КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа 759/5103/17

провадження № 22-ц/824/12802/2019

21 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів :

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.,

розглянув в порядку письмового провадження справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої підприємству працівником, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2019 року в складі судді Миколаєць І. Ю.,

встановив:

31.03.2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (далі - ТОВ «Комплекс Агромарс») звернулося до суду з вказаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 суму завданих збитків у розмірі 5 762,31 грн та відшкодувати судові витрати по справі.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач працював в TOB «Комплекс Агромарс» на посаді підмінного водія автофургону та рефрижератора DAF TE 47 XS № НОМЕР_1 автоколони № 2 транспортного департаменту з 01 лютого 2013 року та за його згодою виконував додаткові обов`язки в порядку суміщення посади експедитора. Між сторонами були укладені договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Протягом всієї роботи відповідач неодноразово приймав під особисту матеріальну відповідальність м`ясо продукцію для доставки її в пункт призначення, але під час передачі продукції контрагентам позивача виявлялася її нестача, сам факт і розмір якої був підтверджений складеними відповідно до кожної нестачі актами прийому-передачі. Відповідач не виконав належним чином покладені на нього обов`язки, внаслідок чого позивач зазнав значних матеріальних збитків. Наказом від 26.04.2016 року № 415 КА/к-з відповідач був звільнений за власним бажанням, однак відшкодувати заподіяну підприємству матеріальну шкоду в добровільному порядку не погоджується.

Посилаючись на вказані обставини, п. 4 ч. 1 ст.232 КЗпП України ТОВ «Комплекс Агромарс» просило позов задовольнити.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Комплекс Агромарс» суму завданих збитків у розмірі 5 762,31 грн та суму сплаченого судового збору в розмірі 1 600 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Стягнути з позивача на його користь судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 152,60 грн.

Свої доводи мотивує тим, що судом не вірно було встановлено те, що для забезпечення виконання своїх обов`язків 18.05.2017 він був ознайомлений з робочою інструкцією водія по перевезенню м`ясопродукції та посадовою інструкцією експедитора по перевезенню м`ясопродукції, а також 24.05.2017 р. з наказом від 19.04.2017 року № 84 «Про систему обрахунку м`ясопродукції при транспортуванні». З вказаними документами він не був та не міг бути ознайомлений, оскільки звільнився за власним бажанням у 2016 році згідно наказу № 415 КА/к-з від 26.04.2016 року.

Про існування наказу "Про систему обрахунку м`ясопродукції при транспортуванні» від 17.02.2001 №160 та наказу "Про введення в дію Інструкції для водіїв-експедиторів, які доставляють м`ясопродукцію. Редакція №2" від 01.11.2010 №984 йому також не було відомо. Докази його ознайомлення з вказаними наказами в матеріалах справи відсутні.

Як вбачається з рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи наявність підстав для задоволення позову суд першої інстанції вказує на те, що завдання шкоди позивачу підтверджується актами прийому-передачі продукції. Однак при цьому суд надає аналіз виключно одному акту прийому-передачі № КА-00017324/А, який було вибірково визначено судом з усіх інших актів.

Аналіз інших актів прийому-передачі та процентних відношень стікання різних частин тушок судом не здійснювався. Отже, надаючи оцінку вказаним доказам суд виходив з припущення, що всі інші акти є однаковими і процентне стікання є однакове, що є порушенням норм процесуального права, а саме ч. 5 ст. 263, ст. 89 ЦПК України, які визначають принцип безпосереднього дослідження та надання оцінки доказам.

Два акти прийому-передачі продукції КА -00016809/А та КА-00016810 /А містять відомості про недостачу, а також його зауваження щодо ваги продукції.

Вважає, що збитків було завдано не з його вини, а через неналежну організацію позивачем умов праці своїх співробітників.

Так, водії були позбавлені можливості перевіряти вагу прийнятого до перевезення товару, натомість товар перевірявся виключного за кількістю. Перевірка ваги завантажуваної продукції до його повноважень, як водія, не належала і такої можливості у нього не було.

Вказане свідчить, що позивачем не були забезпечені йому належні умови для повного збереження ввірених йому матеріальних цінностей.

Зазначає, що накази про відшкодування збитків № Н-14258 від 10.04.2016 року, № Н-14240 від 13.03.2016 року, № Н-14259 від 30.04.2016 року виносились без його повідомлення, без відбирання у нього пояснень, винесені не уповноваженою особою позивача, у зв`язку з чим не мають юридичної сили.

