Провадження № 2/521/294/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2019 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Мазун І.А.

за участю секретаря судового засідання Кіліян О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Дикого Сергія Петровича про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2017 року Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, у якому просило визнати недійсним договір-купівлі продажу №99 від 27.01.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Диким Сергієм Петровичем.

В подальшому АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду з уточненою позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, у якій просило визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 27.01.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Диким С.П.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що 04.04.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір №014/0054/74/72696, згідно умов якого Банк зобов`язався надати позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 328 553 доларів США строком до 04.04.2027 року, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 13,25% річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені Кредитним договором.

Проте, всупереч умовам Кредитного договору №014/0054/74/72696 ОСОБА_1 не виконала взяті на себе договірні зобов`язання за Кредитним договором №014/0054/74/72696, а саме не здійснювала щомісячно погашення кредитної заборгованості згідно графіку погашення кредиту та відсотків за кредитом.

Заборгованість позичальника перед позивачем за Кредитним договором №014/0054/74/72696 становить 2 289 270,93 доларів США.

У зв`язку з невиконанням позичальником умов Кредитного договору №014/0054/74/72696 АТ «Райффайзен Банк Аваль» змушено було звернутися до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою про стягнення кредитної заборгованості.

05 квітня 2012 року заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси по справі №2/1519/7111/11 (с. Целух А.П ОСОБА_3 ) було стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь Банку заборгованість за кредитним договором у сумі 687 192,36 доларів США.

В процесі виконання вищезазначеного рішення суду АТ «Райффайзен Банк Аваль» стало відомо, що квартира АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_1 на праві власності, була відчужена за договором купівлі-продажу від 27.01.2017 року її сину ОСОБА_2 , після ухвалення рішення по справі №2/1519/7111/11.

На думку позивача АТ «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_1 , відчужуючи належне їй на праві власності нерухоме майно своєму сину ОСОБА_2 , була обізнана про судове рішення та про стягнення з неї заборгованості, яка виникла за Кредитним договором №014/0054/74/72696, тому зазначений вище договір купівлі-продажу підлягає визнанню недійсним з огляду на те, що сторони, які уклали договір купівлі-продажу є близькими родичами, які уклали його з метою приховати майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, без наміру створення правових наслідків, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича та з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів.

Посилаючись на викладене, просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 27.01.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Диким С.П.

Представник позивача в судове засідання не з`явився вже втретє, сповіщений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило. Крім того, в матеріалах справи є заява про розгляд справи у його відсутності

Представник відповідачів не з`явилася, сповіщена належним чином. Проти позову АТ «Райффайзен Банк Аваль» заперечувала, просила у його задоволенні відмовити в повному обсязі з підстав, зазначених у відзиві на позов. При цьому, зазначила, що позивач АТ «Райффайзен Банк Аваль» не довів обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог щодо недійсності нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири в розумінні ст.234 ЦК України, зокрема, відсутність наміру сторін (продавця та покупця) щодо створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Також зазначила, що дійсно, 27.01.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Диким С.П., зареєстрований в реєстрі за №99, відповідно до п.1 якого продавець ОСОБА_1 продала, а покупець ОСОБА_2 придбав у власність квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 .

Продаж ОСОБА_1 ОСОБА_2 вищевказаної квартири вчинено за ціною 438 359 грн., які продавець отримав від покупця до підписання цього договору, тобто на час підписання договору розрахунки за відчужувану квартиру були здійснені повністю та сторони щодо проведених розрахунків претензій один до одного не мали. (т.1 а.с.92-93)

Також зазначила, що в договорі продавець засвідчила, що вказана квартира на момент відчуження, зокрема, під забороною (арештом) та в заставі, податковій заставі не перебуває, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не передана, щодо неї відсутні судові справи, прав у третіх осіб як у межах, так і за межами України, немає.

Факт відсутності заборони відчуження або арешту, а також обтяження іпотекою вказаної квартири перевірявся і нотаріусом, що свідчить про добросовісність його дій та дотримання ним всіх вимог закону при посвідченні оскарженого договору купівлі-продажу.

Таким чином, письмовий нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 свідчить саме про створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином.

Також представник відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвокат Урсу І.М. посилалася на те, що чинним законодавством не встановлено заборони вчинення правочинів, в тому числі договору купівлі-продажу, між близькими родичами.

Крім того, на думку відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , позивачем не доведено, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 при укладенні оскаржуваного договору купівлі-продажу були введені в оману щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мали свідомий намір невиконання зобов`язань договору, приховували свої справжні наміри та уклали договір з метою ухилення відповідачем ОСОБА_1 виконання в майбутньому за його рахунок заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05.04.2012 року по справі №2/1519/7111/11 про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів.

Про існування заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05.04.2012 року по справі №2/1519/7111/11 (с. Целух А. ОСОБА_5 ) про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості останній нічого відомо не було, воно було проголошено в її відсутність, про ухвалення заочного рішення їй стало відомо із змісту цієї позовної заяви та доданих до неї копій документів.

На думку відповідачів зазначені обставини спростовують посилання позивача про те, що укладаючи 27.01.2017 року договір купівлі-продажу спірної квартири, ОСОБА_1 ухилялася від виконання заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05.04.2012 року, яке було винесено п`ятьма роками раніше вчиненого правочину.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору в судове засідання не з`явилася, сповіщена належним чином, надав суду заяву про слухання справи у його відсутності.

З урахуванням наведеного суд вважає за можливе розглядати справу по суті у відсутності незявившихся осіб.

Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Розглянувши матеріали справи та надані сторонами докази, суд прийшов до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04.04.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір №014/0054/74/72696, згідно умов якого Банк зобов`язався надати позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 328 553 доларів США строком до 04.04.2027 року, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 13,25% річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені Кредитним договором. Надання кредитних коштів проводилося згідно вимог п.3.2 Кредитного договору шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника. Відповідно до умов п.5.1. Кредитного договору позичальник зобов`язався здійснювати погашення кредиту та процентів щомісячно, до 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, часткове погашення кредиту згідно п.1.3. Кредитного договору та остаточне погашення отриманого кредиту до 04.04.2017 року (включно) на рахунок, зазначений в п.4.1. Кредитного договору. (т.1 а.с.8-13)

Однак, всупереч умовам Кредитного договору №014/0054/74/72696 ОСОБА_1 не виконала взяті на себе договірні зобов`язання за Кредитним договором №014/0054/74/72696, а саме не здійснювала щомісячно погашення кредитної заборгованості згідно графіку погашення кредиту та відсотків за кредитом.

Заборгованість позичальника перед позивачем за Кредитним договором №014/0054/74/72696 становить 2 289 270,93 доларів США.(т.1 а.с.22-26)

У зв`язку з невиконанням позичальником умов Кредитного договору №014/0054/74/72696 АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою про стягнення кредитної заборгованості.

05 квітня 2012 року заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси по справі №2/1519/7111/11 (с. Целух А.П ОСОБА_3 ) було стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь Банку заборгованість за кредитним договором у сумі 687 192,36 доларів США.(т.1 а.с.36-38)

В процесі виконання вищезазначеного рішення суду АТ «Райффайзен Банк Аваль» стало відомо, що квартира, яка належала ОСОБА_1 на праві власності була відчужена за договором купівлі-продажу від 27.01.2017 року її сину ОСОБА_2 , після ухвалення рішення по справі №2/1519/7111/11.

На думку позивача АТ «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_1 , відчужуючи належне їй на праві власності нерухоме майно своєму сину ОСОБА_2 , була обізнана про судове рішення та про стягнення з неї заборгованості, яка виникла за Кредитним договором №014/0054/74/72696, тому зазначений вище договір купівлі-продажу підлягає визнанню недійсним з огляду на те, що сторони, які уклали договір купівлі-продажу є близькими родичами, які уклали його з метою приховати майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, без наміру створення правових наслідків, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича та з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів.

Також судом було встановлено, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради від 03.08.2009 року, на праві приватної власності належала квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_3 (т.1 а.с.100).

27.01.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Диким С.П., зареєстрований в реєстрі за №99, відповідно до п.1 якого продавець ОСОБА_1 продала, а покупець ОСОБА_2 придбав у власність квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 (т.1 а.с.92-93).

