Справа № 539/2335/19
Провадження № 2-о/539/108/2019
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2019 року Лубенський міськрайонний суд
Полтавської області
в складі: головуючого судді Гудкова С.В.,
з участю секретаря судового засідання Шрейтер С.О.,
розглянувши в місті Лубни цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Лубенський міськрайонний відділ реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про встановлення факту смерті ОСОБА_2 ,-
В С Т А Н О В И В:
Заявниця ОСОБА_1 звернулася в суд із заявою про встановлення факту смерті ОСОБА_2 , мотивуючи тим, що вона є колишньою дружиною ОСОБА_2 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер на тимчасово окупованій території АР Крим.
У них з ОСОБА_2 є спільна дитина син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Свідоцтво про смерть її колишнього чоловіка видано Совєтським районним відділом записів актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим.
Такий документ не має юридичної сили на території України, що позбавляє її можливості організувати виїзд дитини за кордон на відпочинок.
У зв`язку з цим заявниця ОСОБА_1 прохає встановити факт смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Сімферополь Республіки Крим.
В судове засідання заявниця ОСОБА_1 не з`явилась, надіслала до суду заяву з проханням розглянути справу без її участі, заявлені вимоги підтримала, прохає задовольнити.
Представник заінтересованої особи - Відділу ДРАЦС по м.Лубни ГТУЮ в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву з проханням розглянути справу без його участі.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст.317 ЦПК України, заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.
Судом встановлено, що заявниця ОСОБА_1 15.06.2012 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з гр. ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом шлюб НОМЕР_1 (а.с.9), який за рішенням суду від 19.02.2015 року було розірвано (а.с.10).
Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_2 (а.с.8).
Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого Совєтським районним відділом записів актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Сімферополі Республіки Крим (а.с.7).
Заявниця не має можливості організувати виїзд малолітньої дитини за кордон, зареєструвати свідоцтво про смерть матері, на що також потрібна згода батька, а документи, видані на тимчасово окупованій території про його смерть, не мають юридичної сили в Україні.
Відповідно до ст.ст.3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».
Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).
Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.
На підставі вищевикладеного, факт смерті ОСОБА_2 слід визнати встановленим.
Керуючись ст.ст.315-319, 430 ЦПК України,-
В И Р І Ш И В:
Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Лубенський міськрайонний відділ реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про встановлення факту смерті ОСОБА_2 задовольнити.
Встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на тимчасово окупованій території України - в м.Сімферополі Республіки Крим.
Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Текст повного судового рішення виготовлено 12.06.2019 року.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Суддя Лубенського міськрайонного суду

Полтавської областіпідпис) С.В.Гудков