Дата документу 15.10.2019 Справа № 331/4387/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/4387/16-ц
Провадження №22-ц/807/2747/19
Головуючий в 1-й інстанції - Смолка І.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Бєлки В.Ю., Полякова О.З.,
секретарСеменчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника - ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2017 року, ухвалене у м. Запоріжжі у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення курсової різниці, процентів за користування позикою, 3% річних,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення курсової різниці, процентів за користування позикою, трьох процентів річних. Позовна заява мотивована тим, що 23 серпня 2002 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики, за яким він позичив відповідачу грошові кошти у розмірі 121 000,00 доларів США, що у гривневому еквіваленті складало 650 980,00 грн., а відповідач зобов`язався повернути позику на першу вимогу, про що складено письмову розписку. 17 січня 2005 року він звернувся до відповідача з вимогою про повернення боргу, але вимога виконана не була, тому 16 лютого 2005 року наступило прострочення боржника. Рішенням Апеляційного Запорізької області від 02 липня 2008 року з відповідача на його користь стягнуто 586 765,30 грн. Вказане рішення суду відповідачем не виконано. Посилаючись на те, що курс долара США зріс, а відповідач тривалий час не виконує рішення суду, його права підлягають захисту шляхом стягнення курсової різниці у розмірі 2 454 693,73 грн. Крім того, позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача три проценти річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, з 16 лютого 2005 року по 30 травня 2016 року у розмірі 1 030 179,67 грн. Також просив суд з відповідача на його користь стягнути проценти за користування позикою на підставі статті 1048 ЦК України за весь період користування позикою, починаючи з 23 серпня 2002 року до 30 травня 2016 року у розмірі 4 290 311,28 грн. А всього позивач просив стягнути на його користь з відповідача 7 775 184,68 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2018 року позов задоволено частково. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 4182453,62 грн., з яких: курсова різниця 2454693,73 грн.; три проценти річних 271908,94 грн.; проценти за користування позикою 1455850,95 грн. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 6890,00 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі представника - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 17 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2017 року скасовано. Ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення курсової різниці, процентів за користування позикою, три проценти річних задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 проценти за користування грошовими коштами за період з 10 червня 2013 року по 10 червня 2016 року у розмірі 279472,15 грн. та трьох процентів річних за прострочку виконання грошового зобов`язання за період з 10 червня 2013 року по 10 червня 2016 року у розмірі 52 631,00 грн., а разом 332 103,15 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 294,20 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 03 липня 2019 року у цій справі касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 17 травня 2017 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування позикою та трьох процентів річних скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині (відмова у стягненні курсової різниці) рішення Апеляційного суду Запорізької області від 17 травня 2017 року залишено без змін.

На підставі зазначеного рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2018 року у цій справі переглядається лише в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування позикою та трьох процентів річних.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що 23 серпня 2002 року між сторонами укладено договір позики, за яким відповідач одержав від позивача в борг 121 000,00 доларів США та зобов`язався повернути вказану суму за першою вимогою.

На підтвердження укладення договору позики та його умов була складена розписка позичальника, яка посвідчує передання позивачем відповідачеві визначеної грошової суми, еквівалентної 121 000,00 доларів США.

У відповідності до ч.2 ст. 533 ЦК України, сторони договору визначили грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті - доларах США.

Сторони договору визначили строк повернення позики моментом пред`явлення вимоги.

За ст.1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

17 січня 2005 року позивач звернувся із вимогою до відповідача про повернення суми боргу. Таким чином, з урахуванням положень ст.ст. 253, 255 ЦК України, позика мала бути повернена відповідачем до 16 лютого 2005 року включно. Однак, у добровільному порядку відповідач позику не повернув, через що наступило прострочення виконання грошового зобов`язання. Першим днем прострочення є 17 лютого 2005 року.

Ці обставини були підтверджені рішенням апеляційного суду Запорізької області від 02 липня 2008 року у справі № 22-2084/2008, а тому суд першої інстанції правильно виходив з того, що вони є преюдиціними та не вимагають доведення.

Зазначеним рішенням стягнуто з відповідача на користь позивача борг за договором позики у розмірі 586 765,30 гривень та державне мито у сумі 1 700,00 гривень. Ухвалюючи рішення, суд виходив з офіційного курсу гривні до долара США у розмірі 4,8493 гривні за 1 долар США. Стягнута судом сума обчислюється шляхом множення суми 121 000,00 доларів США на коефіцієнт 4,8493, що дорівнює 586 765,30 гривням.

У разі прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно статті 625 ЦК України.

Крім того позикодавець має право отримати проценти від суми позики, згідно статті 1048 ЦК України, які нараховуються за період з дати отримання коштів позичальником по день повернення позики, якщо інше не було встановлено укладеним між сторонами договором.

Судовим рішенням апеляційного суду Запорізької області від 02 липня 2008 року було вирішено про стягнення боргу у розмірі 586 765,30 гр. Вимоги про стягнення додаткових сум у зв`язку несвоєчасним виконанням судового рішення з урахуванням встановленого індексу інфляції (про стягнення додаткових сум від знецінення грошових коштів внаслідок інфляції) позивачем не заявлялося.

Вирішуючи позовну вимогу про стягнення трьох процентів річних, суд першої інстанції правильно керувався положенням ч.2 ст.625 ЦК України, яка визначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Також судом правильно встановлено, що прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання настало 17 лютого 2005 року. Позивач заявив вимогу про стягнення трьох процентів річних за період з 16 лютого 2005 року по 30 травня 2016 року.

Розмір боргу, як встановлено судовим рішенням апеляційного суду Запорізької області від 02 липня 2008 року становив 586 765,30 грн. З цієї суми боржник сплатив станом на 28.05.2015 року 2 514,11 грн. (Це вбачається з довідки ДВС а.с. 22).

З довідки не вбачається коли була сплачена зазначена сума, а тому вона має бути виключена з загального розміру боргу. Отже борг відповідача становить 584 251,19 грн. (586 765, 30 - 2 514, 11 грн.).

Нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, що відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом України у постанові від 06 червня 2012 року у справі № 6-49 цс 12.

При цьому частиною другою статті 625 ЦК України прямо зазначено, що три проценти річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України, зокрема відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статті 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і три проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі № 918/329/16 (провадження № 3-1522 гс 16).

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

Отже, 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 584251,19 грн., помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим для його виконання, а саме з 18 лютого 2005 року до дня ухвалення судового рішення, у даному випадку цієї постанови Запорізького апеляційного суду, що становить 5353 дні, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Тобто, 584251,19 грн. * 5353 дні (з 17.02.2015р. по 15.10.2019 р.) * 3 : 100 : 365 = 257054,52 грн.

Вказана сума 3% річних підлягає стягненню з відповідача.

Що стосується стягнення відсотків у відповідності до ст. 1048 ЦК України, по колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Відповідно до правової позиції викладеної в постанові Великої Палати Верховного суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12, відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 ("Позика") глави 71 ("Позика. Кредит. Банківський вклад"), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Позивач мав право на нарахування відсотків з моменту укладання договору до спливу дії договору, термін дії якого було за правилами ст. 1050 ЦК України визначено позивачем 17 січня 2005 року, шляхом направлення вимоги про повернення боргу. Саме з наступного дня у позивача виникло право про повернення відсотків передбачених ст. 1048 ЦК України.

У відповідності до ст. 257 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України); сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

У цій справі відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності (а.с.68-70), який сплив відносно вимог щодо стягнення заборгованості по процентам за користування позикою передбачених ст.1048 ЦК України, ще в січня 2008 року.

В зв`язку з чим, у задоволенні позовних вимог, щодо стягнення процентів за договором позики необхідно відмовити з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2017 року у цій справі скасувати в частині яка переглядається апеляційним судом та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування позикою, 3% річних - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 3 % річних за прострочку виконання зобов`язання за період з 18.02.2005 року по 15.10.2019 року у сумі 257054,52 грн.

В решті позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 21 жовтня 2019 року.

Судді: С. В. Кухар

В. Ю. Бєлка

О. З. Поляков