КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 752/11256/18

номер провадження: 22-ц/824/557/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2018 року у складі судді Чередніченко Н.П., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП).

Позовна заява мотивована тим, що 24 липня 2017 року о 23 год 10 хв. у місті Києві на перехресті вул. Грінченка та вул. Кіровоградської сталася ДТП за участю автомобіля «Ауді», реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_2 та автомобіля «Рено», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням позивача ОСОБА_1 Постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 07 вересня 2017 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні даної ДТП.

Вказував, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Ауді», реєстраційний номер НОМЕР_1, на момент ДТП була застрахована у приватному акціонерному товариству «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна ІншурансГруп» (далі - ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп») згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/4457371. Експертом ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» було проведено оцінку вартості матеріального збитку, завданого пошкодженням автомобіля «Рено», реєстраційний номер НОМЕР_2, який становить 59 699 грн 32 коп., що підтверджується ремонтною калькуляцією від 18 вересня 2017 року. Зазначав, що він звернувся до ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна ІншурансГруп» із заявою про виплату страхового відшкодування, яке було виплачено у розмірі 39 999 грн, без урахування франшизи у розмірі 1 000 грн, а тому вважав, що розмір збитків, який підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 становить 19 700 грн 32 коп.

Зазначав, що належний йому автомобіля «Рено», реєстраційний номер НОМЕР_2 на час звернення до суду з позовом знаходиться на автостоянці відповідно до договору №18/09-2017-1 про надання послуг стоянки для автомобіля від 18 вересня 2017 року та станом на 01 червня 2018 року загальна сума послуг за зберігання автомобіля становить 8 970 грн.

Вказував, що внаслідок ДТП йому була спричинена також моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку з пошкодженням належного йому автомобіля. Також зазначав, що в момент ДТП він знаходився в силіконових пластинах, які були встановлені після операції з метою фіксації перегородки носа та зазнав значних фізичних загрузок на все тіло, що значно ускладнило процес загоювання післяопераційних швів та призвело до додаткових затрат, пов'язаних з відвідуванням лікаря. Розмір моральної шкоди позивач оцінив у розмірі 30 000 грн. Також позивач вказував, що з метою захисту своїх прав він уклав договір №35 від 01 лютого 2018 про надання правової допомоги, та розмір понесених витрат склав 8 500 грн.

З урахуванням наведеного, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь плату за стоянку у розмірі 8 970 грн, суму франшизи у розмірі 1 000 грн, матеріальну шкоду у розмірі 19 700 грн 32 коп., моральну шкоду у розмірі 30 000 грн та судові витрати у розмірі 9 204 грн 80 коп.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду - франшизу в сумі 1 000 грн.

У задоволені позовних вимог про стягнення плати за стоянку, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також витрат на професійну правничу допомогу - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704 грн 50 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 2 114 грн 40 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні його позовних вимог про стягнення плати за стоянку, матеріальної і моральної шкоди та ухватили нове рішення в цій частині про задоволення цих позовних вимог та стягнути з відповідача судові витрати, які пов'язані з поданням позовної заяви та апеляційної скарги, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд помилково вважав ремонтну калькуляцію від 18 вересня 2017 року неналежним доказом на підтвердження розміру понесених позивачем фактичних витрат, оскільки така калькуляція здійснювалась у відповідності до вимог Методики сертифікованим експертом (аварійним комісаром) страхової компанії. Вказує, що з моменту ДТП по даний час вартість відновлювального ремонту належного йому автомобіля значно перевищує заявлений розмір, оскільки автомобіль вимушено знаходиться на стоянці та піддається впливу зовнішніх факторів. Також зазначає, що суд не дав належної оцінки доказам на підтвердження заподіяння позивачу моральної шкоди. Визначений у позові розмір моральної шкоди в сумі 30 000 грн є розумним та справедливим. Суд першої інстанції також необґрунтовано відмовив позивачу у стягненні підтверджених витрат на правову допомогу. Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позовні вимоги є майновими, а тому стягнення з позивача на користь держави судового збору у розмірі 2 114 грн 40 коп. є неправомірним.

Відповідач ОСОБА_2 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 59 670 грн 07 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Доводів в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення суми франшизи у розмірі 1 000 грн апеляційна скарга не містить, тому відповідно до положень ч.1 ст.376 ЦПК України законність ухваленого у цій частині рішення суду першої інстанції колегією суддів не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає не в повному обсязі.

Ухвалюючи рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення плати за стоянку, матеріальної і моральної шкоди, а також витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив із недоведеності цих позовних вимог.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись у повному обсязі не можна з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 24 липня 2017 року о 23 год 10 хв. на перехресті вул. Грінченка та вул. Кіровоградської у місті Києві сталася ДТП за участю автомобіля «Ауді», реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_2, та автомобіля «Рено», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_1

Постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 16 серпня 2017 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні даної ДТП та його притягнуто до адміністративної відповідальності. Тому вказані обставини не підлягають доказуванню в силу положень ч.6 ст. 82 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що на час скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Ауді», реєстраційний номер НОМЕР_1, ОСОБА_2 була застрахована у ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» згідно з полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/4457371, страхова сума на одного потерпілого за шкоду заподіяну майну становить 50 000 грн, розмір франшизи 1 000 грн (а.с. 9-10).

Установлено та не заперечується сторонами, що ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» виплатило позивачу ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 39 999 грн, без врахування суми франшизи.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення майнової шкоди, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що з вини відповідача йому заподіяно збитки у розмірі 19 700 грн 32 коп., що становить різницю між розміром заподіяної шкоди у сумі 59 699 грн 32 коп., що визначено у ремонтній калькуляції від 18 вересня 2017 року, складеної експертом ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», та розміром виплаченого страхового відшкодування у сумі у розмірі 39 999 грн.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно з ч.1, ч.2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Згідно з п.1. ч.1 ст. 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

У постанові ВеликоїПалати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц зроблено висновок, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Тобто для визначення суми, що підлягає стягненню із страхувальника на користь потерпілого необхідно встановити як фактичний розмір завданої шкоди так і суму виплаченого страхового відшкодування.

Відповідно до положень ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами розмір фактичної шкоди у зв'язку з понесеними ним витратами на проведення відновлювального ремонту транспортного засобу, оскільки наявна в матеріалах справи ремонтна калькуляція №17-127036 від 18 вересня 2017 року не є належним доказом на підтвердження розміру понесених позивачем фактичних витрат та не доводить фактичні збитки, понесені позивачем для відновлення транспортного засобу. Вказана ремонтна калькуляція від 18 вересня 2017 року містить лише перелік робіт необхідних для ремонту автомобіля «Рено», реєстраційний номер НОМЕР_2, їх вартість та вартість запасних частин.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами розмір фактичної шкоди у зв'язку з понесеними ним витратами на проведення відновлювального ремонту транспортного засобу, внаслідок чого неможливо встановити різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), що з урахуванням вказаних вище вимог закону виключає можливість стягнення заподіяної матеріальної шкоди із відповідача по справі.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача понесених витрат на зберігання автомобіля.

Відповідно до положень ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Обгрунтовуючи вимоги позову про стягнення плати за стоянку, позивач зазначав, що належний йому автомобіля «Рено», реєстраційний номер НОМЕР_2, на час звернення до суду з позовом знаходиться на автостоянці відповідно до договору №18/09-2017-1 про надання послуг стоянки для автомобіля від 18 вересня 2017 року та станом на 01 червня 2018 року загальна сума послуг за зберігання автомобіля становить 8 970 грн.

На підтвердження цих обставин позивач надав копію договору № 18/09-2017-1 від 18 вересня 2017 року, який укладений між ним та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 (далі - ФОП ОСОБА_5), акт про надання послуг від 01 червня 2018 року, який складений позивачем та ФОП ОСОБА_5, згідно з яким вартість послуг в період з 18 вересня 2017 року по 01 червня 2018 року становить 8 970 грн (а.с.16).

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження поважності причин поміщення належного йому автомобіля «Рено», реєстраційний номер НОМЕР_2, на автостоянку, зокрема, у зв'язку з неможливістю його подальшої експлуатації після ДТП, і таких доказів матеріали справи не містять. Також позивачем не надано доказів поважності причин перебування автомобіля на стоянці, зокрема, за період з моменту виплати страхового відшкодування (листопад 2017 року) по час ухвалення рішення суду.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення плати за стоянку.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачу у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

Так, відповідно до ч.2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

З матеріалів справи вбачається, що 01 лютого 2017 року між позивачем по справі ОСОБА_1 та адвокатом Скориком І.В. був укладений договір про надання правової допомоги, за умовами якого адвокат Скорик І.В. на умовах платності зобов'язався надавати позивачу правову допомогу (а.с.15).

Однак матеріали справи не містять доказів на підтвердження оплати позивачем витрат на професійну правничу допомогу (платіжне доручення, квитанція до прибуткового касового ордеру тощо) у розмірі 8 500 грн і таких доказів позивач суду не надав, що є його процесуальним обов'язком відповідно до вимог ст.81 ЦПК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачу у стягненні витрат на професійну правничу допомогу за їх недоведеністю.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення плати за стоянку та матеріальної шкоди, а також витрат на професійну правничу допомогу, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1про відшкодування моральної шкоди у повному обсязі з таких підстав.

Обгрунтовуючи вимоги позову про стягнення моральної шкоди, позивач зазначав, що спричинена йому внаслідок ДТП моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку з пошкодженням належного йому автомобіля. Також зазначав, що в момент ДТП він знаходився в силіконових пластинах, які були встановлені після операції з метою фіксації перегородки носа та зазначав значних фізичних загрузок на все тіло, що значно ускладнило процес загоювання післяопераційних швів та призвело до додаткових затрат, пов'язаних з відвідуванням лікаря.

Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з п.3 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування (ч.4 ст.23 ЦК України).

Статтею 1167 ЦК України встановлено загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, відповідно до частини першої якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, в даному випадку предметом доказування є вина відповідача, причинно-наслідковий зв'язок між неправомірними діями відповідача та спричинення моральної шкоди позивачу.

По справі встановлено, що внаслідок ДТП, яка сталася з вини ОСОБА_2, було пошкоджено належний позивачу автомобіль «Рено», реєстраційний номер НОМЕР_2., а тому колегія суддів вважає, що доводи позивача про те, що внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, йому спричинена моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку з пошкодженням належного йому автомобіля, є обґрунтованими відповідно до вимог п.3 ч.2 ст.23 ЦК України

Суд першої інстанції вказаних вище вимог закону та обставин справи належним чином не врахував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку, що позивачем у повному обсязі не доведено спричинення йому моральної шкоди внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що посилання позивача на те, що в момент ДТП він знаходився в силіконових пластинах, які були встановлені після операції з метою фіксації перегородки носа та зазнав значних фізичних загрузок на тіло, що значно ускладнило процес загоювання післяопераційних швів та призвело до додаткових затрат, пов'язаних з відвідуванням лікаря, не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки надана позивачем виписка № 475 від 17 липня 2017 року про перенесення позивачем операції септопластики носа, не свідчить про причинно-наслідковий зв'язок між ДТП та погіршенням стану здоров'я позивача після операції.

Отже, виходячи з характеру душевних страждань позивача, яких він зазнав у зв'язку з пошкодженням належного йому автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, керуючись принципами розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що відповідно до п.3 ч.2 ст.23ЦК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 2 000 грн.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди з наведених вище підстав.

Також підлягає скасуванню рішення суду в частині стягнення судового збору з таких підстав.

Відповідно до вимог 1.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» при подачі позовної заяви майнового характеру фізичною особою або фізичною особою - підприємцем, ставка судового збору становила 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно роз'яснень, викладених у пункті 13 (абз.2) постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», якщо в позовній заяві об'єднано кілька самостійних вимог майнового характеру, пов'язаних між собою, то, враховуючи, що об'єктом справляння судового збору є позовна заява, максимальний розмір судового збору має відповідати загальній сумі всіх вимог. При цьому судовий збір може бути сплачено окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами.

У позовній заяві ОСОБА_1 заявив позовні вимоги майнового характеру на загальну суму 59 670 грн 32 коп.

Тому виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, станом на час пред'явлення позову, належний до сплати ОСОБА_1 розмір судового збору становив 704 грн 80 коп., який був сплачений позивачем у вказаному розмірі, що підтверджується квитанцією від 05 червня 2018 року (а.с.1).

Однак суд першої інстанції наведеного не врахував та дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_1 не в повному обсязі сплатив судовий збір за подання позову, внаслідок чого неправильно вирішив питання про розподіл судового збору.

Вирішуючи питання про стягнення судового збору колегія суддів виходить із такого.

Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Позивач ОСОБА_1 за подання до суду позову сплатив судовий збір у розмірі 704 грн 80 коп., а за подання апеляційної скарги - 2 114 грн 40 коп. Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і частково задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1, то понесені позивачем витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 141 грн 74 коп.

Разом тим, колегія суддів вважає, що не підлягають до задоволення вимоги ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу при апеляційному розгляді справи, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження оплати ним таких витрат (платіжне доручення, квитанція до прибуткового касового ордеру тощо). Надана позивачем додаткова угода до договору №35 про надання правової допомоги від 01 лютого 2018 року, укладеного міжпозивачем ОСОБА_1 та адвокатом Скориком І.В., акт прийому-передачі наданих послуг від 01 червня 2018 року та попередній розрахунок суми судових витрат від 08 січня 2019 року у розмірі 16 319 грн 20 коп., не є належними доказами фактичного понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди та в частині стягнення судового збору, скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 2 000 грн та судовий збір у розмірі 141 грн 74 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: