Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.05.2019 Справа №607/12809/19

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді - Грицака Р.М.,

присяжних - Типило М.І., Зелінського В.М.

за участю секретаря с/з - Бойко І.І.

за участю прокурора - Галас Н.В.,

представника ТОККПНЛ лікаря-психіатра - Сулько О.В.,

особи, щодо якої розглядається питання, пов`язане з наданням

психіатричної допомоги - Шевчук В.Л.,

законного представника особи, щодо якої розглядається питання,

пов`язане з наданням психіатричної допомоги - ОСОБА_4

розглянувши у судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за заявою представника Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні лікаря-психіатра Сулько Оксани Вікторівни про госпіталізацію ОСОБА_3 до психіатричного закладу без його згоди, -

ВСТАНОВИВ:

Лікар-психіатр Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні (далі - ТОККПНЛ) Сулько О.В. звернулася до суду із заявою про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу ОСОБА_3 . В обґрунтування заяви покликається на те, що є підстави для обґрунтованого припущення про наявність у ОСОБА_3 психічного розладу внаслідок якого він вчиняє дії небезпечні для навколишніх. У судовому засіданні представник ТОККПНЛ, лікар-психіатр Сулько О.В. вказала, що пацієнт ОСОБА_3 , 1953 року народження, житель АДРЕСА_1 , поступив на стаціонарне обстеження та лікування в Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню 27.05.2019 року в супроводі дружини та дочки, працівників поліції з приводу - діагноз: Біполярний афективний розлад поточний епізод манії. Під час перебування у лікарні ОСОБА_3 агресії не проявляв, життєві потреби може задовольняти самостійно, небезпеки для оточуючих не становить, йому необхідна психореабілітація в амбулаторних умовах, однак в умовах стаціонару медикаментозного лікування не потребує.

Прокурор Галас Н.В. у судовому засіданні заперечив щодо задоволення заяви, пояснивши, що відсутні підстави, які визначені ст. 14 Закону України "Про психіатричну допомогу" та п. 73 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Акопян проти України" для примусового поміщення у Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню в примусовому порядку ОСОБА_3 , оскільки в останнього не встановлено тяжкого психічного розладу.

Законний представник ОСОБА_3 - його дружина ОСОБА_4 у судовому засіданні вказала, що у її чоловіка ОСОБА_3 наявні психічні розлади, внаслідок яких він поводить себе агресивно, вчиняє скандали, вдарив дочку можливо нехотячи. З цих підстав вважає, що її чоловік ОСОБА_3 потребує примусового лікування у Тернопільській обласній комунальній клінічній психоневрологічній лікарні.

ОСОБА_5 , яка є дочкою ОСОБА_3 в судовому засіданні суду пояснила, що її батько словесно їй погрожує веде себе агресивно, тому просить його госпіталізувати.

Особа, щодо якої розглядається питання, пов`язане з наданням психіатричної допомоги - Шевчук В . Л. у судовому засіданні заперечив проти примусового лікування у Тернопільській обласній комунальній клінічній психоневрологічній лікарні та пояснив, що інформація його дружини ОСОБА_4 про його агресивну поведінку є неправдивою.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, прокурора, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява лікаря-психіатра до задоволення не підлягає з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житель АДРЕСА_1 , поступив на стаціонарне обстеження та лікування в Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню 27.05.2019 року в супроводі дружини та дочки, працівників поліції з приводу - діагнозу: Біполярний афективний розлад поточний епізод манії. Направлення на госпіталізацію було видане лікарем-психіатром амбулаторно-поліклінічного відділення ТОККПНЛ Сулько О.В. , яка після особистого огляду ОСОБА_3 зробила висновок про необхідність його госпіталізації в психіатричний стаціонар для обстеження і лікування, у зв`язку із наявністю у нього психічного розладу, внаслідок якого пацієнт вчиняє дії небезпечні для навколишніх. ОСОБА_3 був оглянутий комісією лікарів-психіатрів ТОККПНЛ у складі: завідувача кафедри психіатрії - ОСОБА_6, зав. відділенням - ОСОБА_7, лікаря Сулько О.В . Комісія підтвердила обґрунтованість рішення про госпіталізацію згідно Закону України "Про психіатричну допомогу" та прийшла до висновку, що ОСОБА_3 потребує примусової госпіталізації в психіатричний стаціонар для обстеження та лікування. Як вбачається із зазначеного у висновку комісії лікарів-психіатрів із анамнезу, зі слів дружини, медичної документації встановлено, що ОСОБА_3 хворіє психічним захворюванням з 1987 року, коли вперше змінився в психічному стані - став надміру активним, рухливим, діяльним, багатослівним, конфліктував з навколишніми, співпрацівниками по роботі, заважав, втручався в чужі справи, порушився нічний сон. В перебігу захворювання відмічалися і зовсім протилежні, депресивні стани із зниженою мовною та руховою активністю, зниженим настроєм, став пригнічений, тужливий, нічим не цікавився, нічим не займався. Стаціонарно з цього приводу неодноразово лікувався в умовах ТОККПНЛ, та йому встановлена II група інвалідності по даному захворюванню. Вдома підтримуючого лікування не приймає. Остання госпіталізація в умовах ТОККПНЛ в 2014 році. Поступає на лікування повторно - зі слів дружини пацієнт в останній час неспокійний, конфліктує з рідними, проявляє агресію, б`є дочку, понабирав багато кредитів, нерозсудливо витрачає гроші, погано спить вночі. Із змісту заяви про госпіталізацію вбачається, що підставою для висновку про необхідність госпіталізації є відомості про поведінку ОСОБА_3 , які надійшли від його дружини ОСОБА_4 . На підставі цих відомостей ОСОБА_3 був оглянутий лікарем-психіатром Сулько О.В. , яка підтвердила висновок про необхідність госпіталізації.