Згідно з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.08.2017р., квартира за адресою: АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 27.01.2017 року належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (т.1 а.с.31-32).

Таким чином, письмовий нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 свідчить про створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином.

З п.3 оскарженого договору купівлі-продажу вбачається, що продаж ОСОБА_1 ОСОБА_2 вищевказаної квартири вчинено за ціною 438 359 грн., які продавець отримав від покупця до підписання цього договору, про що свідчить копія платіжного доручення за №1 від 27.01.2017 року, яке міститься в матеріалах справи (т.1 а.с.95).

Тобто, на час підписання договору купівлі-продажу квартири розрахунки за неї між сторонами були повністю здійснені та сторони щодо їх проведення претензій один к одному не мали.

Крім того, з п.5 оскарженого договору купівлі-продажу вбачається, що продавець засвідчила, що вказана квартира на момент відчуження, зокрема, під забороною (арештом) та в заставі, податковій заставі не перебуває, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не передана, щодо неї відсутні судові справи, прав у третіх осіб як у межах, так і за межами України, немає.

Факт відсутності заборони відчуження або арешту, а також обтяження іпотекою вказаної квартири підтверджувався і даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.115-133).

Отже, відповідно до ст.319 ЦК України ОСОБА_1 мала право як власник нерухомого майна на власний розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Своїм правом щодо розпорядження скористувалась.

Враховуючи, що за даними державного реєстру речових прав на нерухоме майно арешт та (або) заборони відчуження будь-якого майна належного відповідачу ОСОБА_1 були відсутні на момент укладення спірного правочину, дії приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Дикого С.П. щодо дотримання ним всіх вимог закону при його посвідченні також є законними та обгрунтованими.

Відповідно до п.8 договору купівлі-продажу сторони підтвердили, що цей договір не є фіктивним, удаваним і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки.

При підписанні договору купівлі-продажу приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Диким С.П. встановлювалась дієздатність сторін та належність ОСОБА_1 відчужуваної квартири.

Вищезазначені обставини свідчать про те, що відповідач ОСОБА_2 при укладенні оскарженого правочину діяв добросовісно та бажав набуття права власності на нерухоме майно, сплатив за нього грошові кошти, вина або будь-які протиправні дії з його боку при отриманні у власність та оформленні права власності на нерухоме майно відсутні. Відповідач ОСОБА_2 мав намір отримати у власність нерухоме майно, передбачав реальне настання правових наслідків, обумовлених правочином, зокрема, виникнення у нього обов`язку з утримання майна, тощо.

Згідно ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 655 ЦК України визначає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну. Ціна товару - це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ.

Відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу квартири або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ч.1 ст.691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до ст.632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Згідно ст.203 ЦК України для чинності правочину його зміст не може суперечити нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом, правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Виходячи зі змісту ст.ст.203,655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Відповідно до вимог ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог встановлених ч.3 (вільність волевиявлення учасників правочину та відповідність їх внутрішній волі), ч.5 (реальність настання правових наслідків, що обумовлені ним).

Цивільним Кодексом передбачено вичерпний перелік підстав, за наявності яких угода може бути визнана недійсною. Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і за наслідками, передбаченими в законі.

Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. При чому такі цілі можуть бути протизаконними, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року визначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Визнання договору недійсним у зв`язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

З аналізу викладених норм права, а також роз`яснення Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року випливає, що позивач, який звернувся з вимогою про визнання правочинів фіктивними, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Таку ж правову позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїх ухвалі від 03 червня 2015 року у справі №6-4806св15.

При цьому, на думку суду, позивачем не доведено обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а саме щодо недійсності нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири в розумінні ст.234 ЦК України: що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вчинили правочин без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися ним, та мали інші цілі, ніж ті, що передбачалися правочином; що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мали свідомий намір невиконання зобов`язань договору, приховували свої справжні наміри та уклали договір з метою ухилення відповідачем ОСОБА_1 виконання в майбутньому за його рахунок своїх грошових зобов`язань.

Позивачем також не надано до суду доказів на підтвердження тих обставин, що відповідач ОСОБА_1 після укладення договору купівлі-продажу квартири, тобто після 27.01.2017 року, продовжувала фактично володіти та користуватися нерухомим майном, яке було відчужено нею на підставі відповідного правочину.

Факт здійснення ОСОБА_2 права власності, володіння та фактичного користування квартирою АДРЕСА_2 підтверджується, зокрема, тим, що після набуття ОСОБА_2 права власності ним було здійснено переоформлення договорів щодо надання комунальних послуг (т.2 а.с.28-30,56-57):

-договору про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) за №117444/ВВ-ВБС від 27.03.2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Інфокс»;

-договору про користування електричною енергією від 03.04.2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «ЕК Одесаобленерго»;

-переоформлення 24.04.2017 року на своє ім`я особового рахунку № НОМЕР_1 в ТОВ «Одесагаз-постачання».

Також з матеріалів справи (копій квитанцій про сплату) вбачається, що з моменту набуття відповідачем ОСОБА_2 права власності останнім здійснюється оплата за користування комунальними послугами у квартирі АДРЕСА_2 (т.2 а.с.31-47,51-55, 58-75).

Відповідно до довідки №1, виданій від 30.01.2019 року головою ОСББ «Олімп-1» ОСОБА_6 , станом на 01.02.2019 року заборгованості по квартплаті ОСОБА_2 не має. Оплата проводиться в строк (т.2, а.с.26).

Крім того, відповідно до довідки №2, виданій від 30.01.2019 року головою ОСББ «Олімп-1» ОСОБА_6 , ОСОБА_2 здійснював добровільні внески на поточний ремонт каналізації, за світло загального користування, на загальний лічильник води (т.2, а.с.27).

Зазначені докази спростовують посилання позивача на те, що відповідачка ОСОБА_1 продовжує фактично володіти та користуватися спірною квартирою після укладення оскарженого договору купівлі-продажу.

Крім того, суд критично відноситься до посилань позивача на фіктивність оскаржуваного договору у зв`язку з тим, що у відповідача ОСОБА_2 на момент звернення до суду з позовом є іншою адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_4 , оскільки факт реєстрації (прописки) особи в іншому місці (квартирі) не є обставиною, яка би підтверджувала факт укладення між сторонами фіктивного правочину, оскільки жоден закон чи нормативно-правовий акт не зобов`язує особу здійснювати місце реєстрації (прописки) у придбаній ній нерухомості.

Так само як сам по собі факт реєстрації (прописки) особи в іншому місці (квартирі) не свідчить про відсутність у особи наміру створення правових наслідків, які обумовлювались оспорюваним договором купівлі-продажу.

Також суд не бере до уваги твердження позивача про фіктивність оскарженого правочину через його вчинення між родичами, оскільки чинним законодавством заборон вчинення правочинів, в тому числі договорів купівлі-продажу, між близькими родичами не встановлено.

Факт знаходження продавця та покупця в родинних стосунках ніяким чином не свідчить про недійсність правочину та застосування до цього правочину ст.234 ЦК України щодо недійсності.

Посилання позивача щодо відсутності коштів у ОСОБА_2 на укладання такого правочину є також безпідставним, оскільки факт відсутності в пенсійному фонді інформації щодо нарахування ОСОБА_2 саме заробітної плати за період з 01.01.2016 року по 31.01.2017 року не може свідчити про відсутність необхідної суми коштів на придбання житла, оскільки доходи особи окрім заробітної плати можуть складатися з інших джерел їх формування. Крім того, в матеріалах справи наявна копія платіжного доручення №1 від 27.01.2017р., з якого вбачається, що ОСОБА_2 переказав ОСОБА_1 438359грн., тобто повністю сплатив визначену в договорі вартість зазначеної квартири. (т.2 а.с.95)

Щодо тверджень позивача що відповідачка ОСОБА_1 , відчужуючи належне їй на праві власності нерухоме майно відповідачу ОСОБА_2 , уникала виконання судового рішення про стягнення з неї заборгованості, яка виникла за Кредитним договором №014/0054/74/72696, суд зазначає наступне:

З матеріалів справи вбачається, що 05.04.2012 року Малиновським районним судом м. Одеси по справі №2/1519/7111/11 (с. Целух А.П.) було винесено заочне рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за Кредитним договором №014/0054/74/72696 від 04.04.2007 року в сумі 687 192,36 долларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 5 477 404,14 грн.

З моменту винесення Малиновським районним судом м. Одеси заочного рішення від 05.04.2012 року по справі №2/1519/7111/11, тобто, з 2012 року по 2017 рік ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» щодо його виконання до органів виконавчої служби не зверталося.

Вже після вчинення 27.01.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 оскарженого правочину, АТ «Райффайзен Банк Аваль» 10.02.2017 року звернулося до Малиновського районного суду м. Одеси з заявою про видачу по справі №2/1519/7111/11 дублікатів виконавчих листів та поновлення строку для пред`явлення до виконання виконавчих листів, про що свідчить наявна в матеріалах справи заява зі штампом Малиновського районного суду м. Одеси вх. №5978 від 10.02.2017 року (т.2 а.с.88-90).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 20.02.2017 року зазначена заява судом була задоволена, АТ «Райффайзен Банк Аваль» були видані дублікати виконавчих листів про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за Кредитним договором №014/0054/74/72696 від 04.04.2007 року в сумі 687 192,36 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 5 477 404,14 грн. та судового збору в розмірі 1700 грн. держмито та витрати на ІТЗ в розмірі - 120 грн., та поновлено пропущений строк для їх пред`явлення до виконання. (т.2 а.с.92-93)

20.03.2017 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до Малиновського районного суду м. Одеси із заявою про видачу по справі №2/1519/7111/11 копії завіреної ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 20.02.2017 року та дублікатів виконавчих листів (т.2 а.с.91).

23.03.2017 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» згідно відмітки представника АТ «Райффайзен Банк Аваль» вищезазначені документи було отримано.

Лише в травні 2017 року, тобто через майже п`ять місяців після укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 оскаржуваного договору купівлі-продажу, та майже через п`ять років після винесення Малиновським районним судом м. Одеси заочного рішення від 05.04.2012 року по справі №2/1519/7111/11, АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до Малиновського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області із заявою про його примусове виконання, про що свідчить наявна в матеріалах справи копія постанови про відкриття виконавчого провадження від 10.05.2017 року (т.2 а.с.96-97).

На думку суду, зазначені обставини спростовують посилання позивача на те, що укладаючи 27.01.2017 року з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу спірної квартири, ОСОБА_1 ухилялася від виконання заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05.04.2012 року, яке було винесено п`ятьма роками раніше вчиненого правочину.

Крім того, сама форма прийняття Малиновським районним судом м. Одеси по справі №2/1519/7111/11 судового рішення від 05.04.2012 року (заочне, тобто за відсутності відповідача ОСОБА_1 ) спростовує факт обізнаності з ним останньої.

Також суд зазначає, що період з 05.04.2012 року (дата винесення Малиновським районним судом м. Одеси заочного рішення по справі №2/1519/7111/11) до січня 2017 року (укладення оскарженого договору купівлі-продажу), тобто більше п`яти років, не можна вважати коротким проміжком часу, протягом якого відповідачка ОСОБА_1 намагалась уникнути виконання грошових зобов`язань і цей проміжок часу є доказом недійсності вчиненого між ними правочину.

Окрім зазначеного, суд звертає увагу, що ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 06.02.2018 року по справі №2/1519/7111/11 (с. Целух ОСОБА_7 ) заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси 05.04.2012 року було скасовано (т.1 а.с.243-244).

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Оскільки оспорюваний договір купівлі-продажу квартири був укладений між відповідачами 27.01.2017 року, тобто через п`ять років після винесення заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05.04.2012 року по справі №2/1519/7111/11 (с. Целух А.П.), про яке відповідачу ОСОБА_1 нічого відомо не було та яке в подальшому було скасовано ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 06.02.2018 року по справі №2/1519/7111/11 (с. Целух А.П.), доводи позивача, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали фіктивний правочин з метою уникнення можливого звернення стягнення за борговими зобов`язаннями перед позивачем на це нерухоме майно, є припущеннями, відтак в задоволенні позову належить відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.16, 234, 526, 536, 549, 611, 655, 1050 Цивільного кодексу України, ст.ст.76-78, 83, 263-265,268, 352,354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Дикого Сергія Петровича про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовити в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 19 червня 2019 року.

ГОЛОВУЮЧИЙ І.А. МАЗУН