Справа № 127/3170/17
Провадження № 22-ц/801/1101/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2019 рокуСправа № 127/3170/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б. Матківської М.В.,

за участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу №127/3170/17 за позовом ОСОБА_1 до Вінницької міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , на стороні відповідача: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання незаконними та скасування п. 31 Додатку № 4 рішення Вінницької міської ради № 1693 від 11.04.2014 року та п. 19 Додатку № 3 рішення Вінницької міської ради № 1871 від 31.10.2014 року

за апеляційною скаргою третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_6 та учасника справи, який приєднався до апеляційної скарги - Вінницької міської ради на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 березня 2019 року, повний текст якого складено цього ж дня, ухвалене у складі судді Федчишена С.А.,

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, предмет якого змінив 21 квітня 2017 року (т.1а.с.87-88), у якому просив:

визнати незаконним та скасувати пункт 31 Додатку № 4 рішення Вінницької міської ради № 1693 від 11 квітня 2014 року, яким громадянину ОСОБА_4 передано у власність земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_1 , площею 1000 кв.м, по АДРЕСА_1 , для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за рахунок земель комунальної власності;

визнати незаконним та скасувати пункт 19 Додатку № 3 рішення Вінницької міської ради № 1871 від 31 жовтня 2014 року, яким громадянину ОСОБА_5 передано у власність земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_2 , площею 414 кв.м, по АДРЕСА_2 , для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за рахунок земель комунальної власності.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що передані у власність земельні ділянки більшою своєю частиною накладаються на прибережну захисну смугу ставка «Вишенське озеро» (або ставка «Поділля»), яку позивач за допомогою сусідів облаштував за власні кошти шляхом вивезення саме на цю прибережну захисну смугу близько 35 самоскидів «КАМАЗ» будівельного сміття та побутових відходів. В подальшому це сміття засипали шаром родючого ґрунту та висадили різноманітні дерева та кущі.

Надання земельної ділянки рекреаційного призначення для відпочинку порушує Конституційні права позивача, а саме право на безпечне для життя і здоров`я довкілля.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 березня 2019 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано пункт 31 Додатку № 4 рішення Вінницької міської ради № 1693 від 11 квітня 2014 року, яким громадянину ОСОБА_4 передано у власність земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_1 , площею 1000 кв.м, по АДРЕСА_1 , для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за рахунок земель комунальної власності. Визнано незаконним та скасовано пункт 19 Додатку № 3 рішення Вінницької міської ради № 1871 від 31 жовтня 2014 року, яким громадянину ОСОБА_5 передано у власність земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_2 , площею 414 кв.м, по АДРЕСА_2 , для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за рахунок земель комунальної власності.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що вирішуючи питання про передачу у власність зазначених земельних ділянок, Вінницька міська рада не врахувала, що частина цих земельних ділянок накладається на прибережну захисну смугу річки «Шереметка», яка в районі вулиці Подільська, б/н у місті Вінниці впадає в ставок «Вишенське озеро» (або ставок «Поділля»), створений по руслу річки «Вишня», правої притоки річки «Південний Буг», чим порушила вимоги частин 1,5 статті 88, статті 90 ВК України, частин 1,2 статті 61 ЗК України, статей 1,2,12,35,48 Закону України «Про охорону земель», ДБН 360-92**. Водночас суд першої інстанції визнав, що оскаржувані рішення міської ради порушують законні права позивача на безпечне для життя і здоров`я довкілля (статті 270, 275 ЦК України).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі третя особа, яка не заявляла самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_6 , подала апеляційну скаргу в якій просить рішення суду першої інстанції від 21 березня 2019 року скасувати і ухвалити нове про відмову в задоволені позову, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Надходження та рух апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції

Апеляційна скарга третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_6 подана до Вінницького апеляційного суду через Вінницький міський суд Вінницької області 29 березня 2019 року.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 26 квітня 2019 року відкрите апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 08 травня 2019 року справу призначено до апеляційного розгляду.

17 травня 2019 року відповідач Вінницька міська рада подала заяву про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_6 .

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що право на позов в особи виникає лише тоді, коли її право, свобода чи інтерес порушені, не визнані, або оспорюються (ст. 4 ЦПК). Порушення прав позивача оскаржуваними рішеннями міської ради ним не доведено.

