ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 жовтня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/2374/19

Головуючий у першій інстанції - Коротка А. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1177/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бечка Є.М.,

суддів: Євстафіїва О.К., Кузюри Л.В.,

секретар: Герасименко Ю.О.,

за участю: представника відповідача Панкова К.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» на ухвалу судді Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 23 липня 2019 року про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» про визнання недійсною частини договору,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ФК «Гелексі», в якому просив визнати недійсними п.1.1.2.2 та п.5.3 Договору №40833 від 29 листопада 2018 року, укладеного між ним та відповідачем.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в оскаржуваному договорі відсутній його підпис, що тягне за собою нікчемність договору; відсутнє підтвердження, що гроші кредитодавцем були передані позивачу; п.5.3 передбачено підвищену комісійну винагороду, що заборонено Законом України «Про захист прав споживачів»; в оспорюваному договорі відсутні істотні умови, зокрема підписи, строк внесення фінансового активу, строк дії договору, нема підтвердження, що інформація по договору надана клієнту, не визначено види забезпечення наданого кредиту, не зазначено необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг, не вказана реальна річна процентна ставка, не вказаний порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; вважає, що правочин здійснений з використанням нечесної підприємницької практики; нечіткі положення договору.

Ухвалою судді Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 23 липня 2019 року прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження.

Суд виходив з того, що перешкод для прийняття даної позовної заяви до розгляду немає.

Не погоджуючись з даною ухвалою ТОВ «ФК «Гелексі» звернулося до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу та направити справу на розгляд до суду першої інстанції за встановленою підсудністю - за місцезнаходженням відповідача згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що Закон України «Про захист прав споживачів» не регулює правовідносини, що склалися між позивачем та відповідачем на підставі оспорюваного договору позики. Особа, яка подає апеляційну скаргу звертає увагу, що в укладеному між сторонами договорі позики не встановлена мета використання грошових коштів на придбання товарів, через що вони використовуються позичальником на власний розсуд з будь-якою метою та не є споживчим кредитом.

Також особа, яка подає апеляційну скаргу зазначає, що з огляду на строк користування позикою, який не перевищує одного місяця, договір позики не є споживчим кредитом в розумінні Закону України «Про споживче кредитування».

Вказує, що на момент укладення спірного договору Закон України «Про захист прав споживачів» діяв в редакції від 10 червня 2017 року, згідно зі ст.11 якого цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування», який є спеціальним законом.

На думку особи, яка подає апеляційну скаргу, Закон України «Про захист прав споживачів» захищає права особи, як споживача, на стадії придбання, замовлення, використання або реалізації наміру придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, а коли така продукція вже придбана, замовлена або використовується, то діють правила і норми відповідних договірних правовідносин. У зв`язку з цим, норми даного Закону можуть бути застосовані лише до правовідносин, що передують укладенню договору, а після укладення договору між сторонами виникають інші правовідносини, що регулюються відповідними нормами законодавства для певного виду цивільно-правового договору. Вказує, що до даних правовідносин не підлягають застосуванню положення Закону України «Про захист прав споживачів», тому міськрайонним судом порушено правила підсудності, встановлені ч.2 ст.27 ЦПК України.

У визначений судом строк ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Гелексі». Позивач зазначає, що надання кредиту - це фінансова послуга, а він є споживачем такої фінансової послуги, тому підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів». Вказує, що договір не містить положень які б вказували, що він укладений на строк до одного місяця. Позов підлягає розгляду в порядку захисту прав споживачів, так зокрема, але не виключно, порушено право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. ОСОБА_1 вважає, що Закон України «Про споживче кредитування» застосовується до спірних правовідносин в повній мірі оскільки договір не містить положень, які б вказували, що він не містить положень, які б підтверджували надання позики для задоволення потреб, пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю, або виконанням обов`язків найманого працівника. Також позивач не погоджується з наданою відповідачем в якості доказу електронною квитанцією №116356535 від 29 листопада 2018 року, довідки ТОВ «ФК «Елаєнс» від 02 серпня 2019 року, запит ТОВ «ФК «Елаєнс» від 01 серпня 2019 року, лист АТ КБ «ПриватБанк», оскільки вони не відповідають вимогам до первинних документів, не є первинними документами, а отже не можуть бути визнані належними та допустимими доказом проведення операції з перерахунку коштів.

Від ТОВ «ФК «Гелексі» надійшли заперечення на відзив ОСОБА_1 сторона відповідача зауважує, що на момент укладення спірного договору, відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування регулюються спеціальним Законом України «Про споживче кредитування», а не Законом України «Про захист прав споживачів», як помилково вважає позивач. Не погоджується відповідач і з доводами про відсутність строку договору, адже в п.1.1.5 оспорюваного договору вказано, що позика надається строком до 28 грудня 2018 року, тобто строк позики не перевищує одного місяця з 29 листопада 2018 року по 28 грудня 2018 року. Зазначає, що інші доводи відзиву є недоречними, оскільки не є предметом апеляційного розгляду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача в режимі відеоконференції, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву, перевіривши законність ухвали першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За правилами ч.2 ст.27 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Згідно ч.5 ст.28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Відповідно до частини шістнадцятої ст.28 ЦПК України позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої ст.30 цього Кодексу.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення й використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своєї особистої потреби мають право, зокрема, на захист своїх прав державою; звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав.

У пунктах 2, 5 Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» судам роз`яснено, що оскільки Закон України «Про захист прав споживачів» не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг).

Відповідно до статті 24 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі за власним вибором звертаються до суду за місцем свого проживання, або за місцем знаходження відповідача, або за місцем заподіяння шкоди, або за місцем виконання договору. Жоден із цих судів не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви або переслати її до іншого суду з мотивів непідсудності.

Предметом позову у цій справі є договір позики №40833 від 29 листопада 2018 року. Відповідно до п.1.1.1 сума позики 5000 грн., згідно п.1.1.5 строк повернення позики (термін платежу): 28 грудня 2018 року, в той же час, згідно п.2.1 строк дії договору - до повного виконання позичальником зобов`язань за договором. Датою укладання договору є дата перерахування суми кредиту на банківський рахунок позичальника (п.2.2).

В той же час, згідно ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Згідно з п.1 ч.2 ст.3 ЗУ «Про споживче кредитування» цей закон не поширюється на договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця.

Вбачається, що строк погашення по оспорюваному ОСОБА_1 договору встановлено 28 грудня 2018 року, тобто до одного місяця, враховуючи, що оспорюваний договір укладено 29 листопада 2018 року. Позивачу було надано в позику 5000 грн. (а.с.40-47).

Позивач наполягає на тому, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про захист прав споживачів», оскільки позивач скористався послугами ТОВ «ФК «Гелексі».

Згідно п.9.3 оспорюваного договору, його невід`ємною частиною є Правила надання грошових коштів у позику ТОВ «ФК «Гелексі». За п.3.1 даних правил позика надається на споживчі цілі. Таким чином в самому оспорюваному договорі наявна умова про споживчий кредит.

Таким чином, відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, з урахуванням спеціального Закону України «Про споживче кредитування», регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».

За таких обставин, доводи апеляційної скарги, що оспорюваний договір позики не є споживчим кредитом в розумінні Закону України «Про споживче кредитування», що Закон України «Про захист прав споживачів» не регулює правовідносини, що склалися між позивачем та відповідачем на підставі оспорюваного договору позики, не заслуговують на увагу та не приймаються апеляційним судом.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі №1-26/2011 держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Доводи апеляційної скарги, що в укладеному між сторонами договорі позики не встановлена мета використання грошових коштів на придбання товарів, через що вони використовуються позичальником на власний розсуд з будь-якою метою та не є споживчим кредитом, ґрунтуються на невірному розумінні відповідачем норм права, адже ТОВ «ФК «Гелексі» може надавати кошти лише на споживчі цілі та це обумовлено спеціальними правилами.

Також ґрунтуються на невірному розумінні закону доводи відповідача, що Закон України «Про захист прав споживачів» захищає права особи, як споживача, на стадії придбання, замовлення, використання або реалізації наміру придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, а коли така продукція вже придбана, замовлена або використовується, то діють правила і норми відповідних договірних правовідносин.

Доводи ОСОБА_1 , зазначені у відзиві на апеляційну скаргу, що надання кредиту - це фінансова послуга, а він є споживачем такої фінансової послуги, тому підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів», заслуговують на увагу. В той же час, доводи ОСОБА_1 , що договір не містить положень, які б вказували, що він укладений на строк до одного місяця, спростовуються самими умовами договору та поясненнями представника ТОВ «ФК «Гелексі» у відповіді на відзиви де зазначено, що в п.1.1.5 оспорюваного договору вказано, що позика надається строком до 28 грудня 2018 року, тобто строк позики не перевищує одного місяця з 29 листопада 2018 року по 28 грудня 2018 року і саме тому даний договір не підпадає під дію Закону про споживчий кредит.

З урахуванням вищевикладеного, та беручи до уваги, що позивач звернувся до суду із позовом для захисту своїх прав, як споживача фінансових послуг у зв`язку із укладенням договору позики, тому відповідно до частини п`ятої статті 28 ЦПК України позивач скористався своїм правом вибору між судами та подав позов до Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області за своїм місцем реєстрації.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваної ухвали, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу судді суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» - залишити без задоволення, ухвалу судді Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 23 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 18 жовтня 2019 року.

Головуючий: Судді: