Провадження № 22-ц/4808/709/19
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

секретаря Бойчук Л.М.

з участю ОСОБА_1 її представника адвоката Палька А.В.

представника Івано-Франківської міської ради Максиміва І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської міської ради, третя особа: ГО «Івано-Франківська обласна спілка учасників та інвалідів АТО» про визнання права власності на земельну ділянку, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 15 березня 2019 року, ухвалене у складі судді Бабій О.М. в м.Івано-Франківськ, повний текст якого складено 21 березня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Івано-Франківської міської ради, третя особа: ГО «Івано-Франківська обласна спілка учасників та інвалідів АТО» про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 26 березня 1991 року та договору дарування від 24 жовтня 1996 року вона є власником житлового будинку та господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 . Житловий будинок, господарські будівлі та споруди розташовані на земельній ділянці загальною площею 0,3623 га, з яких 0,10 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку, а решта 0,2623 га - для ведення особистого селянського господарства. Земельна ділянка, площею 0,10 га належить їй на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 . 30 березня 2017 року вона звернулась із заявою до Івано-Франківської міської ради про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,2623 га. для ведення особистого селянського господарства. Однак, рішенням Івано-Франківської міської ради від 20 червня 2017 року їй було відмовлено. Згідно даних відділу Держземагенства у м. Івано-Франківську право власності на земельну вказану ділянку, право постійного користування, оренди землі станом на 01 січня 2013 року не зареєстроване. Також не зареєстровано речове право власності, речове право постійного користування та речове право оренди земельною ділянкою площею 0,2623 га по АДРЕСА_1 . Відомості щодо користування нею земельною ділянкою площею 0,2623 га по АДРЕСА_1 містяться в державному акті на праві приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 29 квітня 2004 року, де суміжним користувачем вказано ОСОБА_1 Аналогічні відомості містяться в плані земельної ділянки. Посилаючись на те, що вона та її сім`я користується земельною ділянкою площею 0,2623 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 понад 15 років, просила визнати за нею право власності на зазначену земельну ділянку площею 0,2623 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 04 травня 2018 року до участі в справі залучено Громадську організацію «Івано-Франківська обласна спілка учасників та інвалідів АТО» у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 15 березня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Івано-Франківської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Громадська організація «Івано-Франківська обласна спілка учасників та інвалідів АТО» про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позову, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, на даний час їй належить будинковолодіння по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 26 березня 1991 року, відповідно до якого вона успадкувала після смерті своєї матері ОСОБА_2 ? житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та договору дарування від 24 жовтня 1996 року, відповідно до умов якого її батько ОСОБА_3 подарував їй ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Житловий будинок, господарські будівлі та споруди розташовані на земельній ділянці загальною площею 0,3623 га, з яких 0,10 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку, а решта 0,2623 га - для ведення особистого селянського господарства. Земельна ділянка площею 0,10 га належить їй на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 . Згідно даних земельного кадастру користувачем земельною ділянкою площею 0,2623 по АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 . Крім того, факт користування вказаною земельною ділянкою понад 15 років підтверджується нотаріальним актом №10203 від 24 березня 1927 року, договором переуступки майна на умовах пожиттєвого утримання від 09 червня 1959 року, договором переуступки майна на умовах пожиттєвого утримання від 30 січня 1962 року, свідоцтвом про право на спадщину від 26 березня 1991 року, договором дарування від 24 жовтня 1996 року, технічним паспортом на житловий будинок АДРЕСА_2 від 19 березня 1991 року з планом присадибної ділянки. Таким чином, вона добросовісно, відкрито та безперервно володіє земельною ділянкою площею 0,2623 га по АДРЕСА_1 , а тому набула право на вказану земельну ділянку.

10 травня 2019 року представник Івано-Франківської міської ради Максимів І.І. подав відзив, в якому вказує, що твердження ОСОБА_1 про те, що вона користується спірною земельною ділянкою з 1996 року не підтверджується належними доказами, а спростовується листом Відділу Держгеокадастру м. Івано-Франківськ від 27 вересня 2017 року згідно якого право користування вказаною земельною ділянкою та договір оренди спірної земельною ділянкою станом на 01січня 2013 року не зареєстроване.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги, просить задовольнити апеляційну скаргу.

Представник Івано-Франківської міської ради заперечує проти задоволення апеляційної скарги, вважає оскаржуване рішення суду законним та обгрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що Івано-Франківська міська рада правомірно не надала ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення та передачі у власність спірної земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,2623 га. для ведення особистого селянського господарства, оскільки законний власник не визнає факту добросовісності користування спірною земельною ділянкою, що є необхідною умовою для визнання права власності за набувальною давністю.

Висновок суду відповідає вимогам закону і обставинам справи.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку та господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 березня 1991 року та договору дарування від 24 жовтня 1996 року.

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 29 квітня 2004 року земельна ділянка, площею 0,10 га належить ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 .

Спірна земельна ділянка площею 0,2623 га є суміжною із земельною ділянкою площею 0,10 га по АДРЕСА_1 , яка належить позивачу згідно державного акту серії НОМЕР_1 , що підтверджується планом земельної ділянки (а.с. 17).

Рішенням Івано-Франківської міської ради № 187-13 від 20 червня 2017 року ОСОБА_1 відмовлено в наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 орієнтованою площею 0,2383 га, для ведення особистого селянського господарства.

Спірна земельна ділянка зареєстрована за ГО «Івано-Франківська обласна спілка учасників та інвалідів АТО» на праві постійного користування, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 146).

Згідно зі статтею 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

За змістом статей 142-145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування належить, зокрема, земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

Статтею 12 ЗК України визначено повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, до яких належать, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу, інформування населення щодо вилучення (викупу) та інші.

В силу положень статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Отже, розпорядження землями від імені Українського народу здійснюють органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

Статтю 119 ЗК України регулюється набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю.

Відповідно до частини статті 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

Аналіз статті 119 ЗК України дає підстави для висновку, що не передбачено жодних переваг для осіб, зазначених у частині першій цієї статті, оскільки навіть дотримання всіх умов набувальної давності не призводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (статті 118, 123 ЗК України).

Ця норма надає лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов`язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів.

У разі зверненні особи з таким клопотанням та при отриманні відмови в задоволенні клопотання про передачу земельної ділянки у власність або надання в користування, або залишення його без розгляду, особа має право оскаржити такі дії органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування до суду в установленому законом порядку.

Оскільки орган місцевого самоврядування не надав дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 орієнтованою площею 0,2383 га для ведення особистого селянського господарства, то законний власник не визнав факту добросовісності користування спірною земельною ділянкою, що є необхідною умовою для визнання права власності за набувальною давністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Івано-Франківського міського суду від 15 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 13 червня 2019 року.

Судді: В.Д.Фединяк І.В.Бойчук

В.А.Девляшевський