Суд першої інстанції не дав належної оцінки викопіюванню з чергового плану міста з нанесеними обмеженнями на використання територій по АДРЕСА_2 , затвердженого рішенням виконкому №399 від 24.05.96р., наданим департаментом містобудування і архітектури Вінницької міської ради 04 грудня 2015 року, згідно з яким, нанесена земельна ділянка, що належить ОСОБА_6 не суміщається, а межує з прибережною захисною смугою струмка (т.2 а.с.30).

Необґрунтованим є посилання суду на «Порядок погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення викупу надання земельних ділянок» від 05.11.2004р. № 434 та відповідні норми земельного та водного кодексів України, оскільки вказані нормативні акти прийнятті вже після прийняття рішення виконавчого комітету від 24.05.1996 р. і не мають зворотної сили.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Парвадов С.М. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги.

Розгляд справи судом апеляційної інстанції

У судовому засіданні представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_6 - адвокат Путілін Є.В. вимоги апеляційної скарги підтримав, в межах доводів, зазначених в ній, просив скаргу задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Парвадов С.М. проти апеляційної скарги заперечив, підтримав доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача та учасника справи, який приєднався до апеляційної скарги Вінницької міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_3 , на стороні відповідача: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання повідомлені під розписку в судовому засіданні та судовими повідомленнями, причин неявки не повідомили, заяв про розгляд справ у їх відсутність не подали.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому апеляційний суд вирішив проводити розгляд справи у відсутність учасників справи, які не з`явилися.

Колегія суддів переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанції

Позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки розташованої в АДРЕСА_4 , відповідно до Державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 10 травня 2006 року.

Пунктом 31 Додатку № 4 рішення Вінницької міської Ради № 1693 від 11 квітня 2014 року гр- ОСОБА_7 було передано по АДРЕСА_1 , земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_1 , площею 1000 кв.м., для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за рахунок земель комунальної власності.

Пунктом 19 Додатку № 3 рішення Вінницької міської Ради № 1871 від 31 жовтня 2014 року гр- ОСОБА_8 було передано по АДРЕСА_2 , земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_2 , площею 414 кв.м., для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за рахунок земель комунальної власності.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 об`єднали частки своїх земельних ділянок в земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_4 .

17 січня 2015 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_6 було продану частину земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_4 , загальною площею 0,08 га, якій в подальшому було визначено кадастровий номер НОМЕР_5 .

У 2018 році третя особа без самостійних вимог ОСОБА_6 розпочала на земельній ділянці за кадастровим номером НОМЕР_5 монтажно-будівельні роботи по будівництву житлового будинку та господарських споруд.

Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року N 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини в справі «Рисовський порти України» наголошував на особливій важливості принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси . Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року) (Рішення у справі «Рисовський проти України» Заява № 29979/04, §§70,71).

За висновком судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою за №017/16 від 21 вересня 2016 року ТОВ «Експертно-юридична фірма Соломон», яка була призначена в адміністративній справі № 127/23269/15а, за аналогічним позовом ОСОБА_1 , має місце накладення земельних ділянок за кадастровими номерами НОМЕР_1 та НОМЕР_2 на земельні ділянки за кадастровими номерами НОМЕР_5 та НОМЕР_6 відповідно до правовстановлюючих документів на ці земельні ділянки та вимог нормативно-правових актів. Площі накладання відображені в дослідній частині висновку стор.26. Конфігурація та межа накладення графічно відображена в додатку 6 до висновку (пункт 2).

Частини земельних ділянок з кадастровими номерами НОМЕР_5 та НОМЕР_6 знаходяться в межах 25-ти метрів від урізу води фактичного місця розташування струмка (річки), що графічно відображено в додатку 7 до висновку (пункт 3).

Відповідно до додатку № 7 висновку судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою за №017/16 від 21 вересня 2016 року ТОВ «Експертно-юридична фірма Соломон», площа накладання на прибережну захисну смугу земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_2 складає 165 кв.м із 414 кв.м загальної площі земельної ділянки, площа накладання на прибережну захисну смугу земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_1 складає 228 кв.м із 1000 кв.м загальної площі земельної ділянки (т.1 а.с.59-86).

Згідно з висновком №034/17 судової земельно-технічної експертизи від 12 січня 2018 року визначено межу урізу води, від якого починається прибережна захисна смуга та заплавних заболочених земель на березі ставка «Поділля» в районі розташування земельних ділянок за кадастровими номерами НОМЕР_1 та НОМЕР_2 , що графічно відображено на план-схемі в Додатку 2 до висновку. На вказані земельні ділянки не накладається 50-ти метрова зона від урізу води ставка «Поділля», що графічно відображено на план-схемі в Додатку 2 та 3 до висновку. Визначено, що площа накладання 25-ти метрової зони від урізу води малої притоки р. Вишня на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1 становить 0,0548 га, на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_2 становить 0,0167га (т.1 а.с.204-220).

Згідно з висновком судової земельно-технічної експертизи за №044/18 від 12 грудня 2018 року ТОВ «Експертно-юридична фірма Соломон» встановлено, що прибережна захисна смуга річки Вишня (правої притоки річки «Південний Буг») проходить по західній межі земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 , з земельною ділянкою НОМЕР_2 має тільки одну спільну точку, що графічно відображено на план-схемі в Додатку 3 до висновку. Прибережна захисна смуга річки Вишня з земельною ділянкою кадастровий номер НОМЕР_1 має одну спільну точку, з земельною ділянкою кадастровий номер НОМЕР_2 не межує взагалі, що графічно відображено на план-схемі в Додатку 5 до висновку (т.3 а.с.143-156).

Відповідно до «Реєстру річок Вінницької області» (в редакції 2018 року) за № 101 зареєстровано річка «Шереметка» є правою притокою річки «Вишня» (правої притоки річки «Південний Буг» ) та має довжину 7,2 км та площу 14,3 кв.км.

Суд першої інстанції визнав належними і допустимими доказами висновки судової земельно-технічної експертизи за №034/17 від 12 січня 2018 року, за №044/18 від 12 грудня 2018 року ТОВ «Експертно-юридична фірма Соломон», технічну документацію «Винесення меж прибережної захисної смуги річки «Вишня», правої притоки річки «Південний Буг», виконаної ТОВ «Бюро інвентаризації та оцінки земель» та як письмовий доказ висновок судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою за №017/16 від 21 вересня 2016 року ТОВ «Експертно-юридична фірма Соломон».

Водночас суд першої інстанції звернув до увагу на те, що у письмовому доказі- висновку судової земельно-технічної експертизи за №044/18 від 12 грудня 2018 року ТОВ «Експертно-юридична фірма Соломон» земельні ділянки за кадастровими номерами НОМЕР_1 та НОМЕР_2 не знаходяться в межах прибережної захисної смуги малої річки «Вишня» правої притоки річки «Південний Буг».

Такий висновок експерта ґрунтується на технічній документації «Винесення меж прибережної захисної смуги річки «Вишня», правої притоки річки «Південний Буг», виконаної ТОВ «Бюро інвентаризації та оцінки земель», в якій визначені координати меж прибережної захисної смуги річки «Вишня», правої притоки річки «Південний Буг», яку в позові позивач зазначив як «Вишенське озеро» (ставок «Поділля») і в якій відсутні координати та не визначено межі прибережної захисної смуги річки «Шереметка», яка впадає в річку « Вишня », праву притоку річки «Південний Буг» в районі АДРЕСА_2.

Зважаючи на те, що річка «Шереметка», яка фактично існує, внесена до «Реєстру річок Вінницької області» (в редакції 2018 року) за № 101 та впадає в річку « Вишня », праву притоку річки «Південний Буг» в АДРЕСА_2, тобто в розумінні позивача у «Вишенське озеро» (ставок «Поділля»), але в технічній документації «Винесення меж прибережної захисної смуги річки «Вишня», правої притоки річки «Південний Буг», виконаної ТОВ «Бюро інвентаризації та оцінки земель», вона не зображена і координати прибережної захисної смуги відсутні, суд першої інстанції визнав за необхідне застосувати вимоги ч.4 ст. 263 ЦПК України, згідно з якими при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 22 грудня 2014 року у справі №6-206цс14 зазначено, що відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку.

Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі й землі водного фонду; віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Подібний порядок встановлено й для зміни цільового призначення земель, що згідно із частиною другою статті 20 ЗК України проводиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Відповідно до статті 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

Згідно з частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

В статті 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин).

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм, не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України.

Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водоймищ уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Згідно з пунктом 2.9 «Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок», затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434 (який діяв на момент виділення спірних земельних ділянок та виникнення спірних правовідносин), у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час установлення водоохоронної зони.

Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеній в постанові від 21 травня 2014 року у справі № 6-16цс14.

Відповідно до вимог частинами7 та 8 статті 88 ВК України, прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.

Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг (з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до вимог частини 3 статті 60 ЗК України, прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.

«Проект землеустрою щодо прибережної захисної смуги річки «Вишня», правої притоки річки «Південний Буг», затверджений відповідно до вимог ч.3 ст.186 ЗК України та погоджений згідно до вимог статті 186-1 ЗК України, суду не надавався.

«Проект землеустрою щодо прибережної захисної смуги річки «Шереметка» - правої притоки річки «Вишня», яка є правою притокою річки «Південний Буг», затверджений та погоджений відповідно до статті 186 ЗК України суду не надавався.

Відповідно до вимог пункту 1 частини 2 статті 88 ВК України прибережна захисна смуга для малих річок та струмків складає 25 м.

Згідно до вимог частини 2 статті 28 Закону України «Про землеустрій» відповідальність за достовірність всієї проектної документації несе її розробник.

Відповідно до положень статей 18, 19, 22 ЗК України прибережні захисні смуги, як землі водного фонду за особливостями свого цільового призначення і правового режиму не можуть використовуватися для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд.

Згідно з ст. 61 ЗК України, ст.89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо.

З урахуванням встановленого та на підставі положень Конституції України, статей 270, 275, 276, 293 ЦК України, які стосуються захисту екологічних прав, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржуваними рішеннями міської ради порушено права позивача на безпечне для життя і здоров`я довкілля.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно з положеннями частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1,2 ст. 367 ЦПК).

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам закону.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1ст.5 ЦПК).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Саме таку правову позицію неодноразово висловлював Верховний Суд України, зокрема, у постановах від 18 травня 2016 року у справі № 6-658цс15, від 09 грудня 2015 року у справі № 6-849цс15.

Стаття 50 Конституції України проголошує право кожного на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди. Аналогічне право закріплено у статті 9 Закону «Про охорону навколишнього природного середовища». Гарантом дотримання права на екологічну безпеку виступає держава. Її місією у цьому сенсі повинно бути підтримання навколишнього природного середовища у безпечному та здоровому стані, невиснажливе використання природних ресурсів.

Судовий захист прав і свобод людини і громадянина гарантує ст. 55 Конституції України, відповідно до положень якої, права і свободи людини і громадянина захищає суд.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» кожен громадянин має право на подання до суду позовів до державних органів, підприємств, установ, організацій і громадян про відшкодування шкоди, заподіяної їхньому здоров`ю та майну внаслідок негативного впливу на навколишнє природне середовище. Право на звернення до суду за захистом свого порушеного права (право на доступ до правосуддя), будучи самостійним правом, водночас визначає механізм захисту інших екологічних прав.

Аналіз положень Орхуської конвенції про доступ до інформації, участь громадськості в процесі прийняття рішень та доступ до правосуддя з питань, що стосуються довкілля (далі - Орхуська конвенція), а також інших норм законодавства дозволяє виділити такі форми доступу до правосуддя при захисті екологічних прав: оскарження рішень, дій (бездіяльності) державних органів та інших суб`єктів, що порушують національне екологічне законодавство; позовна форма захисту, яка реалізується шляхом подання позовів про припинення небезпечної для середовища діяльності, відшкодування заподіяної шкоди тощо.

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що конституційне право позивача ОСОБА_1 на безпечне для життя і здоров`я довкілля порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували на наявність шкоди, заподіяної здоров`ю та майну позивача внаслідок негативного впливу від реалізації оскаржуваних рішень міської ради на навколишнє природне середовище. Такі обставини зазвичай можуть встановлюватися висновками експертів.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною третьою статті 12, встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

За встановлених обставин Апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції повністю і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_6 та учасника справи, який приєднався до апеляційної скарги - Вінницької міської ради задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 березня 2019 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Вінницької міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , на стороні відповідача: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання незаконним та скасування пункту 31 Додатку № 4 рішення Вінницької міської ради № 1693 від 11 квітня 2014 року та пункту 19 Додатку № 3 рішення Вінницької міської ради № 1871 від 31 жовтня 2014 року відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 червня 2019 року.

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді Ю.Б. Войтко

М.В. Матківська