Єдиний унікальний номер 225/357/19 Номер провадження 22-ц/804/1427/19

Єдиний унікальний номер 225/357/19
Номер провадження 22-ц/804/1427/19
Головуючий у 1 інстанції Скиба М.М.
Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.

суддів Корчистої О.І., Тимченко О.О.

розглянув у письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут цивільну справу № 225/357/19 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Торецьквугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, з апеляційною скаргою Державного підприємства «Торецьквугілля» на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 14 березня 2019 року (суддя Скиба М.М.), ухваленого в приміщенні суду в м.Дзержинськ Донецької області

ВСТАНОВИВ:

В січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДП «Торецьквугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що він знаходився у трудових відносинах з відокремленим підрозділом «Шахта «Центральна» ДП «Торецьквугілля». Позивача було звільнено 13.11.2017 року на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. В цей же день розрахунок з ним всіх належних виплат при звільненні не проведено, а саме не виплачено заборгованість по оплаті лікарняних у сумі 2584 грн. 42 коп. Станом на 08.11.2018 року відповідач розрахувався з позивачем по лікарняним листам.

Просив стягнути з ДП «Торецьквугілля» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 13.11.2017 року по день фактичного розрахунку.

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 14 березня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ДП «Торецьквугілля» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 73344 грн. 18 коп. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Відповідачем ДП «Торецьквугілля» подано апеляційну скаргу на зазначене рішення, в якій він просив оскаржуване рішення змінити та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що остаточний розрахунок з позивачем було проведено 11 грудня 2017 року, тому позивачем пропущено тримісячний строк для звернення до суду з позовною заявою відповідно до частини 1 ст. 233 КЗпП України. Також зазначає, що пункт 3.3. розділу 3 Інструкції зі статистики заробітної плати визначає, що оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів підприємства, установи, організації відноситься до інших виплат, що не належать до фонду оплати праці. Виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності - це передбаченні Конституцією України та Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» соціальні гарантії та оплата роботодавцем перших п`яти днів тимчасової непрацездатності працівника не тотожна поняттю «заробітна плата», тобто по своїй природі не є тією винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не передбачено застосування такого санкційного заходу як виплата працівникові середнього заробітку за час затримки лікарняних, а тому застосування норм ст. 117 КЗпП України, є безпідставним. Також зазначає, що згідно роз`яснень, викладених в пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем ОСОБА_1 не подано.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Матеріалами справи встановлено, що позов подано до суду у січні 2019 року. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» з 1 січня 2019 року встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі 1921 гривня.

Спір виник у сфері трудових правовідносин, ціна позову складає 73344,18 гривень, тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином, справа №225/357/19 підпадає під категорію справ, розгляд яких здійснюється без повідомлення учасників справи.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 1995 року по 2016 рік працював на шахті ВП «шахта Північна», а 10.01.2017 року на ВП «Шахта «Центральна» ДП «Торецьквугілля» на посадах горно-робочого підземного, горно-робочого по ремонту гірних виробіток, прохідником 5 розряду (а.с.7-10, 31-33).

Згідно до наказу № 174 від 13.11.2017 року ОСОБА_1 був звільнений з займаної посади за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП.

Платіжним дорученням № 349 від 07 листопада 2018 року позивачу було виплачено нараховані за перші п`ять днів лікарняного за рахунок коштів підприємства 2584,42 гривень, про що свідчить довідка, видана адміністрацією ВП «Шахта «Центральна» ДП «Торецьквугілля» та виписка з банківського рахунку позивача (а.с.38, 50).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції послався на те, що відповідачем в порушення ст.116 КЗпП України в день звільнення позивача, не виплачено останньому всіх сум, що належали йому від підприємства (оплата тимчасової непрацездатності), повний розрахунок з позивачем по оплаті п`яти днів тимчасової непрацездатності здійснено відповідачем 07 листопада 2018 року, тому, з урахуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100, суд стягнув з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 листопада 2017 року по 07 листопада 2018 року у розмірі 73344, 18 гривень.

Висновки суду першої інстанції є правильними та ґрунтуються на вимогах діючого законодавства.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступний після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі Порядок).

Відповідно до абзаців 3 та 4 пункту 2 розділу ІІ «Період, за яким обчислюється середня заробітна плата» зазначеного Порядку, у випадках збереження середньої заробітної плати, зокрема, за час затримки розрахунку при звільненні, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку, тобто середня заробітна плата обчислюється виходячи з установлених в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Матеріалами справи встановлено, що з 13 листопада 2017 року ОСОБА_1 звільнений з посади прохідника 5 розряду з повним робочим днем на підземній роботі ВП «Шахта «Центральна» ДП «Торецьквугілля» за ст.38 КЗпП України за власним бажанням (наказ №174 від 13.11.2017 року) (а.с.10).

З даними довідки ВП «Шахта «Центральна» ДП «Торецьквугілля», середньоденний заробіток ОСОБА_1 дорівнює його тарифній ставці 296 грн. 94 коп. (середньоденна заробітна плата за мінусом обов`язкових утримань складає 239 грн. 04 коп.), оскільки за чотири місяці до дати звільнення був один вихід позивача на роботу у липні 2017 року (а.с.50).

Позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції не оспорювалася сума середньоденної заробітної плати.

З довідки, виданої адміністрацією ВП «Шахта «Центральна» ДП «Торецьквугілля» вбачається, що відповідачем виплачено позивачу перші п`ять днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів підприємства 2584 грн. 42 коп. згідно платіжного доручення №349 від 7 листопада 2018 року.

Розмір нарахованої та виплаченої відповідачем суми заборгованості за перші п`ять днів тимчасової непрацездатності позивачем в суді першої інстанції не оспорювався.

Таким чином, судом правильно визначено період, за який з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 13 листопада 2017 року (перший день затримки розрахунку) по 07 листопада 2018 року (день фактичного розрахунку) та сума до стягнення у розмірі 73344, 18 гривень з урахуванням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Аргументи апеляційної скарги про те, що положеннями Інструкції зі статистики заробітної плати віднесено оплату перших п`яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів підприємства, установи, організації, - до інших виплат, що не належать до фонду оплати праці, тобто дана виплата не тотожна поняттю «заробітна плата», а тому, в даному випадку застосування норм ст.117 КЗпП України є необґрунтованим, спростовуються наступним.

Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР визначено що, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці», виходить з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом, Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року N 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону, зокрема щодо оплати часу простою, який мав місце не з вини працівника.

Зазначене дає підстави для висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 Кодексу і статті 1 Закону, та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону.

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу - належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

За приписами частини 1 ст.4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 № 1105-XIV (далі Закон), фонд соціального страхування України є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом.

За частиною 1 ст.19 Закону, право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування та день звільнення), якщо інше не передбачено законом.

Частиною 2 ст.22 Закону визначено, що допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, оскільки допомога з тимчасової втрати непрацездатності є однією з державних гарантій, яка включає право на забезпечення у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, вказана допомога з оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності, яка належить до сплати роботодавцем працівнику, має бути виплачена у день звільнення, що не було зроблено відповідачем. За цих підстав, апеляційним судом не приймаються до уваги аргументи апеляційної скарги про те, що оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів підприємства, не входить в поняття заробітна плата.

Крім того, як зазначив Конституційний Суд України в своєму рішенні від 22 лютого 2012 року по справі №4-рп/2012 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу: - за статтею 47 КЗпП роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

З матеріалів справи вбачається і не заперечується сторонами, що фактичний розрахунок з оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності позивача, який перебував на лікарняному до часу звільнення 13.11.2017р., здійснено відповідачем майже через рік 07.11.2018р., тому є неспроможними аргументи апеляційної скарги про пропуск позивачем тримісячного строку для звернення з позовною заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, передбаченого частиною 1 ст.233 КЗпП України.

Оскільки позивачу нарахована та виплачена відповідачем заборгованість з оплати п`яти днів тимчасової непрацездатності та спору щодо розміру заборгованості під час розгляду справи між учасниками справи не було, позов до Фонду про стягнення заборгованості з оплати тимчасової непрацездатності починаючи з шостого дня, позивачем не було пред`явлено, доводи апеляційної скарги щодо не врахування судом при частковому задоволенні позову частки спірної суми у заявлених вимогах, також є необґрунтованими.

Згідно ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як справа є малозначною, ціна позову складає менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями ст.ст.374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Торецьквугілля» на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 14 березня 2019 року залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 14 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 06 червня 2019 року.

Головуючий О.В. Агєєв

Судді О.І. Корчиста

О.О. Тимченко