Справа № 464/997/19 Головуючий у 1 інстанції: Рудаков І.П.
Провадження № 22-ц/811/1363/19 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2019 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

Судді-доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Швеця Дмитра Юрійовича в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова в складі судді Рудакова І.П. від 22 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Львівський електроламповий завод «Іскра» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, -

в с т а н о в и л а :

ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 22 березня 2019 року позовну заяву представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Швеця Д. Ю. до Приватного акціонерного товариства «Львівський електроламповий завод «Іскра» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку - визнано неподаною та повернуто позивачу.

Вказану ухвалу оскаржив Швець Д.Ю. в інтересах ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Вважає ухвалу незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню, оскільки апелянт звільнений від сплати судового збору за усіма позовними вимогами. Зазначає, що позовні вимоги про скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді безпосередньо стосуються поновлення на роботі. Крім цього, звертає увагу на те, що суд сам визнав, що апелянт звільнений від сплати судового збору за позовну вимогу про поновлення на роботі. Вказує на те, що за зверненням до суду з позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час перебування у вимушеному прогулі судовий збір не стягується, оскільки середній заробіток за час перебування у вимушеному прогулі є заробітною платою, оскільки після поновлення працівника з суми середнього заробітку за час перебування у вимушеному прогулі здійснюється сплата роботодавцем усіх необхідних податків та зборів, які підлягають стягненню при виплаті заробітної плати працівнику.

Відповідно до ст.368, ч.2 ст.369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного ухвали вбачається, що суд першої інстанції посилаючись, зокрема, на ч.3 ст. 185, ст.ст. 175, 177 ЦПК України та повертаючи позовну заяву позивачу виходив з того, що ухвалою судді від 21 лютого 2019 року позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків, що були виявленні суддею при вирішенні питання про відкриття провадження по справі та викладені в описовій частині ухвали. Для усунення недоліків судом було встановлено термін протягом десяти днів з часу отримання позивачем копії ухвали про залишення позовної заяви без руху. Так, згідно з рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення вказана ухвала отримана позивачем 09 березня 2019 року, однак у визначений термін та станом на 22 березня 2019 року недоліки не усунуто. Враховуючи викладене, суд прийшов до переконання, що оскільки позивач не усунув недоліки, які викладені в ухвалі суду від 21.02.2019, а відтак таку необхідно повернути позивачу.

Колегія суддів вважає, що такі висновки обставинам, що мають значення та вимогам закону не відповідають.

Представник позивача ОСОБА_2 - Швець Д.Ю. звернувся в суд з позовом до Приватного акціонерного товариства «Львівський електроламповий завод «Іскра», у якому простив:

-скасувати наказ ПрАТ «Львівський електроламповий завод «Іскра» № ІВКз0170 від 12 листопада 2018 року про звільнення ОСОБА_2 з посади налагоджувальника технологічного устаткування ПрАТ «Львівський електроламповий завод «Іскра»;

-поновити ОСОБА_2 на посаді налагоджувальника технологічного устаткування ПрАТ «Львівський електроламповий завод «Іскра» з 13.11.2018 року;

-стягнути з ПрАТ «Львівський електроламповий завод «Іскра» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час перебування у вимушеному прогулі.

Відповідно до ч.1, ч. 2, ч. 3 ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити). Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у якому судом касаційної інстанції розтлумачено схожі правовідносини, - «позовна заява подається до суду в письмовій формі і за змістом повинна відповідати вимогам статті 119 ЦПК. У зв`язку з цим суди мають звертати особливу увагу, зокрема, на те, що у позовній заяві повинні не лише міститися позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину. Якщо заява не відповідає вимогам статей 119, 120 ЦПК або не сплачено судовий збір чи не оплачено витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, суддя відповідно до вимог статті 121 ЦПК постановляє ухвалу, в якій повинні бути зазначені конкретні підстави залишення заяви без руху, в тому числі й розмір несплачених судових витрат, і надає строк для усунення недоліків, тривалість якого визначається в кожному конкретному випадку з урахуванням характеру недоліків, реальної можливості отримання копії ухвали, яка повинна бути надіслана заявнику негайно, та їх виправлення. Якщо порушення правил статей 119, 120 ЦПК виявлені при розгляді справи, вони усуваються в ході судового розгляду або настають наслідки, передбачені пунктом 8 частини першої статті 207 ЦПК. Подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику. У разі пред`явлення позовної заяви особами, які діють на захист прав, свобод та інтересів іншої особи (частина перша статті 45 ЦПК), у заяві повинні бути зазначені підстави для такого звернення, а їх не зазначення тягне наслідки, передбачені частинами першою і другою статті 121 ЦПК».

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом п. 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).

Надмірний формалізм під час вирішення питання про відкриття провадження у справі суперечить принципу верховенства права, завданням цивільного судочинства та порушує, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, право на доступ до суду.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).

Так згідно рішення Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції).

Як вбачається із матеріалів справи, ухвалою судді Сихівського районного суду м. Львова від 21 лютого 2019 року позовну заяву представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Швець Д. Ю. до Приватного акціонерного товариства «Львівський електроламповий завод «Іскра» про скасування наказу, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку залишено без руху для сплати належного судового збору в порядку та розмірах визначених Законом України «Про судовий збір».