Вважає, що наданий позивачем розрахунок шкоди є невірним. В обґрунтування підрахованих норм природної ваги продукції позивачем надано документ - кількість убутку м`ясопродукції перевезеної ним за період з 22.02.2016 по 20.04.2016. З вказаного розрахунку вбачається, що при його здійсненні позивачем застосовано % стьочності, встановлений наказом ТОВ «Комплекс Агромарс» «Про систему обрахунку нестач м`ясопродукції при транспортуванні » від 29.04.2016 № 160-1.

Однак вказаний наказ було винесено позивачем вже після його звільнення, а отже його положення не могли бути застосовані під час здійснення розрахунку збитків за період до введення його в дію, а повинні були застосовані норми, що діяли в період його роботи.

Позивачем не було дотримано встановленого ст. 136 КЗпП України порядку покриття шкоди, завданої працівником.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Комплекс Агромарс» - Савін О. О. вказує, що в матеріалах справи наявні видаткові накладні про одержання відповідачем матеріальних цінностей (м`ясопродукції), які підписанні останнім. Відповідач, який одержав матеріальні цінності за разовим документом (видатковою накладною), несе повну матеріальну відповідальність як за їх недостачу, так і за пошкодження або псування.

Оскільки товарно-матеріальні цінності отримувались відповідачем під звіт, з ним було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, він належним чином був обізнаний зі своїми посадовими обов`язками, умовами покладення відповідальності за завдану шкоду, то нестача даних товарно-матеріальних цінностей виникла саме з вини відповідача, який не забезпечив належне їх збереження.

Видаткові накладні (товарно-транспортні накладні) підписані відповідачем без зауважень: до кількості м`ясопродукції, переданої відповідачу для перевезення; до ваги піддону, визначеної у видатковій накладній. Свою незгоду у випадку виявлення нестачі відповідач висловлював виключно в актах приймання-передачі продукції, без жодних наведених фактів та пояснень.

Відповідно до положень ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 130 КЗпП України встановлено, зокрема, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Пунктами першим та другим частини першої статті 134 КЗпП України визначено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами.

Частиною першою статті 137 КЗпП України передбачено, що суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений.

Статтею 138 КЗпП України встановлено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, наказом від 29.01.2013 року №107 КА/к-п ОСОБА_1 було прийнято на роботу до філії «Гаврилівський птахівничий комплекс» ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаду водія автофургону та рефрижератора DAF TE 47 XS № АІ2657АВ автоколони № 2 транспортного департаменту з 01.02.2013 року, та доручено за його згодою виконувати додаткові обов`язки в порядку суміщення посади експедитора в межах установленої тривалості робочого дня із доплатою 0,25 посадового окладу експедитора (а.с. 7).

01 лютого 2013 року між ТОВ «Комплекс Агромарс» та ОСОБА_1 були укладені договори № 388-В та № 388-Епро повну індивідуальну матеріальну відповідальність(а.с. 10, 11).

Наказом № 390 КА/к-п від 01.09.2015 р. відповідач був переведений на роботу на посаду водія автофургону та рефрижератора DAF FT CF85/410 -E № АІ9022ЕВ автоколони № 2 відділу експлуатації транспорту АТП філії «Гаврилівський птахівничий комплекс» ТОВ «Комплекс Агромарс» (а.с. 8).

01 лютого 2014 року між ТОВ «Комплекс Агромарс» та ОСОБА_1 були укладені договори № 169-В та № 169-Е про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с. 12,13).

За умовами договору №169-Е про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 01 лютого 2014 року працівник, що займає посаду експедитора автоколони № 2 і виконує роботу безпосередньо пов`язану з прийманням для доставки, доставки та передачі переданих йому матеріальних цінностей, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей та зобов`язується: дбайливо ставитися до переданих йому на збереження або з іншою метою матеріальних цінностей підприємства і вживати заходів для попередження збитків; своєчасно повідомляти керівництво підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей; вести облік, складати й передавати у визначеному порядку товарно-грошові та інші звіти про рух та рештки ввірених йому матеріальних цінностей; брати участь в інвентаризації ввірених йому матеріальних цінностей.

Підприємство, в свою чергу, зобов`язується: створювати працівникові умови, необхідні для нормальної праці та забезпечення повного збереження ввірених йому матеріальних цінностей; знайомити працівника з чинним законодавством щодо матеріальної відповідальності працівників за збитки, нанесені підприємству, установі, організації, а також із чинними інструкціями, нормативами та правилами збереження, приймання, обробки, продажу (збуту), перевезення або застосування у процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей; проводити в установленому законом порядку інвентаризацію матеріальних цінностей.

Згідно п. 3 даного договору, у випадку незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру збитків, завданих підприємству, та їх відшкодування відбувається у відповідності до чинного законодавства.

Пунктом 4 договору передбачено, що працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збитки завдані не з його вини.

Відповідачем в період з березня 2016 року по квітень 2016 року, при виконанні своїх трудових обов`язків, здійснено приймання, доставку та передачу контрагентам різноманітної м`ясної продукції.

У вказаний період складалися видаткові накладні про поставку м`ясопродукції та акти приймання-передачі продукції, відповідно до яких при відвантаженні товару контрагентам встановлювалася нестача м`ясопродукції в різних розмірах.

Наказом від 26.04.2016 року за № 415 КА/к-з ОСОБА_1 був звільнений з посади водія автофургону та рефрижератора DAF FT CF85/410 -E № АІ9022ЕВ автоколони №2 відділу експлуатації автотранспортного парку 26 квітня 2016 року за власним бажанням.

Відповідно до довідки ТОВ "Комплекс Агромарс" від 16.02.2017 заборгованість ОСОБА_1 перед Філією "Гаврилівський птахівничий комплекс" ТОВ "Комплекс Агромарс" по завданим збиткам становить 8 388, 66 грн.

У відповідності до "Норм природного убутку м`ясопродуктів при міжміських перевезеннях в авторефрижераторах", затверджених наказом Міністерства торгівлі СРСР від 29.12.1984 року №339, за результатами проведеного перерахунку, загальний розмір збитків від недовозів м`ясопродукції позивачем встановлено в сумі 5 762, 31 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надано суду належні докази наявності протиправної поведінки відповідача, що призвели до нестачі м`ясопродукції.

При цьому суд першої інстанції взяв до уваги такий доказ, як акт прийому-передачі продукції №КА-00017324/А до ТТН №КА-00017324 від 06 квітня 2016 року, відповідно до якого частини тушки, які зовсім не здатні до "стікання" (лапки, голови, шия ) при перевезенні втратили більше своєї ваги, аніж ті, які потенційно здатні до "стікання", причому вся продукція перебувала в однакових температурних режимах. При цьому посилання відповідача на розбіжності у вагах постачальника та одержувача продукції суд першої інстанції визнав необґрунтованими, з огляду на те, що акти прийому-передачі продукції №КА-00016809/А та №КА-00016810/А свідчать про отримання продукції однієї і тієї ж частини поставки без недостачі.

Однак, колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Як вбачається зі змісту актів прийому-передачі продукції (а.с.23, 25, 27, 29, 35, 37, 39, 42, 44, 52, 54, 56, 58, 60), складених в період з березня по квітень 2016 року, відповідачем зазначалося про те, що він не згоден з визначеною в них недостачею з тих підстав що: " малий тех. стьок, піддони тяжчі, ніж зазначено в накладних, розбіжність у вагах не враховується".

Матеріали справи не містять жодного доказу, що роботодавцем після отримання вказаних актів вживались будь-які дії для спростування заперечень свого працівника, зокрема, перевірено вагу піддонів, яка зазначається у видаткових накладних, з`ясовано, чи наявна розбіжність у вагах постачальника та одержувача продукції тощо.

Відповідно до положень статті 140 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен створювати необхідні умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержуватися законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.

Позивачем не доведено факту виявлення ним порушення відповідачем покладених на нього трудових обов`язків. Розслідування обставин недостачі за участю відповідача не проводилося, письмових пояснень від нього щодо фактів недостачі не вимагалося.

Позивачем не доведено розмір нестачі та винні, протиправні дії відповідача, що мали до цього призвести, як обов`язкові умови покладення на працівника матеріальної відповідальності.

Колегія суддів критично відноситься до актів про відмову працівника з ознайомленням під підпис з наказом про відшкодування збитків №Н-14240 від 31 березня 2016 року (а.с.20, ), з наказом №Н-14258 від 10 квітня 2016 року (а.с.32), з наказом від 20 квітня 2016 року (а.с.48).

Відповідно до змісту вказаних актів, водію-експедитору автоколони ОСОБА_1 за допомогою мобільного зв`язку пропонувалось ознайомитися з вказаними наказами, проте останній до юридичного відділу не з`являвся, чим засвідчив свою відмову від ознайомлення з ними.

Доказів того, що позивач не мав можливості в іншій спосіб ознайомити працівника з вказаними наказами матеріали справи не містять.

Даних про те, що з заробітної плати працівника проводилось утримання в рахунок погашення заподіяної шкоди матеріали справи не містять.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції щодо доведеності заявлених позовних вимог є необґрунтованими.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на недоведених обставинах, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на викладене, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1 152 грн.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-383, 389 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2019 року скасувати.

Постановити нове судове рішення.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої підприємству працівником, відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 152 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк