Справа № 133/841/19
КОЗЯТИНСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
В складі головуючого - судді Сороки Д.В.
за участю секретаря судового засідання Бірюкової Т.П.
Відповідно до умов п. 2.1. кредитного договору кредитор зобов`язався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язався отримати кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути кредитору суми кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та комісій згідно умов договору та тарифів кредитора, а також виконати інші обов`язки, визначені умовами кредитного договору.
Надання кредитних коштів проводилося, згідно вимог п. 6.1. кредитного договору, шляхом перерахування кредитних коштів у безготівковій формі з позичкового рахунку і поточний рахунок позичальника, з подальшою можливістю видачи готівки через касу кредитора.
Таким чином, банк виконав свої зобов`язання, надавши останньому кредитні кошти в сумі, строки та на умовах, передбачених умовами кредитного договору.
Згідно п. 7.1. кредитного договору, позичальник зобов`язався здійснювати погашення кредитної заборгованості та процентів щомісячно ануїтетними (однаковими) платежами в розмірі згідно з графіком погашення кредиту та інших платежів.
Відповідно до умов п. 7.2. кредитного договору позичальник також зобов`язався здійснювати погашення кредиту та процентів ануїтетними платежами в валюті кредиту кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем надання кредиту в дату визначену п. 1.3.3. кредитного договору. Якщо дата сплати, зазначена в п. 1.3.3. договору не є банківським днем, платіж здійснюється не пізніше останнього банківського дня. а передує даті, визначеній п. 1.3.3. кредитного договору.
Згідно з п. 3.1. кредитного договору позичальник зобов`язався сплачувати кредитору проценти за користування кредитом, розмір яких розраховується на основі процентної ставки в розмірі, визначеному п. 1.2.1 кредитного договору. Крім того, згідно п. 3.3. кредитного договору сторони встановили, що нарахування процентів по кредитному договору будуть нараховуватися щомісяця на суму кредиту за весь строк користування кредитом, включаючи день надання та день повного погашення кредиту, виходячи з фактичної кількості днів в місяця та році (мето факт/факт), проценти підлягають сплаті позичальником у складі ануїтетних платежів у порядку, визначеному ст. 7 цього кредитного договору.
Отже, з укладенням кредитного договору у позичальника виник обов`язок повернути банку кредит та відсотки за кредитним договором у строки та в розмірі чітко встановлених графіком погашення кредитної заборгованості.
Проте, всупереч вимогам п. 3.1., п. 7.1., п. 7.2. кредитного договору позичальник не виконав взяті на себе договірні зобов`язання, а саме: не здійснював щомісячно погашення кредитної заборгованості згідно графіку погашення кредиту та відсотків за кредитом.
Таким чином, станом на дату розрахунку заборгованості, а саме станом з 03.01.2019 заборгованість позичальника перед банком за кредитним договорі складає: 69 917 доларів США 30 центів, яка складається з: поточної заборгованості за кредитом у розмірі - 29 861 доларів США 96 центів, поточної заборгованості за відсотками у розмірі - 40 055 доларів США 34 центи.
Враховуючи те, що позичальник не виконує умови кредитного договору та вимоги банку щодо врегулювання заборгованості, тим самим нівелюючи приписи чинного в Україні законодавства, банк змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.
Вимоги банку грунтуються у наступному: згідно із ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 05 червня 2008 року між банком (Іпотекодержатель) та громадянином України ОСОБА_1 (Іпотекодавець) було укладено договір іпотеки, який було посвідчено приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу Молявчик О. В., зареєстрований в реєстрі за номером 852.
Предметом іпотеки згідно з п. 1.2. договору іпотеки виступає нерухоме майно, а саме: квартира, загальною площею: 63,5 кв. м,, житловою: 40,5 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусам Козятинського районного нотаріального округу Палагутіною В. О.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» від 05.05.2003 року № 898-1V (Надалі по тексту «Закон № 898-ІУ») іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користування іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.
Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.
Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права та обов`язки) виникають між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).
Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовільнити вимоги кредитора навіть у разі, невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи, в тому числі і у випадку недоведеної до цієї особи інформації про обтяження майна.
Таким чином, відповідно до умов договору іпотеки предмет іпотеки забезпечує вимоги іпотекодержателя, що витікають з умов кредитного договору, а також додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строї кредитного договору. За таких умов, іпотекодержатель має право у випадку невиконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором отримати задоволення в рахунок майна, заставленого на умовах
Відповідно до умов п. 3.1.4. договору іпотеки, у випадку невиконання іпотекодавцями зобов`язань за цим договором або за кредитним договор іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати відповідно до умов п. 6. договору іпотеки, та за рахунок вирученої від реалізації предмету іпотеки суми переважно перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завдані порушенням зобов`язання, необхідних витрат пов`язаних з утриманням та реалізацією предмета іпотеки.
Згідно п. 6.2. договору іпотеки іпотекодержатель набуває право звернути стягне на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання основного зобов`язання у випадках: якщо у момент настання строку виконання зобов`язань за кредитним договором вони не будуть виконанні, а саме: при повному або частковому неповернені встановлений кредитним договором строк суми кредиту; або при несплаті або часі несплаті у встановлені кредитним договором строки сум процентів; або при несплаті або частковій несплаті у встановлені кредитним договором строки сум неустойки (пені, штрафних санкцій).
Відповідно до умов п. 6.1. договору іпотеки у разі порушення основного зобов`язання або умов договору іпотеки іпотекодержатель надсилає майновому поручителю та позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. В ці документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань позичальника, вимога виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж у тридцяти денний строк попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо паротягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.
Так, у зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору: несплатою періодичних платежів на погашення кредиту та відсотків за користування кредитними коштами, на адресу позичальника/іпотекодавця було направлено вимогу про неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором.
Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону № 898-ІУ звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
На підставі розділу 6. договору іпотеки договір іпотеки, у відповідності до ст. 36 Закону № 898-ІУ є договором про задоволення вимог іпотекодержателя (позивача). Право вибору способу задоволення вимог, встановлених умовами укладеного договору іпотеки належить іпотекодержателю (банку). Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється будь-яким способом, передбаченим чинним законодавством України, у т. ч. і за рішенням суду (п. 6.4. Договору іпотеки).
Статтею 33 Закону № 898-ІУ передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до умов ст. 38 Закону № 898-ІУ ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) ( п. 1 ст. 530 ЦК України).
Позивач ТОВ ФК «УКРФІНАНС ГРУП» в судове засідання не з`явився, але до суду подав заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують.
Відповідач ОСОБА_1 до суду двічи не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, повідомлень про причини неявки до суду від відповідача не надійшло. Відзиву до суду не надав.
За таких підстав суд проводить в даному провадженні заочний судовий розгляд, що передбачено ст.280 ЦПК України.
У зв`язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справи в порядку спрощеного провадження, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Згідно ч. 8 ст. 279 ЦПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження, суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Судові дебати не проводяться.
Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог потрібно відмовити.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно зі ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно зі ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Статтями 79 та 80 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність бо відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно ст..264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема:
- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;
- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;
- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;
29.05.2019 між ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» та акціонерним товариством «Оксі Банк» було укладено договір відступлення прав за договором іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н.В. за реєстровим № 746, відповідно до якого ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП», набуло право іпотекодержателя за договором іпотеки, посвідченого 05.06.2008 приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу Молявчик О.В. за реєстровим № 852, укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 . Таким чином, на даний час усі права кредитора за кредитним договором та іпотеко держателя за іпотечним договором належить ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» (а.с. 93).
Відповідно до розрахунку АТ «Райффайзен Банк Аваль»,станом на дату розрахунку заборгованості, а саме : станом на 03.01.2019 заборгованість позичальника перед банком за кредитним договорі складає: 69 917 доларів США 30 центів, яка складається з: поточної заборгованості за кредитом у розмірі - 29 861 доларів США 96 центів, поточної заборгованості за відсотками у розмірі - 40 055 доларів США 34 центи (а.с. 6-8).
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 05 червня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (Іпотекодержатель) та громадянином України ОСОБА_1 (Іпотекодавець) було укладено договір іпотеки, який було посвідчено приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу Молявчик О. В., зареєстрований в реєстрі за номером 852 (а.с. 18-21).
Предметом іпотеки згідно з п. 1.2. договору іпотеки виступає нерухоме майно, а саме: квартира, загальною площею: 63,5 кв. м,, житловою: 40,5 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусам Козятинського районного нотаріального округу Палагутіною В. О.
За змістом частини 1 статті 575 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, передбаченому цим Законом.
Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.
Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.
Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України «Про іпотеку».
Згідно із частиною 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».
Так, згідно із частинами 1, 2 статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У абз. 1, 2 п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз`яснено, що зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.
У порушення вимог вищевказаного, позивач не довів та не надав належних доказів на підтвердження заявлених вимог, а тому необґрунтовано вимагає звернення стягнення на предмет іпотеки.
Щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, суд вважає за необхідне зазначити, що підпунктом 1 пункту першого Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII, який набрав чинності 07 червня 2014 року, визначено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: 1) таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або 2) є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; 3) загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.
Передана в іпотеку майновим поручителем квартира відповідає критеріям встановленим Законом, а тому дія такого мораторію поширюється на дані правовідносини, а отже до квартири, загальною площею: 63,5 кв. м,, житловою: 40,5 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , не може бути застосоване звернення стягнення за неналежне виконання валютного кредиту.
Позивачем не спростовано, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюється на виниклі правовідносини.
Частиною 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
У відповідності до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель зобов`язаний повідомляти іпотекодавця належним чином, в той час, як відповідно до цієї статті необхідним є направлення письмової вимоги іпотекодавцю.
Слід звернути увагу на те, що не може також бути доказом і те, що іпотечна вимога направлена, але не отримана боржником.
Відповідно до п. 92 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження правил надання послуг поштового зв`язку» № 270 від 05.03.2009 року зазначено, що підлягають доставці додому рекомендовані поштові картки, листи, секограми, рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів. Таким чином, якщо в повідомленні про вручення поштового відправлення не проставлений підпис Боржника про отримання цього повідомлення, констатувати про виконання вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеки» не можна, що в свою чергу робить неможливе задоволення відповідних позовних вимог.
Позивачем порушено процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, яка встановлена Законом України «Про Іпотеку» (ст.ст. 12,33, 35), що є однією з підстав для відмови у позові.
Позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу вказаного майна з прилюдних торгів, шляхом продажу її на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
Однак, положеннями ч. 1 ст. 39 ЗаконуУкраїни «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються : загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку»; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.
Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону «Про іпотеку», судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України дійшли правового висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону».
У відповідності до ч. 6 ст. 38, 39 Закону «Про іпотеку», Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.
07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній Валюті» , пунктом 1 якого передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку (Постанова Верховного суду України від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/1310/17).
Квартира АДРЕСА_2 , який є предметом іпотеки, не була придбана за рахунок кредиту.
Позивач не надав доказів того, що відповідач має у власності інше нерухоме житлове майно. Тому позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УКРФІНАНС ГРУП» задоволенню не підлягають.
Відповідно до ч. 1 ст.141ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, всі судові витрати несе позивач.
Керуючись ст.109 ЖК УРСР, Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст.15, 16, 575, 589, 590 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 51, 76, 133, 141, 212, 247, 259, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, -
Повний текст рішення складений 15.10.2019
Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду через Козятинський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Відповідач у разі залишення заяви про оскарження заочного рішення без задоволення, має право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного тексту рішення до Вінницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Козятинський міськрайонний суд Вінницької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

СУДДЯ: підпис

З оригіналом вірно:

СУДДЯ -

СЕКРЕТАР-

Дата документу 15.10.19