Постанова

Іменем України

10 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 753/9947/16-ц

провадження № 61-38930св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 06 червня 2017 року у складі колегії суддів: Антоненко Н. О., Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 10 листопада 2006 року він передав ОСОБА_2 460 000,00 дол. США для укладення договору оренди землі площею 10 га на користь його компанії, а 26 січня 2008 року - 500 000,00 дол. США для оформлення відмови Інституту садівництва від земельної ділянки площею близько 10 га на його користь. На підтвердження факту передачі коштів відповідач видав йому дві розписки. Оскільки свої зобов`язання сприяти укладенню договору оренди земельної ділянки на користь компанії ОСОБА_2 не виконав і отримані для цієї мети кошти йому не повернув, вважає, що передана ним відповідачу сума підлягає стягненню з ОСОБА_2 на його користь. При цьому зазначає, що ще у серпні 2011 року з приводу неповернення відповідачем указаних коштів він звернувся із заявою до органів міліції, і щодо ОСОБА_2 порушено кримінальну справу, кримінальне провадження триває дотепер, відповідач приховується, а він не може повернути свої кошти. Вважає, що іншого способу повернути власне майно у нього немає.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача 9 838 056,80 грн.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 січня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що факт підписання розписки від 10 листопада 2006 року та відповідно від 24 січня 2008 року саме ОСОБА_2 та отримання ним від ОСОБА_1 значної суми грошей у доларовому еквіваленті, об`єктивно жодним належним та допустимим доказом, крім оспорюваної розписки, ані позивачем, ані його представником, не підтверджені. Розписка від 25 січня 2008 року, написана відповідачем, містить виправлення та дописки ОСОБА_3 , а в оригіналі до матеріалів справи не додана. Зміст розписки не містить посилань на факт отримання коштів у позивача. Між сторонами мали місце інші зобов`язання фінансового характеру. Відповідно до відомостей в Єдиному реєстрі досудових розслідувань, у кримінальному провадженні № 0001649 від 22 грудня 2012 року про підозру у вчиненні кримінального правопорушення жодна особа не повідомлялась, тобто, перевірка за вказаною заявою фактично проведена не була, оскільки працівникам міліції не вдалося встановити місце проживання ОСОБА_2 та допитати його про передачу грошей. Рукописний текст розписки містить відомості про прізвище, ім`я та по батькові відповідача, його рік народження та номер паспорта, дату складання - 25 січня 2008 року, проте частина рукописного тексту дописана іншим почерком «Деньги получил совместно с ОСОБА_2 . Я ОСОБА_7 данную расписку подтверждаю - подпись - ОСОБА_7 24.01.08 г.».

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 06 червня 2017 року заочне рішення скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 9 838 056,80 грн набутих без достатньої правової підстави. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду виходив із того, що мета, з якою відповідач одержав кошти від позивача і про це зазначив у розписках, не дає підстав вважати, що між ними виникли договірні правовідносини, адже фактично відповідач зобов`язався лише сприяти укладенню договору між позивачем в інтересах його компанії та іншою особою, проте зазначене дає підстави вважати, що відповідач зобов`язався виконати на користь позивача певні дії, що з урахуванням положень статті 509 ЦК України дає підстави для висновку про те, що між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини, у яких позивач має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У липні 2018 року ОСОБА_2 подав до Верховного Судукасаційну скаргу на рішенням Апеляційного суду міста Києва від 06 червня 2017 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що право позивача на звернення до суду з вимогою про стягнення коштів, є таким, що підлягає сумніву. Суд самостійно змінив предмет позову із стягнення заборгованості на повернення безпідставно набутого майна. До спірних правовідносин не підлягає застосуванню стаття 1212 ЦК України.

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу у якому зазначено, що відповідно до інформації веб-ресурсу МВС України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вважається особою, яка переховується від органів влади, дата зникнення - 20 серпня 2011 року. Відповідач безпідставно зберігає надані ним кошти, внаслідок чого, на правовідносини, що виникли між сторонами поширюється положення глави 83 ЦК України, а саме стаття 1212.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року поновлено строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу та надано строк для подання відзивів на касаційну скаргу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає нормам ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 10 листопада 2006 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 460 000,00 дол. США для укладення договору оренди землі площею 10 га між компаніями «Недачін і К» та ІААН ОСОБА_8 , а 26 січня 2008 року - 500 000,00 дол. США для оформлення відмови Інституту садівництва від земельної ділянки площею (+) - (-) до 10 га на користь підприємств «Недачін і К» і «Просистем ЛТД».

02 серпня 2011 за заявою ОСОБА_1 щодо незаконних дій ОСОБА_2 слідчим СВ Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві порушено кримінальну справу за ознаками скоєння злочину, передбаченого частиною другою статті 190 КК України.

22 грудня 2012 до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0001649 внесено відомості про те, що у провадженні слідчого відділу Деснянського УП ГУ НП у м. Києві перебувають матеріали кримінального провадження за ознаками вчинення ОСОБА_2 злочину, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, досудове розслідування триває, жодній особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення не повідомлено.

Таким чином, наявні підстави для висновку, що для правильного вирішення спору по суті необхідно встановити правову природу відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Нормативно-правове обґрунтування

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V . v . The Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

У вирішенні питання розподілу тягаря доведення суди мають застосовувати правила статей 10, 60 ЦПК України 2004 року, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У матеріальному законі передбачена правова можливість повернення майна, переданого, в тому числі, на виконання недійсного правочину, шляхом пред`явлення вимоги набувачу, який не є стороною недійсного правочину, підстава набуття якого, а так само володіння яким (майном) згодом відпала в порядку статті 1212 ЦК України.

Такий підхід до оцінки спірних правовідносин відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом України у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15, підстав відступити від якого щодо застосування норми права у подібних відносинах під час перегляду цієї справи Верховний Суд не встановив.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. З урахуванням змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондикція - це позадоговірний зобов'язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У разі, якщо на виконання юридично ще неукладеного договору стороною передчасно передано майно, між сторонами виникають правовідносини внаслідок набуття, збереження майна без достатньої (статті 1212-1215 ЦК України).

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604, 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 грошові кошти для укладення договору оренди землі площею 10 га на користь компанії позивача, а 26 січня 2008 року - 500 000,00 дол. США для оформлення відмови Інституту садівництва від земельної ділянки площею близько 10 га.

Проте позивач не довів, що між ним та ОСОБА_2 виникли договірні правовідносини після написання розписок, ОСОБА_2 також не надав жодного доказу на підтвердження існування та виконання договірного зобов`язання.

Суд апеляційної інстанції, установивши, що ОСОБА_2 набув грошові кошти без достатніх правових підстав та не повернув їх ОСОБА_1 , дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення цих коштів за статтею 1212 ЦК України.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що грошові кошти, які передано ОСОБА_2 , підлягають поверненню на підставі статті 1212 ЦК України, оскільки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли не договірні зобов`язання, а зобов`язання у зв`язку із набуттям майна без достатньої правової підстави.

Твердження заявника про те, що суд самостійно змінив предмет позову із стягнення заборгованості на повернення безпідставно набутого майна, є необґрунтованими, оскільки суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу застосував аксіому цивільного судочинства jura novit curia - «суд знає закон» та ухвалив рішення виходячи із правовідносин, що склалися між сторонами.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо встановлених обставин справи. Проте згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Розглядаючи зазначений позов, суд апеляційної інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 401, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 06 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик