Справа № 215/6601/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2019 року Тернівський районний суд міста Кривого Рогу

в складі: головуючого - судді Лиходєдова А.В.

при секретарі Малиш Н.В.

згідно вимог ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (письмового провадження), без повідомлення учасників процесу, справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

11.12.2015 р. позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

22.02.2016 р. на виконання ухвали суду від 05.01.2016 р. про усунення недоліків, позовна заява було уточнена, в якій представник позивача просить визнати недійсним договір кредиту №014/3660/149819/74 від 18.06.2008 року укладений між ОСОБА_1 і Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», назва якого змінена на Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль». В обґрунтування позову зазначено, що 18.06.2008 р. між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», назва якого змінена на Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» та позивачем був укладений кредитний договір № 014/3660/149819/74, відповідно до умов якого відповідач надав позивачу кредит в сумі 20730 доларів США. Кредит надано на 210 місяців по 18.06.2028 р., з процентною ставкою за користування кредитними коштами 13,5 % річних.

18.06.2008 р., з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, було укладено Договір поруки № 014/08/05-01/121/08 між відповідачем та ОСОБА_2 , та Договір поруки № 014/08/05-01/122/08 між відповідачем та ОСОБА_3 . Також для забезпечення боргових зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_1 та відповідачем було укладено договір іпотеки № 014/08/05-01/108/08 від 18.06.2008 р., який було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацко Я.О., відповідно до якого ОСОБА_1 передав відповідачу в іпотеку нерухоме майно: домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

На думку представника позивача, кредитний договір слід визнати недійсним, оскільки, грошове зобов`язання у договорі повинно бути виражено у національній валюті України, так як у відповідності до ст. 99 Конституції України, грошова одиниця України є гривня, та яка відповідно до ч. 1 ст. 192 ЦК України є законним платіжним засобом та території України. Крім того, посилається на ч. 1 ст. 524 ЦК України, а саме, що зобов`язання повинно бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, а згідно ч. 2 ст. 254 ЦК України, сторони за договором можуть визначати грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підляже сплаті у гривнях визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок і визначення не встановлений договором або законом чи іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ст. З Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» гривня, як грошова одиниця (національна валюта), є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймаються усіма фізичними та юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України.

Згідно п. 1 ст. 3 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який прийметься без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов`язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України. У відповідності з підпунктами «а», «в» та «е» підпункту 6.1 та підпункту 6.2, Правил НБУ про використання готівкової іноземної валюти на території України від 30.05.2007 року № 200, фізичні особи резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу у наступних випадках:

сплата мита, інших податків і зборів (обов`язкових платежів), митних зборів та фінансових санкцій відповідно до митного законодавства України;

сплати платежі за охорону та супроводження підакцизних і транзитних товарів митними органами;

оплата товарів і послугу зоні, що звільнена від стати мита і податків.

Згідно підпункту 6.3 пункту 6 зазначених Правил фізична особи, а також юридичні особи-резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту, як засіб платежу в разі оплати дипломатичним представництвам, консульським установам іноземних держав дозволів на в`їзд (виїзд) до цих країн фізичним особам, які виїжджають у приватних справах та в службові відрядження. Відповідно до підпункту 7.1 пункту 7 вказаних Правил НБУ використання готівкової іноземної валюти на території України, резиденти-суб`єкти підприємницької діяльності можуть використовувати готівкову іноземну валюту, як засіб платежу під час здійснення торгівлі та надання послуг за межами України, а саме на транспортних засобах, що їм належать (орендовані, зафрахтовані або ті що формуються в Україні), у разі здійснення міжнародних пасажирських перевезень, та на міжнародних виставках (ярмарках), що проходять за кордоном, в разі реалізації товарів.

Таким чином використання готівкової іноземної валюти на території України дозволяється за умови отримання індивідуальної ліцензії, яка надається виключно на підставі окремої постанови Правління Національного банку України. Крім того, відповідно до п. 1 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», національний банк Украйні видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування.

Згідно з п.п. 2, 3 ст. 5 зазначеного Декрету генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання, а саме на здійснення операцій, пов`язаних з торгівлею іноземною валютою з правом відкривати на території України пункти обміну іноземної валюти, у тому числі на підставі агентських угод з іншими юридичними особами - резидентами. Підпунктами «в», «г» ч. 4 ст. 5 Декрету «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребує така операція як: надання і одержання резидентами кредитів іноземній валюті.

Згідно п. 5 ст. 5 Декрету, одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії. Така умова, яка передбачена законодавством, на думку представника позивача не була виконана Відповідачем, про що можна зробити висновок, що у відповідача не було необхідного обсягу повноважень на здійснення такої операції.

Крім того, представник позивача посилається на порушення ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», та вважає, що подальше виконання кредитного договору на умовах, що діють на даний час є порушенням одного з принципів цивільно-правових відносин, які закріплені у ст. З ЦК України - принципу справедливості. Умови спірного кредитного договору є несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позивача, споживача кредитних послуг. Несправедливими є зокрема, умови кредитного договору в частині надання кредиту у доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону, Відповідач, як суб`єкт підприємницької (господарської) діяльності поклав виключно на позичальника за кредитним договором, споживача кредитних послуг, що є грубим порушенням ч. 3 ст. 13 ЦК України.

Таким чином, використання відповідачем долара США, як предмету кредитування за споживчим кредитом, є внесення в кредитний договір пункту, що значно погіршує становище ОСОБА_1 , як споживача порівняно з відповідачем в настанні певних подій, що дає право для позивача відповідно до п. 2 ст. 118 Закону України «Про захист прав споживачів», за своїм вибором вимагати визнання в цілому кредитний договір недійсним. Частиною 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та абзацом 16 ч. 1 ст. (не вказана позивачем) Закону «Про фінансові послуги» врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а ст. 56 Закону України «Про банки та банківську діяльність» щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власному клієнту на його вимогу.

При цьому у кредитному договорі не визначено, що валютні ризики, пов`язані з підвищенням вартості валюти (долару США) зобов`язання, покладені тільки на позичальника. Тобто банк не попередив позивача про відповідні валютні ризики чим порушив вимоги ст. 11 Закону України « Про захист прав споживачів», та п. 3.5 Постанови Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». У п. «3.5. вказано - Банки мають право змінювати процентну ставку за кредитом лише в разі настання події, не залежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв`язку з волевиявленням однієї із сторін (зміни кредитної політики банку)».

Позивач не міг передбачити таких змін курсу національної валюти, оскільки він не є фахівцем у галузі фінансів. Згідно п. 2 ч. 2 ст. ЗУ «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Так, згідно п. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставини, які мають істотне значення (частина перша ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. До того ж відповідач не пояснив позивачу різниці між погашенням кредиту за ануїтетною та диференційованою схемами. При цьому відбулося значне здороження продукту при тій же якості, що є суттєвим порушенням Закону України «Про захист прав споживача».

Частиною 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього договору, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Частиною 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлене цим Кодексам. Такі обставини представник позивача розцінює за достатні підстави для визнання кредитного договору недійсним.

Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, АТ «Райффайзен Банк Аваль» подано відзив на позов, в якому представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог. Позицію банка мотивував тим, що під час укладення кредитного договору позичальник був ознайомлений з його умовами, не заперечував проти них та підписав договір на запропонованих банком умовах. Під час укладення договору сторони погодили всі істотні умови. Підписуючи договір, ОСОБА_1 достовірно знав, що отримує кредит в іноземній валюті, та зобов`язаний виплачувати кредитні платежі та проценти саме в доларах США. Крім того, протягом дії кредитного договору ОСОБА_1 вносив платежі на погашення кредиту та сплачував проценти у валюті кредиту. Також зазначив, що при укладанні кредитного договору в іноземній валюті (доларах США) та беручи на себе певні обов`язки щодо погашення цього кредиту саме в доларах США, сторони за кредитним договором повинні були усвідомлювати, що курс національної валюти України до долара США не є незмінним, та те, що зміна цього курсу можливо настане, а тому повинні були передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за цим договором. Крім того, посилання позивача на п. «г» ч. 4 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», вважає безпідставними, оскільки вказаний пункт стосується використання іноземної валюти як засобу платежу або як застави. Також вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню п. «в» ч. 4 ст. 5 вказаного Декрету, відповідно до якого індивідуальної ліцензії потребують операції з надання і одержання кредитів в іноземній валюті, якщо термін і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. На даний час законодавством не визначено межі термінів і сум надання та одержання кредитів в іноземній валюті, що підтверджується листом НБУ від 07.12.2009 р., тому операції з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребують індивідуальної ліцензії.

Також представник відповідача посилався на Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого Постановою Правління НБУ від 14.10.2004 р. № 483, в якому відповідно до п. 1.5 передбачено, що використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями); у випадках передбачених законами України. Посилання представника позивача на порушення при укладанні кредитного договору ЗУ «Про захист прав споживачів» вважають необґрунтованим, оскільки у п. 15.7 кредитного договору, в якому зазначено: позичальник підтверджує, що перед укладанням договору, він повідомлений в письмовій формі про всі умови споживчого кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту, та немає зауважень, претензій щодо наданої інформації. Крім того, п. 15.5 кредитного договору встановлено, що у разі зміни курсу іноземної валюти (валюти кредиту) відносно національної грошової одиниці України, всі валютні ризики несе позичальник.

22.05.2018 р. ухвалою Тернівського районного суду м. Кривого Рогу, було визначено, що дану справу слід розглядати в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників процесу, відповідно до ст.ст. 19, 274 ЦПК України в редакції 2017 р..

Дослідивши тексти позовних заяв, заперечень, письмові докази: копії: договорів поруки; договору іпотеки; кредитного договору; - графіку повернення кредиту та інших платежів; додатків до кредитного договору (а.а. 11-12, 13-14, 15-17, 18-22, 22зв.-24; 24зв.-25, 25зв.-26), судом встановлені слідуючи обставини.

ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» стосовно надання йому кредиту, для придбання квартири. Між позивачем та відповідачем 18.06.2008 р. було укладено кредитний договір №014/3660/149819/74, за умовами якого кредитор, на положеннях та умовах цього договору, надає позичальнику кредит в сумі 20730 доларів США. Процентна ставка складає 13,5 % річних. Згідно п. 1.1.2, кредит наданий для придбання об`єкту нерухомості - домоволодіння загальною площею 69,3 кв.м. та приналежна земельна ділянка площею 0,0905 га за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно Додатку №1 до кредитного договору, кредит підлягає поверненню рівними платежами в доларах США.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Частина перша ст. 203 ЦК України встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Правовідносини з надання кредиту регулюються параграфом 2 главою 71 Цивільного кодексу України. Відповідно до вимог ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Виходячи із змісту статей 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику.

Пунктом 1.1.1 кредитного договору №014/3660/149819/74від 18.06.2006 р. визначено, що Банк надає позичальнику кредит у доларах США, а п. 7.2 та 7.3 цього Договору встановлено, що позичальник зобов`язується здійснювати погашення Кредиту та процентів ануїтетними платежами у валюті Кредиту кожного місяця, на свій поточний рахунок зазначений в п. 1.1.9 Договору.

Згідно ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня, дана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу.

Відповідно до ст. 35 Закону України «Про Національний банк України» гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України за всіма видами платежів.

Частиною 1 ст. 192 ЦК України передбачено, що законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Проте ч. 2 ст. 192 ЦК України визначає, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Частина 1 ст. 533 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Хоча відповідно до вимог частини 3 цієї статті використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Належними доказами встановлено, що 27 березня 1992 року Національним банком України видано Відкритому акціонерному товариству «Райффайзен Банк Аваль» банківську ліцензію № 10 на право здійснювати банківські операції, та письмовий Дозвіл № 10-4 від 11.10.2006 року на право здійснювати операції з валютними цінностями, а також додаток до дозволу № 10-4 від 11..10.2006 року Перелік операцій, які має право здійснювати Відкрите акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», відповідно до якого визначено перелік операцій з валютними цінностями.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення НБУ відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу ІІ Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024 -VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті. Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

Зазначені вище законодавчі акти хоча і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквіваленту зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов`язання у випадку зміни курсу НБУ національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Крім того, не знайшли свого підтвердження посилання позивача на те, що сторони кредитного договору не мають права на використання іноземної валюти як засобу платежу, оскільки відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5 у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року N 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року N 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року N 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" (Закон N 3024-VI) генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв`язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Крім того, згідно вимог постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, де передбачено обов`язок банків, у разі надання кредиту в іноземній валюті, під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за цим договором несе споживач, було зазначено в спірному Договорі, а саме в п. 15.5 кредитного Договору.

Щодо доводів представника позивача про включення до умов кредитного договору положень, що є несправедливими, створюють істотний дисбаланс прав та інтересів на шкоду позивача як споживача, суд вважає їх помилковими, недостатньо аргументованими та недоведеними з огляду на наступне.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених в постановах № 6-40цс13 від 11.09.2013 року, № 6-1341цс15 від 02.12.2015 року та №6-330цс16 від 08.06.2016 року, кредитор вправі пропонувати умови, які не суперечать закону та без виконання яких не вважає за можливе надання кредиту, позичальник, який ініціював укладання договору, добровільно на такі умови і виправдані у спірних правовідносинах певні обмеження, пов`язані із користуванням своїм майном, погодився і виконував їх тривалий час. Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно ознак порушення умовами договору принципу добросовісності, створення ними істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та заподіяння цими умовами шкоди споживачеві.

Враховуючи те, що при укладенні кредитного договору як правочину, що базується на волевиявленні обох учасників правочину, позивач на свій розсуд та за вільним волевиявленням вирішив оформити кредит саме в іноземній валюті доларах США, що не суперечить положенням ст.ст.6, 627, 638 ЦК України, будучи належним чином обізнаним та повідомленим про наявність ризиків отримання кредиту в іноземній валюті, які він як позичальник несе сам, тому суд приходить до висновку про відсутність дій з боку відповідача, які б свідчили про включення до договору завідомо несправедливих умов.

Окрім того, представником позивача також не надано жодних належних та допустимих доказів, які б давали підстави вважати, що кредитний договір містить положення, які були б несправедливими для позивача чи створювали істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду як позичальника та поручителя. За даних обставин, всі наведені твердження з даного приводу судом розцінюються як спосіб захисту інтересів його довірителя від наслідків, можливість настання яких залежить лише від добросовісної поведінки позичальника при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов`язань.

Відповідно до ч.1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Згідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови(пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст.12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

З огляду на встановлені судом обставини та проаналізовані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача з огляду на їх недоведеність, безпідставність.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (§58 рішення ЄСПЛ від 10.02.2010 року №4909/04 у справі «Серянін та інші проти України).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує положення ст.141 ЦПК України, звільнення позивача від сплати судового збору на підставі ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» та ухвалення рішення на користь відповідача, у зв`язку з чим витрати по сплаті судового збору підлягають компенсації за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 192, 203, 215, 524, 533, 627, 628, 629, 1054, 1046, 1054 ЦК України, ст.ст. 5, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, 263-265, 273, 274, 277, 279 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним - відмовити в повному обсязі.

Судові витрати у виді судового збору від сплати якого при подачі позову звільнено позивача - компенсувати за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду, через Тернівський районний суд м. Кривого Рогу, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складення його повного тексту.

Повний текст складено 03.06.2019 р..

Суддя: