОБА_4, та копії чеків про придбання продуктів харчування, не містять достовірної інформації щодо предмету доказування, а саме того, що ОСОБА_4 отримувала всі ті продукти харчування та догляд, про які міститься інформація в наданих суду копіях документів.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо того, що у відповідності до умов спірного договору ОСОБА_2 особисто мала виконувати зобов'язання за даним договором, і лише у разі неможливості подальшого виконання своїх обов'язків, що мають істотне значення, її обов'язки можуть бути передані за згодою відчужувача, тобто ОСОБА_4, члену сім'ї набувача чи іншим особам з укладенням при цьому відповідної додаткової угоди.

Таким чином суд вважає, що ОСОБА_15 було порушено п.п. 2.1, 2.2, 5.1 договору довічного утримання в частині довічного та повного утримання відчужувачів, що є правовою підставою для його розірвання

Крім того, відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з договором довічного утримання до ОСОБА_2 перейшло право власності на квартиру АДРЕСА_1 і зважаючи на що обов'язок сплати комунальних послуг, відповідно до ст. 322 ЦК України, покладений на неї, як на власника.

Отже, ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів, на підтвердження доводів, що вона, починаючи з листопада 2016 року, забезпечувала безкоштовне проживання позивачки в квартирі у відповідності з умовами договору.

Суд, врахував зібрані докази по справі докази, вірно оцінив їх в сукупності та вирішив питання про їх належність, допустимість і достатність у відповідності зі ст.ст. 81, 89 ЦПК України.

Суд першої інстанції дав оцінку поясненням свідків, поясненням сторін в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Таким чином, належним виконанням зобов'язання слід вважати тоді, коли відповідач виконує всі взяті на себе обов'язки за договором.

Проте, як до суду першої, так і до суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 не було надано доказів, які б свідчили про перерахування нею на користь позивачів вартості матеріального забезпечення у встановленому розмірі або придбання нею продуктів харчування, ліків, одягу тощо.

Відповідно до ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню. У разі розірвання договору у зв'язку з неможливістю його подальшого виконання набувачем з підстав, що мають істотне значення, суд може залишити за набувачем право власності на частину майна, з урахуванням тривалості часу, протягом якого він належно виконував свої обов'язки за договором.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_4, відповідні їм правовідносини, поясненням та наданим доказам дав належну оцінку.

Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст. ст.ст. 89, 263-264 ЦПК України, встановив не доведення відповідачем факту належного виконання умов договору довічного утримання.

За таких обставин, суд дійшов правильного висновку про наявність підстав, відповідно до ст. 755 ЦК України, для розірвання договору із набуттям позивачем в порядку ч. 1 ст. 756 ЦК України права власності на відчужене житло.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2018 року в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 не оскаржувалось, а тому в цій частині рішення суду колегією суддів не переглядалось.

Матеріали справи свідчать, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції не має.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 березня 2019 року

Головуючий - П.В. Кісь

Судді: І.В. Бурлака

В.Б. Яцина