Провадження № 22-ц/802/595/19 Категорія: 20 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів - Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

секретар Галицька І.П.

з участю: представника відповідача ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "ОКСІ БАНК" до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійний вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Базалицька Ольга Ростиславівна, про визнання недійсним договору дарування квартири за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства "ОКСІ БАНК" на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 квітня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2018 року Публічне акціонерне товариство «ОКСІ БАНК (далі - ПАТ «ОКСІ БАНК» звернувся з позовом до відповідача про визнання недійсним договору дарування квартири.

Позовні вимоги мотивує тим, що 20 травня 2016 року між ОСОБА_2 (надалі - позичальник) та ПАТ «ОКСІ БАНК» (надалі - Банк) було укладено Кредитний договір № 08/16, відповідно до умов якого Банк надає позичальнику грошові кошти у сумі 170 000 грн з кінцевою датою погашення кредиту 3 травня 2019 року і сплатою 24,0 % проценти річних. Цільове використання кредиту - споживчі потреби.

Відповідно до п. п. 2.5.1., 3.3.2., 3.3.3. Кредитного договору Позичальник зобов`язувався своєчасно здійснювати платежі для погашення кредиту та процентів у визначені договором терміни, однак умови Кредитного договору щодо погашення кредиту та відсотків Позичальником не виконувались взагалі: жодного платежу в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором Позичальником здійснено не було. Заборгованість Позичальника за Кредитним договором станом на 21 вересня 2018 року становить 336 608,11 грн.

Відповідно до п. 1.5. Кредитного договору в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів за його користування, інших платежів передбачених цим Договором, а також можливих штрафних санкцій, ОСОБА_2 зобов`язується не пізніше 31 травня 2016 року укласти з Банком договір іпотеки, а саме: квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Дане зобов`язання позичальник не виконала.

20 травня 2016 року відповідач вищезгадану квартиру подарувала своїй матері ОСОБА_3 . Тобто, за минанням двох тижнів після укладення Кредитного договору, за десять днів до закінчення строку для укладення договору іпотеки, відповідач відчужила належне їй на праві власності майно.

Позивач вважає, що Договір дарування укладено з метою ухилення від стягнення боргів дарувальника кредитором за рахунок нерухомості, а сам договір є фіктивним, тому просив суд визнати недійсним Договір дарування квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , серія та номер: 1139, виданий 20.05.2016 приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Базалицькою O.P. та стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача - Публічного акціонерного товариства «ОКСІ БАНК» судовий збір.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 09 квітня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ "ОКСІ БАНК" до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Базалицька Ольга Ростиславівна про визнання недійсним договору дарування квартири.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач ПАТ "ОКСІ БАНК" подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Зазначає, що договір дарування був укладений відповідачем з метою уникнути виконання зобов`язань за кредитним договором, тому він є фіктивним. Договір порушує право банку одержати квартиру в іпотеку. Речі, передані в заклад банку, надавались як додаткове забезпечення на період до укладення договору іпотеки.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 , вказує, що квартира була нею насправді подарована своїй матері, вона там була зареєстрована і проживала. На забезпечення виконання зобов`язань в заклад банку передано коштовності, тому договір іпотеки не укладався.

Представник позивача в судове засідання не з"явився, просив відкласти розгляд справи, оскільки не може забезпечити явку представника в судове засідання.Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Заявляючи клопотання про відкладення справи ПАТ "ОКСІ БАНК" не повідомив суд , з яких причин він не може забезпечити явку представника в судове засідання, не подав суду доказів на підтвердження викладених в клопотанні обставин про неможливість явки представника, тому апеляційний суд визнав причини неявки представника банку неповажними та відмовив у відкладенні розгляду справи. Також суд враховує положення частини 3 статті 369 та частини 372 ЦПК України, згідно з якими, явка до суду апеляційної інстанції є правом учасника с прави.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачу ОСОБА_2 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 .

20 травня 2016 року між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений договір дарування, за умовами якого дарувальник ОСОБА_2 подарувала своїй матері ОСОБА_3 вищевказану квартиру (а.с. 52-53).

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ «ОКСІ БАНК» посилався на фіктивність укладеного між відповідачами договору дарування.

Згідно з частинами першою, другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Викладене узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 21 січня 2015 року у справі N 6-197цс14.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України (правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 19 жовтня 2016 року у справі N 6-1873цс16).

Як роз`яснено у пунктах 7, 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

ЦК України не містить визначення поняття "заінтересована особа" в контексті вимог про визнання правочину недійсними, а тому питання належного позивача у кожному конкретному випадку є оціночним, у зв`язку з чим слід враховувати те, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, зокрема, що у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені та така особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції чи віндикації.

Обґрунтовуючи свою заінтересованість у результатах оспорювання вказаного вище договору дарування, позивач посилався на те, що зазначений правочин укладений з метою уникнення відповідальності ОСОБА_2 за грошовим зобов`язанням перед банком.

Однак такі доводи не підтверджуються належними доказами та суперечать фактичним обставинам.

Місцевий суд правильно виходив з того, що спірний договір дарування посвідчено та зареєстровано приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу, також було зареєстровано право власності набувача квартири в Державному реєстрі прав на нерухоме майно та їх обтяжень. В результаті вказаних дій відбулося виконання договору дарування, відповідно, дарувальником ОСОБА_2 було втрачено, а обдаровуванню ОСОБА_3 безоплатно набуто право власності на квартиру. Вчинення договору дарування на користь своєї матері, проживання, реєстрація ОСОБА_2 у належній її матері квартирі не суперечить закону та не може вважатися ознакою фіктивності правочину. Позивачем не доведено наявності розумного сумніву в тому, що наміри сторін оспорюваного правочину не були спрямовані на укладення між ними договору дарування.

Крім того, на час укладення договору дарування, заборгованості за кредитним договором в ОСОБА_2 не було, що спростовує доводи банку про укладення договору з метою уникнення відповідальності за невиконання умов договору.

Та обставина , що ОСОБА_2 не уклала договору іпотеки спірної квартири до 31 травня 2016 року, як це передбачалося пунктом 1.5 Кредитного договору, укладеного між нею та ПАТ «ОКСІ БАНК», указує про невиконання однієї з умов кредитного, однак не підтверджує про відсутність наміру в сторін договору дарування на реальне настання наслідків правочину.

У пункті 1.1.1.1 Кредитного договору сторони передбачили можливість видачі кредитних коштів лише після укладення договору іпотеки, однак, незважаючи на те, що нерухоме майно в іпотеку не було передано, кошти відповідачу ПАТ «ОКСІ БАНК» надав та не вимагав виконання цієї умови Кредитного договору, що підтверджує доводи ОСОБА_2 про те, що зобов`язання за даним кредитним договором було забезпечено передачею майна в заклад відповідно до акта від 06 травня 2016 року (а.с. 127). Прийняття речей в заклад, згідно з актом від 06 травня 2016 року, позивач визнає, зазначаючи про це в апеляційній скарзі , хоча і вказує, що це було додаткове забезпечення на період укладення договору іпотеки.

Оскільки ПАТ «ОКСІ БАНК» надав відповідачу ОСОБА_2 кредитні кошти без укладення договору іпотеки квартири, на час укладення договору дарування ця квартира не перебувала в іпотеці банку,відбулося виконання оспореного договору, відповідач ОСОБА_3 була зареєстрована і проживала в цій квартирі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем як фіктивності правочину, так і порушення прав банку унаслідок укладення договору дарування квартири відповідачем ОСОБА_2

Аргументи апеляційної скарги про порушення права банку звернути стягнення на предмет іпотеки є неспроможними, оскільки таке право могло виникнути у разі укладення договору іпотеки.

Виникнення заборгованості за кредитним договором в ОСОБА_5 після укладення договору дарування указує на невиконання зобов`язань за кредитним договором, однак, не доводить фіктивності договору дарування.

Апеляційний суд відхиляє інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, оскільки вони зводяться до переоцінки обставин справи та доказів, які були досліджені під час розгляду справи, яким суд дав належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 367, 375 , 382, 384 385, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства "ОКСІ БАНК" залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 квітня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту даної постанови.

Головуючий

Судді: