Справа № 381/916/18 Головуючий 1 інстанція- Луценко О.М.
Проваження № 22-ц/824/6934/2019 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

30 травня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Олійника Олександра Володимировича на ухвалу Оболонського районного суду м.Києва від 27 лютого 2019 року про вжиття заходів забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договром позики,-

в с т а н о в и в:

Ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 27 лютого 2019 рокуу справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково заяву позивачки про забезпечення позову і накладено арешт на належне відповідачу майно, а саме: спеціалізований вантажний сідловий тягач-Е марки «VOLVO», модель FH12.460, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та напівпричіп FELDBINDER EUT34.3 реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Не погоджуючись із ухвалою відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині накладення арешту на автомобіль вантажний марки «VOLVO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм процесуального права. Скарга мотивована відсутністю підстав для вжиття заходів забезпечення позову, як і відсутністю доказів про намір відповідача провести відчуження автомобіля і напівпричепа, на що безпідставно посилається заявник. Відповідно імовірність невиконання чи утруднення виконання судового рішення відсутня. Вказує, що вжиті судом заходи позову неспівмірні із позовними вимогами. Зокрема, вимоги заявлені на суму 387460,88 грн. є необгрунтованими і фактична ціна позову складає близько 90000 грн., чого суд не з`ясував. Водночас згідно звіту про оцінку напівпричіпа FELDBINDEREUT 34.3 і автомобіля «VOLVO» їх вартість становить відповідно 300400 грн. та 296300 грн., а всього 596700 грн. Отеж залишення напівпричіпа під арештом достатньо для забезпечення позову. невиправдане задоволення заяви призводить до свавільного втручання держави у право скаржника на мирне володіння майном, передбачене ст.1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

- 2 -

Позивач ОСОБА_2 правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Олійник О.В. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати ухвалу Оболонського районного суд м.Києва як незаконну.

Позивач ОСОБА_2 та її представник адвокат Голуб С.А. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судової ухвали та відсутність підстав для її скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що в провадженні Оболонського районного суд м.Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Провадження у справі відкрите 01 серпня 2018 року.

Предметом спору у справі є стягнення із відповідача ОСОБА_1 на користь позивачки грошових коштів у загальному розмірі 387460,88 грн. Свої вимоги позивачка обгрунтовує тим, що позичила відповідачу у борг кошти, які той відмовляється повернути.

Заява про забезпечення позову мотивована тим, що відповідач не бажає добровільно повертати гроші, а можливе відчуження ним свого майна у вигляді вантажного автомобіля та напівпричіпа, може ускладнити або унеможливити виконання імовірного судового рішення про задоволення її позовних вимог. При цьому позивачка посилається на відсутність у відповідача іншого майна та тривалий час неповернення коштів.

Відповідно до положень ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п.2 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Згідно ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

За змістом вказаних норм, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.4 постанови ПВСУ № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Отже, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання

- 3 -

судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захистку прав позивача в разі невжиття таких заходів.

Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, яка має свою процесуальну форму, і з цих підстав забезпечення позову розглядається як вимога, яка характеризується своєю універсальністю, охоронною функцією, превентивністю, імперативністю та обов`язковістю. Поняття забезпечення позову визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати зацікавленій особі виконання ухваленого на її користь судового рішення або ефективний захисту її прав.

Задовольняючи заяву позивачки, судпершої інстанції обгрунтовував свої висновки наявністю передбачених ст.149 ЦПК України підстав для застосування заходів забезпечення позову.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

При вжитті заходів забезпечення позову судом обгрунтовано враховано як зміст вимог позивача, які полягають у стягненні грошових коштів у розмірі 179884 грн., так і співмірність вжитих заходів із позовними вимогами та вид забезпечення позову (пункти 3 і 4 постанови ПВСУ № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову з огляду на відсутність доказів про намір відповідача провести відчуження автомобіля і напівпричепа, є необгрунтованими.

Відхиляючи дані доводи колегія суддів керується наступним.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), яким ЦПК України викладено в новій редакції, в тому числі розширені підстави вжиття судом заходів забезпечення позову.

Зокрема, якщо за попередньою нормою (ч.3 ст.151 ЦПК в редакції до 15 грудня 2017 року) підставою вжиття заходів забезпечення позову було лише утруднення виконання чи неможливість виконання в майбутньому рішення суду, то згідно ст.149 ЦПК України (в редакції після 15 грудня 2017 року) суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову не тільки якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду але і якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ст.1291 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Аналогічні приписи містить ст.18 ЦПК України, згідно якої судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Під час розгляду справи відповідач ОСОБА_1 не надав доказів про те, що у випадку імовірного задоволення позову ОСОБА_2 він зможе відповідно до положень

- 4 -

ст.18 ЦПК України виконати рішення і одноразово сплатити борг, зокрема відповідач не надав ні доказів про свій матеріальний стан, ні доказів про достатність свого заробітку чи наявність грошових коштів, які б дозволяли сплатити борг і відповідали сумі позову.

За таких обставин суд вірно наклав арешт, оскільки невжиття заходів забезпечення позовуможе істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист, або поновлення прав позивача за захистом яких він звернувся до суду з огляду на предмет позову та наявність спору між сторонами щодо відшкодування шкоди.

Доводи скаржника про неспівмірність вжитих заходів забезпечення позову із позовними вимогами для забезпечення яких достатньо залишення під арештом напівпричепа, вартість якого становить 300400 грн. безпідставні, оскільки вартість напівпричепа не співмірна із сумою заявлений позовних вимог і становить меншу суму, що свідчить про надуманість таких посилань і відповідно залишення напівпричіпа під арештом недостатньо для забезпечення позову.

Відхиляючи даний довід, колегія суддів вважає безпідставними посилання відповідача на необгрунтованість позовних вимог на суму 387460,88 грн. і зазначення, що фактична ціна позову складає близько 90000 грн. Дані обставини щодо розміру боргу відповідача перед позивачкою та розміру відшкодування шкоди, є предметом спору у справі і можуть бути з`ясовані лише при розгляді цієї справи по суті. При вирішенні питання про забезпечення позову дані обставини щодо обгрунтованості розміру вимог не є предметом розгляду апеляційним судом, який не вправі давати їм оцінку.

Колегія суддів вважає, що посилання скаржника на порушення судом положень закону щодо його права володіння і розпоряджання власністю, не грунтуються на законі.

Відповідно до ч.2 ст.321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Поскільки цивільний процесуальний закон, а саме ст.ст.149-150 ЦПК України передбачає можливість обмеження особи у здійсненні права власності привжитті заходів забезпечення цивільного позову зокрема шляхом накладення арешту на спірне майно, то такі дії суду відповідають приписам Конституції України і діючому законодавству.

При цьому, кодегія суддів враховує, що в даному випадку відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства суд вирішив лише процедурне питання про забезпечення позовних вимог, не позбавляючи скаржника ОСОБА_1 права власності на належне йому майно. Накладення арешту на належне відповідачу майно за своїм змістом полягає у обмеженні права особи лише розпорядитися майном (провести його відчуження), проте не позбавляє скаржника права володіння і користування цим майном, зокрема не перешкоджає його використанню для задоволення особистих потреб ОСОБА_1 чи у підприємницькій діяльності.

Це ж стосується посилань скаржника на порушення його права на мирне володіння майном, передбачене ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якого кожен має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Отже, дана норма дозволяє втручатися у здійснення особою права власності і обмежувати його згідно закону, в тому числі для захисту прав і свобод інших осіб, якщо таке втручання було пропорційним.

В даному випадку втручання у право власності відповідача у вигляді обмеження на відчуження майна здійснене згідно із законом і було пропорційним переслідуваній меті, поскільки здійснене для захисту прав і свобод інших осіб.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої

- 5 -

інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Олійника Олександра Володимировича залишити без задоволення.

Ухвалу Оболонського районного суду м.Києва від 27 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: