Справа №333/5902/18
Провадження №2/333/418/19
26 лютого 2019 року м. Запоріжжя
Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Холода Р.С.,
за участю секретаря судового засідання Єрохіної А.Б.,
позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2,
третіх осіб ОСОБА_3,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7, Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, -
30.10.2018 року до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням звернувся позивач, який зазначив, що він є власником 9/100 частин домоволодіння, що розташовано за адресою: м. Запоріжжя, вул. Російська (вул. Руська), буд. 38 на підставі свідоцтва про право власності №822, виданого 20.10.1996 року. Інші частини будинку належать: 19/50 частин - рідній сестрі ОСОБА_4; 11/25 частин належали матері ОСОБА_8, яка померла 05.02.1999 року (спадщина прийнята спадкоємцями першої черги за законом, однак спадкоємці за отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом до нотаріальної контори не звертались), 9/10 частин належали рідному брату ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер 05.03.1997 року, спадщина прийнята спадкоємцями першої черги, в тому числі його рідним сином ОСОБА_7 (третя особа), однак за отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом до нотаріальної контори спадкоємці не звертались.
По домовленості між співвласниками фактично склався порядок користування домоволодінням, що розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Російська (Руська), буд. 38, а саме: ОСОБА_1 користується житловим будинком «А», квартирою 1, площею 40,1 кв.м. У вказаному житловому приміщенні, за його згодою у квартирі АДРЕСА_1 (Руська) у м. Запоріжжя, зареєстровані: дружина - ОСОБА_3 з 24.04.2007 року, донька - ОСОБА_5 з 12.09.1991 року (за обміном паспорту з 22.01.2000 року) та онук ОСОБА_6 з 2011 року.
У грудні 1994 року ОСОБА_5 добровільно вибула із житлового приміщення, зібрала свої особисті речі та виїхала на постійне проживання за невідомою адресою. З цього часу відповідач ОСОБА_5 фактично не проживає, не користується та не з'являється у житловому приміщенні, але з реєстрації не знялась. У 1995 році ОСОБА_5 народила онука ОСОБА_6, якого за проханням доньки ОСОБА_1 зареєстрував у своєму будинку для можливості отримати паспорт. Після цього, іноді вони звязувались з донькою та онуком телефоном, наразі звязок взагалі не підтримують. Відповідачі не беруть участі в утриманні квартири, не сплачують за комунальні послуги, але зніматися добровільно з реєстрації не бажають. Через наявність вказаної реєстрації ОСОБА_1 не може вільно розпоряджатися своєю власністю, оформити субсидію, а сплата комунальних платежів в повному обсязі ставить його у тяжке матеріальне становище. Просить суд визнати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування 9/100 частинами житлового будинку № 38 по вул. Російській (Руській) у м. Запоріжжі та визначити порядок виконання рішення, згідно з яким рішення суду буде підставою для Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради для зняття з реєстраційного обліку відповідачів.
В судовому засіданні ОСОБА_1 позов підтримав, просив задовольнити його позовні вимоги, так як реєстрація відповідачів в будинку перешкоджає в розпорядженні ним, а сплата комунальних послуг у повному обсязі ставить його у тяжке матеріальне становище. Крім цього,через реєстрацію відповідачів він не може оформити субсидію. Додатково пояснив, що він донька зареєстрована з 1991 року, а онука він зареєстрував у 2011 році за проханням доньки, але вони у будинку не мешкають, наразі місце їх знаходження йому невідоме. Відносини з відповідачами вже не підтримує, тому донька та онук добровільно з реєстрації зніматися не хочуть. Не заперечував проти ухвалення заочного рішення.
Представник позивача ОСОБА_2 підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, так як відповідачі тривалий час не мешкають у будинку, їх речі відсутні, останні не надають допомогу на сплату комунальних послуг, а ОСОБА_1 вимушений нести додаткові витрати і не може оформити субсидію, що ставить його у тяжке матеріальне становище.
Відповідачі у судове засідання не зявились, про день, місце і час розгляду справи повідомлені належним чином, заяв та клопотань до суду не надали.
Третя особа ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснила, що вона є дружиною позивача, мешкає з ним за адресою: м. Запоріжжя, вул. Російська, 38 більше 10 років. Коли вона переїхала жити до ОСОБА_1, то у будинку не мешкали відповідачі і їх рече й не було. Вони з ними не спілкуються.
Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_4 пояснила, що вона є сестрою позивача, мешкає у будинку № 38 за адресою: м. Запоріжжя, вул. Російська з 1980 року. У будинку мешкала племінниця ОСОБА_5, але у грудні 1994 року виїхала з будинку, забрала усі свої речі. У 1995 році народила дитину сина ОСОБА_10, який приїжджав у 2011 році для того, щоб зареєструватися у будинку і знов поїхав, ОСОБА_2 у спірному будинку ніколи не мешкав.
Свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що вона є сусідкою позивача, мешкає у будинку поряд з 1986 року, товаришує з позивачем, спілкується з його дружиною, знає, що ОСОБА_5 і її син ОСОБА_10 у будинку не мешкають, вона їх ніколи не бачила.
Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.
Згідно п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Положеннями ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Згідно свідоцтва про право власності № 822, виданого 20.10.1996 року Міськкомуправління виконкому Запорізької міської Ради народних депутатів, на підставі розпорядження Комунарської райадміністрації м. Запоріжжя від 11.10.1996 року за № 930/9-1 ОСОБА_1 належить 9/100 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: м. Запоріжжя, вул. Російська (Руська), буд. 38 (а.с. 15-16)
30.10.1996 року ЗМБТІ здійснена державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на вказану частку домоволодіння, що підтверджується реєстраційним написом на правовстановлюючому документі та внесено зміни до технічного паспорту (а.с. 18-20).
На запит суду начальник відділу Торецького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області повідомив, що надати копію актового запису про народження ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка народилася в м. Горлівка Донецької області надати неможливо, так як згідно наказу № 247/7 від 25.11.2014 року Міністерства юстиції України «Про переміщення органів та установ юстиції Донецької області», Горлівський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, але відділ не працює та архіви не перевезено (а.с. 99).
Проте, показаннями свідків і позивача підтверджено, що відповідач ОСОБА_5 є донькою позивача.
Згідно запису акта про народження № 15 від 14.11.1996 року, складеного Торецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 є ОСОБА_12 і ОСОБА_5 (а.с. 96).
Факт не проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у будинку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Російська (Руська) буд. 38 підтверджено довідкою про не проживання від 03.10.2018 року, складеною головою квартального комітету № 9 Комунарського району ОСОБА_13 (а.с. 38).
Також факт не проживання відповідачів підтверджено свідками ОСОБА_4 та ОСОБА_11 допитаними в судовому засіданні.
Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членівїх сімей та інших осіб.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 321 ЦК України встановлений принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі, в тому числі, рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою. Суд вважає, що позивач, як власник будинку має права вимагати усунення перешкод у користування та розпорядженні своїм майном шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням.
Таким чином, на думку суду факт реєстрації відповідачів за адресою будинку позивача, який є його власністю, перешкоджає останньому в повній мірі розпоряджатися та володіти своєю власністю, або може обмежити в його здійсненні, вимагає від нього додаткових матеріальних витрат по сплаті комунальних послуг, які нараховуються відповідно до кількості зареєстрованих осіб у будинку.
Отже, порушені права власника та перешкоди в користуванні власністю цілком можливо усунути шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. У звязку з наведеним суд вважає, що право позивача порушено та підлягає судовому захисту, а позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню в цій частині.
Щодо вимоги позивача про визначення порядку виконання рішення, згідно з яким рішення суду буде підставою для Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради для зняття з реєстраційного обліку відповідачів, то в цій частині примусового зняття відповідачів з реєстраційного обліку у спірному будинку, на думку суду, необхідно відмовити. Зняття особи з реєстраційного обліку проводиться компетентним (уповноваженим державою) органом, зокрема, на підставі рішення суду. У разі відмови у знятті з реєстрації в зазначеному будинку відповідачів після визнання їх такими, що втратили право користування будинком на підставі рішення суду, такі дії Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради можуть бути оскаржені в порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства.
Керуючись ст.ст. 4,12,13,76,81,141,280,289 ЦПК України, ст. 405 ЦК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7, Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 і ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у будинку № 38 по вул. Руській у м. Запоріжжі.
У задоволенні інших позовних вимог - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на поданні заяви про його поновлення якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.
Повний текст рішення складено 07.03.2019 року.
Суддя Комунарського районного суду
м. Запоріжжя Р.С. Холод