Номер провадження 2/754/3926/19
Справа №754/109/19
РІШЕННЯ

Іменем України

10 жовтня 2019 року м.Київ

Деснянський районний суд міста Києва

під головуванням судді Бабко В.В.

за участю секретаря судового засідання Базік А.В.

за участю відповідача ОСОБА_1

за участю представника позивача адвоката Вотінцева Є.Г.

за участю представника відповідача адвоката Храпійчука В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Головне управління юстиції у м. Києві про стягнення грошової компенсації, -

В С Т А Н О В И В:

До суду звернулась позивачка ОСОБА_2 з позовом про стягнення грошової компенсації.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11.01.2019 відкрито провадження по цивільній справі, розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідачу наданий термін подати до суду відзив.

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона є спадкоємцем за заповітом після померлого ОСОБА_3 . За час життя ОСОБА_3 перебував у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_1 та під час проживання вони придбали автомобіль ЗАЗ «Ланос», 2009 року випуску, д/н НОМЕР_1 . Однак зазначений автомобіль відповідачем ОСОБА_1 був відчужений без згоди ОСОБА_3 . Отже враховуючи, що спірний автомобіль був об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а відчуження здійснено проти волі ОСОБА_3 , поділу у даному випадку підлягає вартість такого автомобіля, тому позивачка як спадкоємиця просить суд стягнути з відповідачки компенсацію за 1/2частку автомобіля, що становить 63150,00грн.

31.07.2019 представником відповідача адвокатом Храпійчуком В.О. до суду подано відзив, з якого вбачається, що позов не визнають тапросять відмовити у задоволені позову в повному обсязі. Обґрунтовують тим, що дійсно ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 12.08.1982 по 13.10.2014 проживали у зареєстрованому шлюбі. Однак, автомобіль ЗАЗ «Ланос», 2009 року випуску, д/н НОМЕР_1 був придбаний сином відповідачки від першого шлюбу за його особисті кошти, але оскільки ОСОБА_3 був інвалідом війни першої групи і користувався відповідними пільгами та задля отримання гаражного боксу, за порадою самого ОСОБА_3 , автомобіль був зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 , так як остання мала посвідчення водія та була офіційною дружиною ОСОБА_3 Автомобіль не входив в масу спільного майна подружжя, це підтверджено зустрічною позовною заявою самого ОСОБА_3 яка була подана під час розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, з якої вбачається, що за час життя ОСОБА_3 не вважав автомобіль ЗАЗ «Ланос», 2009 року випуску, д/н НОМЕР_1 спільним майном подружжя, а тому про його розподіл не зазначав.

Представник позивача - адвокат Вотінцев Є.Г. в судовому засіданні позов підтримав з наведених у ньому підстав, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Храпійчук В.О. в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечували посилаючись на викладені обставини у відзиві. Крім того зазначали, що оскільки перереєстрація спірного автомобіля відбулася 30.07.2014, а позовна заява подана до суду 24.12.2018, тобто майже через чотири з половиною років, вважають, що у позивача сплив строк визначений законом для подачі позову до суду.

Представник третьої особи - Головного територіального управління юстиції у місті Києві в судові засідання не звились, надали суду письмові пояснення в яких зазначили, що просять розглядати справу у відсутності їх представника та винести рішення за наявними документами та доказами, враховуючи обставини справи та ухвалити рішення відповідно до діючого законодавства України.

В судовому засіданні був опитаний свідок ОСОБА_4 , який є сином відповідачки ОСОБА_1 , він зазначив, що автомобіль був придбаний за його особисті кошти. Користувався та утримував автомобіль лише тільки він, перереєстрація відбулася, так як відпали підстави та можливості отримання гаражного боксу, тому змінився і титульний власник.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, взяв до уваги покази свідка, оцінивши зібрані по справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з таких підстав.

Судом встановлені такі факти та їм правовідносини.

Згідно із Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30.09.2014, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ,який був зареєстрований 12.08.1982, розірвано, рішення набрало законної сили 13.10.2014.

Відповідно до свідоцтва про смерть ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ОСОБА_3 у віці 81 років.

Заповітом від 24.09.2014 ОСОБА_3 , зробив таке розпорядження: все його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому буде належати на день його смерті, і на що він законом митиме право, заповідає громадянці ОСОБА_2 , 1967 року народження.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Стаття 1226 ЦК України, передбачає, що суб`єкт права спільної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

За загальним правилом статті 60 глави 8 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Суд зазначає, що сам по собі факт придбання майна в період спільного проживання не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Отже, під час розгляду справи судом встановлено, що ЗАЗ «Ланос», 2009 року випуску, д/н НОМЕР_1 був придбаний під час перебування у шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в 2010 році на ім`я ОСОБА_1 . З 30.07.2014 спірний автомобіль перереєстрований на ОСОБА_4 і нині на праві власності належить останньому, що підтверджено довідкою (результати аналітичного пошуку ТЗ по «НАІС ДДАІ» МВС України від 06.12.2018).

Згідно із ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

При поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України).

Доводи представника відповідача який наполягав, що спірний автомобіль належав до маси спільного майна подружжя, а тому підпадає під поділ майна подружжя та 1/2 його частина належить покійному ОСОБА_3 і є спадковим майном, суд оцінює критично з огляду на таке.

Як убачається із матеріалів справи та не заперечувалось учасниками справи, що з 26.08.2014 по 20.04.2018 (Ухвала Деснянського районного суду міста Києва від 20.04.2018 про закриття провадження по справі) в провадженні Деснянського районного суду міста Києва перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя. Як із позовної заяви так і зі зустрічного позову вбачається, що сторони не визнавали автомобіля ЗАЗ «Ланос», 2009 року випуску, д/н НОМЕР_1 спільним майном подружжя. А зміст та вимоги зустрічного позову не містять посилань, що за час життя ОСОБА_3 мав намір визнавати автомобіля ЗАЗ «Ланос», 2009 року випуску, д/н НОМЕР_1 спільним майном подружжя або мав бажання отримати за транспортний засіб компенсацію у певному розмирі. Також суд зауважує, що стороною позивача не надано суду правових доказів, що спірний автомобіль був придбаний за спільні кошти подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , однак в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 надав послідовні та логічні свідчення, що автомобіль ЗАЗ «Ланос», 2009 року випуску, д/н НОМЕР_1 був придбаний за його особисті кошти, а відповідачка надала докази, що саме її син ОСОБА_4 купив за власні кошти та користувався і утримував спірний автомобіль (гарантійна картка щодо встановлення газового обладнання; ліцензійна картка - дозвіл на внутрішні перевезення пасажирів легковими автомобілями на замовлення, строк дії ліцензії з 14.10.2009-13.10.2014; подорожні листи службового легкового автомобіля та тимчасовий реєстраційний талон), які не викликають у суду сумніву щодо їх достовірності і беруться судом до уваги.

Крім того судом установлено, що між ОСОБА_1 та її сином ОСОБА_4 відбулася лише перереєстрація автомобіля ЗАЗ «Ланос», 2009 року випуску, д/н НОМЕР_1 із заміною титульного власника, саме під час перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в шлюбі - 30.07.2014, оскільки шлюб між останніми офіційно розірвано на підставі рішення - 30.09.2014. Зокрема з часу розірвання шлюбу по день смерті ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), в період двох років будь-яких заяв щодо визнання автомобіля ЗАЗ «Ланос», 2009 року випуску, д/н НОМЕР_1 спільним майном подружжя матеріали справи не містять, таких доказів представником позивача суду не надано.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Отже, враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення грошової компенсації у розмірі 63150,00грн вартості в рахунок належної ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , 1/2частки автомобіля ЗАЗ «Ланос», 2009 року випуску, д/н НОМЕР_1 не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, вони в такому вигляді не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного та сімейного законодавства України, оскільки позивачем та її представником не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 77-80 ЦПК України.

Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю. Оскільки у позові відмовлено по суті спору, строк позовної давності судом не застосовується.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача.

Керуючись статтями 60, 61, 74 СК України, статтями 7, 10, 76, 81, 133, 141, 244-245, 259, 263 - 265, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Головне управління юстиції у м. Києві про стягнення грошової компенсації - відмовити повністю.

Судовий збір покладається на позивача.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання через Деснянський районний суд міста Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Головне управління юстиції у м.Києві, місцезнаходження за адресою: м.Київ, провулок Музейний, 2-Д.

Повний текс складено та підписано 21.10.2018.

Суддя В.В. Бабко