Відповідно до ст. 14 Закону України "Про психіатричну допомогу" ( далі Закон) особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

На момент проведення судового засідання ОСОБА_3 зорієнтований в повній мірі ситуації що відбувається навколо, доступний мовному контакту, відповіді на запитання прості, зовнішній вигляд охайний, чистий, агресії не проявляв.

Європейський суд з прав людини визначив вимоги, яких необхідно дотримуватися під час законного затримання психічнохворих осіб відповідно до підпункту (e) пункту 1 статті 5 Конвенції, а саме: "за винятком випадків крайньої необхідності, людина не має позбавлятися свободи до тих пір, поки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є "психічнохворою". Сама сутність того, в чому слід переконати компетентні державні органи - наявність психічного розладу, - вимагає об`єктивної медичної експертизи; психічний розлад має бути такого характеру або ступеня, які виправдовували б обов`язкове позбавлення свободи; обґрунтованість позбавлення свободи залежить від стійкості такого розладу" (пункт 39 рішення у справі "Вінтерверп проти Нідерландів" від 24 жовтня 1979 року).

Судовий контроль за госпіталізацією недієздатної особи до психіатричного закладу в порядку, передбаченому ст.13 Закону, є необхідною гарантією захисту її прав і свобод, закріплених ст.ст. 29, 55 Конституції України, і після незалежного і неупередженого розгляду питання щодо госпіталізації недієздатної особи до психіатричного закладу суд має ухвалити рішення стосовно правомірності обмеження конституційного права такої особи на свободу та особисту недоторканність.

У відповідності із рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Акопян проти України" особа не може бути позбавлена волі як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. вищезазначене рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands), п. 39; рішення у справі «Варбанов проти Болгарії» (Varbanov v. Bulgaria), заява № 31365/96, п. 45, ЄСПЛ 2000-Х, та вищезазначене рішення у справі «Штукатуров проти Росії» (Shtukaturov v. Russia), п. 114).

Судом установлено та не заперечувалось заявником - лікарем-психіатром Сулько О.В. , що наявні у ОСОБА_3 психічні розлади не є тяжкими, ОСОБА_3 самостійно задовольняє свої життєві потреби, усвідомлює значення своїх дій і не становить загрози для себе та оточуючих та в умовах стаціонару медикаментозного лікування не потребує.

Стаття 8 Конвенції передбачає право людини на повагу до приватного життя та умови, за яких втручання в приватне життя є виправданим, серед яких, зокрема: законна підстава, законна ціль (мета), та додаткова умова, за якою втручання має бути "необхідним в демократичному суспільстві". Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і зокрема, є пропорційним до поставленої законно мети. (справа "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), п.60, та рішення від 18 грудня 2008 року "Савіни проти України").

Поняття "приватне життя" у практиці ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, в т.ч. - здоров`я людини, медичне втручання, ("Гласс проти Сполученого Королівства" (Glass v. the United Kingdom) від 09 березня 2004 року), вільне розпорядження своїм тілом ("Крістіна Гудвін проти Сполученого Королівства" (Christine Goodwin v. the United Kingdom) від 11 липня 2006 року).

Суд не може погодитись з доводами викладеними в заяві, оскільки згідно приписів ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», наявність в особи психічного захворювання чи психічного розладу не може слугувати підставою для госпіталізації в примусовому порядку. Єдиними підставами для госпіталізації особи є вчинення нею чи виявлення реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможність самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Наявність лише психічного захворювання у ОСОБА_3 в силу вимог Закону України «Про психіатричну допомогу», не може слугувати єдиною підставою його примусової госпіталізації для надання психіатричної допомоги.

А тому, оскільки поміщення на примусове лікування до психіатричного стаціонару передбачає цілковиту ізоляцію від суспільства, що є безперечно крайнім способом втручання у свободу особи, суд не вбачає необхідності настільки грубого обмеження права особи шляхом поміщення на лікування до психіатричного стаціонару.

З огляду на зазначені обставини, суд приходить до переконання, що в задоволенні заяви представника Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні лікаря-психіатра Сулько Оксани Вікторівни про госпіталізацію ОСОБА_3 до психіатричного закладу без його згоди слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 13, 259, 264-265, 293-294, 339-342 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви представника Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні лікаря-психіатра Сулько Оксани Вікторівни про госпіталізацію ОСОБА_3 до психіатричного закладу без його згоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Повний текст рішення суду складено 29 травня 2019 року.

Суддя Р.М. Грицак

Присяжні М.І.Типило

В.М. Зелінський