У вказаній ухвалі судом зазначено, що позивачем заявлено дві вимоги немайнового характеру та одну вимогу майнового характеру.Таким чином, позивач звільнений від сплати судового збору за позовною вимогою немайнового характеру про поновлення на роботі, а підстави для звільнення позивача від сплати судового збору щодо вимог про скасування наказу про звільнення та стягнення середнього заробітку відсутні.

Дослідивши ухвалу про залишення без руху від 21.02.2019 року (а.с. 33-35), колегія суддів вважає, що підстав для постановлення оскаржуваної ухвали у судді суду першої інстанції не було.

Так, відповідно до п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Позивачем у позовній заяві заявлено три вимоги, а саме про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час перебування у вимушеному прогулі.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позивач звільнений від сплати судового збору за позовною вимогою немайнового характеру про поновлення на роботі.

Однак, судом не вірно встановлено, що підстави для звільнення позивача від сплати судового збору щодо вимог про скасування наказу про звільнення та стягнення середнього заробітку відсутні.

Так, позовна вимога про скасування наказу про звільнення безпосередньо тісно пов`язана з вимогою про поновлення на роботі та вказані дві вимоги немайнового характеру фактично слід вважати однією вимогою (про усунення неправомірного рішення про звільнення та фактично відновлення того стану який існував до звільнення), за подання таких вимог (фактично як однієї) слід вважати судовий збір не справляється, оскільки у згаданій статті Закону України про судовий збір йдеться саме про справи про поновлення на роботі, а не про виключно вимогу про поновлення на роботі, тому вказану норму у даному випадку слід тлумачити ширше а не виключно в межах вимоги про поновлення на роботі. Тому, слід вважати, що при тлумаченні вказаної норми закону суд допустив певний формалізм.

Також, слід вважати, що позивач звільнений від сплати судового збору і за позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час перебування у вимушеному прогулі зважаючи на таке.

Колегія суддів вважає, що кошти, про стягнення яких просить позивач, а саме середній заробіток за час перебування у вимушеному прогулі (ч.2 ст. 235 КЗпП України), слід прирівнювати до заробітної плати, при цьому колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013, - в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Тобто заробітною платою є виплати, на які працівник має право не лише відповідно до умов трудового договору, а й відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством.

Колегія суддів вважає, що ч.2 ст. 235 КЗпП України якраз і є тією державною гарантією виплати працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Оплату вимушеного прогулу слід вважати тією необхідною гарантією отримання працівником виплат у випадку незаконного звільнення, тобто отримання коштів у період незаконного розриву трудових відносин, незаконного позбавлення праці та позбавлення оплати за таку.

Існує різниця між гарантіями передбаченими ст. 235 ч.2 та ст.ст. 116, 117 КЗпП України, перша стосується працівника, який незаконно звільнений та повинен був перебувати у трудових відносинах, отримуючи заробітну плату, друга ж стосується звільненого працівника, якому роботодавець повинен вчасно виплатити належні йому суми (Додатково див. рішення Конституційного суду України 4-рп/2012 від 22.02.2012 р.)

Враховуючи вказане вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід прирівнювати до вимоги про стягнення заробітної плати, у справах про стягнення якої позивачі звільняються від сплати судового збору.

Окрім цього, навіть якщо припустити, що позивач не був звільнений від сплати судового збору за вказаними двома вимогами у суду першої інстанції не було підстав для постановлення оскаржуваної ухвали про повернення позовної заяви в частині вимоги про поновлення на роботі.

У цій частині суд слід вважати також допустився надмірного формалізму.

Норма закону про звільнення позивачів у згаданій категорії справ від сплати судового збору слід вважати є додатковою гарантією (наданням можливості) для незаконно звільнених осіб поновити свої права без додаткових перешкод, якими, у випадку втрати для них джерел доходу, може стати судовий збір. Тому, вказану норму закону не слід тлумачити занадто вузько та формально.

Враховуючи вказане, у суду першої інстанції не було підстав для залишення позовної заяви без руху та відповідно повернення позовної заяви з підстав не виконання вимог ухвали про залишення без руху, а тому оскаржувану ухвалу, як таку, що постановлена без дотримання вимог закону та всупереч обставинам, що мають значення слід скасувати з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції зі стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі, що повинно бути здійснено з чітким дотриманням, зокрема, і згаданих вимог процесуального закону та зауваг, про які йшлося.

Окремо, посилання представника відповідача ПрАТ «Львівський електроламповий завод «Іскра» у відзиві на апеляційну скаргу на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 слід вважати помилковим, оскільки у вказаній постанові йдеться про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, що не є тотожним стягненню середнього заробітку за час вимушеного прогулу, про що йшлося вище.

Відповідно до вказаного слід задовольнити апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.6, 379 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Швеця Дмитра Юрійовича в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 22 березня 2019 року - скасувати.

Справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції зі стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до суду Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 10 червня 2019року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді : Л.Б. Струс

М.М. Шандра