Постанова

Іменем України

18 березня 2019 року

м. Київ

справа № 564/2080/16-ц

провадження № 61-29362св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

третя особа - служба у справах дітей Костопільської районної державної адміністрації Рівненської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 19 липня 2017 року у складі судді Собчука А. Ю. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 18 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Боймиструка С. В., Гордійчук С. О., Ковальчук Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, третя особа -служба у справах дітей Костопільської районної державної адміністрації Рівненської області, про усунення перешкод у спілкуванні з внуком.

Ухвалою Березнівського районного суду Рівненської області від 23 березня 2017 року до участі у справі як співвідповідача залучено ОСОБА_6.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що він є батьком ОСОБА_5 та дідусем малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказує, що із ОСОБА_5 у нього неприязні стосунки та у зв'язку із вказаною обставиною у нього не має можливості спілкуватися із своїм онуком. На протязі останнього періоду часу він не мав змоги побачити внука взагалі. Вважає, що відповідачі чинять йому перешкоди у спілкуванні з онуком. Позивач бажає брати активну участь у вихованні онука та вважає, що таке спілкування сприятиме всебічному розвитку дитини.

Враховуючи наведене, позивач просив визначити способи спілкування та участі у вихованні онука, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме: за бажанням внука, систематичні побачення кожної першої та третьої неділі місяця у зручний для нього час; за бажанням внука, побачення у зручний для нього час у період будь-яких канікул на протязі навчання у школі; за бажанням внука, побачення за адресою його місця проживання по АДРЕСА_1, а також побачення з внуком у інші дні, коли він сам бажає з можливістю забирати внука у визначені дні за адресою місця проживання ОСОБА_7 по АДРЕСА_2 та подальшого повернення дитини за адресою його місця проживання.

Рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 19 липня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що при наявності неприязних відносин позивача з відповідачем ОСОБА_5, відсутності компромісу у їх спілкуванні та зважаючи на те, що сам позивач, жодних дій, щодо можливості побачення з онуком та врегулювання вказаного питання мирним шляхом, не вчиняв, ОСОБА_6, який є батьком малолітнього, заперечує проти зустрічей та спілкування його сина з позивачем, вважаючи, що це негативно впливає на дитину, оскільки дитина не знає позивача та відсутня особиста прихильність малолітнього ОСОБА_7 до діда.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 18 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не надано будь-яких даних про те, що відповідачі чинять йому перешкоди у побаченнях та спілкуванні з онуком, не надано ним і доказів про те, що він звертався з цього приводу до правоохоронних органів, до органів опіки та піклування, батьків дитини для встановлення періодичності та часу відвідувань. ОСОБА_5 підтвердила, що вона особисто здійснювала заходи на примирення із позивачем та надання можливості позивачу познайомитися та зблизитися із онуком. Права діда не мають порушувати інтереси дитини.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 19 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 18 жовтня 2017 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що він бажає проводити час з онуком, спілкуватися з ним, брати участь у його вихованні і він вважає, що його права на це гарантовані законом і ніхто не може перешкоджати йому у їх реалізації, проте відповідачі чинять йому перешкоди у спілкуванні з онуком. Крім того, суди не мали законної підстави брати до уваги листи служби у справах дітей Костопільської РДА від 04 квітня та 24 травня 2017 року, а також висновок органу опіки та піклування від 03 липня 2017 року, оскільки останні містять недостовірну та неправдиву інформацію щодо проведеного спілкування з малолітнім ОСОБА_7 та неправдиву інформацію щодо результатів такого спілкування. Суди не надали належну оцінку спірним правовідносинам, неправильно застосували норми матеріального права та надали перевагу доводам сторони відповідача, не надавши належної та об'єктивної оцінки його доводам та доказам.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі та витребувано справу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам ЦПК України (у редакції на час його ухвалення) щодо законності та обґрунтованості.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 є батьком ОСОБА_5

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебувають у зареєстрованому шлюбі та є батьками малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_4 є дідом ОСОБА_7.

Згідно із висновком органу опіки та піклування від 03 липня 2017 року, малолітній ОСОБА_7 проживає зі своїми батьками, є учнем 3 класу Костопільської загальноосвітньої школи - комплекс І-III ступенів № 6. Із його слів з'ясовано, що малолітній не бажає спілкуватись зі своїм дідом, не знає як його звати, де він проживає. Дід ніколи його не відвідував удома, не цікавився його навчанням та захопленнями, ніколи не приходив у навчальний заклад, на родинні свята. Орган опіки та піклування вважає за недоцільне участь ОСОБА_4 у вихованні внука ОСОБА_7

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

У частині першій статті 257 СК України встановлено, що баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні.

Тлумачення частини другої та третьої статті 257 СК України свідчить, що законодавець визначив механізм здійснення права баби та діда, прабаби, прадіда на виховання внуків і правнуків, який проявляється в покладенні обов'язку на батьків чи інших осіб, з якими проживає дитина не перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків; закріпленні права баби діда, прабаби, прадіда у разі наявності перешкод у вихованні та спілкуванні із внуками, правнуками на звернення до суду з позовом про їх усунення.

Відповідно до статті 263 СК України спори щодо участі баби, діда, прабаби, брата, сестри, мачухи, вітчима у вихованні дитини вирішується судом відповідно до статті 159 цього Кодексу.

Тлумачення статті 159 СК України свідчить, що позов про усунення перешкод у вихованні дитини і спілкуванні з нею - є позовом про заборону поведінки особи, яка чинить перешкоди іншій особі у здійсненні нею свого права.

У статті 159 СК України зазначено, що суд визначає способи участі у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця проживання тощо), місце та час спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі «М. С. проти України» та у рішенні ЄСПЛ від 16 липня 2015 року № 10383/09, § 100 «Мамчур проти України», ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Враховуючи наведене, правильно встановивши обставини справи, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не доведено факту перешкоджання відповідачами у здійсненні позивачем своїх прав щодо виховання онука, намагання позивача спілкуватися з онуком, при вирішенні справи суди керувалися принципом дотримання якнайкращих інтересів дитини, вважаючи, що спілкування з дідом негативно вплине на нього, оскільки дитина не знає позивача, у нього відсутня особиста прихильності до діда, та зі слів дитини, наданих органу опіки та піклуванні, він не бажає спілкуватися із дідом та навіть не знає як його звати та де він проживає.

Доводи касаційної скарги про те, що він бажає проводити час з онуком, спілкуватися з ним, брати участь у його вихованні і він вважає, що його права на це гарантовані законом і ніхто не може перешкоджати йому у їх реалізації, проте відповідачі чинять йому перешкоди у спілкуванні з онуком не заслуговують на увагу, оскільки позивач не надав доказів на підтвердження зазначених пояснень.

Доводи касаційної скарги про те, що листи служби у справах дітей Костопільської РДА від 04 квітня та 24 травня 2017 року, а також висновок органу опіки та піклування від 03 липня 2017 року містять недостовірну та неправдиву інформацію щодо проведеного спілкування з малолітнім ОСОБА_7 та неправдиву інформацію щодо результатів такого спілкування, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до положень статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 19 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 18 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик