Провадження № 22-ц/824/6054/2019 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 червня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів,-

в с т а н о в и в:

Увересні 2018 року ОСОБА_2 звернуласядо суду із вказаним позовом,який мотивувала тим, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 03 жовтня 2013 року змінено розмір аліментів, які підлягають сплаті відповідачем на її користь на утримання їх неповнолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Судовим рішенням визначено аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитин відповідного віку, починаючи із дня набрання рішенням законної сили і до повноліття дитини. Виконавчий лист по стягненню аліментів перебуває на виконанні у Білоцерківському міському відділі ДВС ГТУЮ у Київській області.

Вказувала, що відповідач обов`язок по сплаті аліментів виконував нерегулярно та не в повному обсязі, а починаючи із травня 2014 року оплату припинив, внаслідок чого у нього станом на 01 серпня 2018 року виникла заборгованість у розмірі 33760 грн., що стверджується довідкою Білоцерківського міськвідділу ДВС № 57030 від 01 серпня 2018 року. Вважає, що у відповідності зі ст.196 СК України відповідач у зв`язку із виникненням заборгованості по аліментам, має сплатити їй пеню в розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення, яка становить 216411 грн. і розрахована згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц. У зв`язку із наведеним, просила стягнути з відповідача на її користь пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 216411 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 січня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто із відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі, який відповідає розміру боргу, а саме

- 2 -

в сумі 33760,26 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким в позові відмовити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права і неправильне застосування судом норм матеріального права. Скарга мотивована тим, що суд не врахував зміст ст.196 ЦК України, яка передбачає можливість стягнення пені лише за наявності вини платника, та не звернув уваги на відсутність його вини при виконанні судового рішення від 03 листопада 2013 року. Заборгованість у розмірі 33760,26 грн. він сплатив 30 серпня 2018 року і борг по аліментам у нього відстній. Суд залишив поза увагою його доводи про те, що він не мав інформації про виконавче провадження, відкрите 07 лютого 2014 року, оскільки упродовж чотирьох років жодних дій виконавцем з примусового виконання судового рішення вчинено не було. Окрім того, він надав суду докази, які свідчили про особливості його матеріального, сімейного стану та стану здоров`я, які у свою чергу дають підстави для зменшення розміру пені або ж її скасування. Суд розглянув справу в порядку спрощеного провадження, що є порушенням ст.274, 277 ЦК України.

Позивач ОСОБА_2 копію апеляційної скарги отримала, що стверджується повідомленням про вручення рекомендованого відправлення, правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача Каракой Т.В. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримала, просила задоволити та скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області як незаконне.

Представник ОСОБА_2 адвокат Семида Л.В. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 03 жовтня 2013 року змінено розмір аліментів, які підлягають сплаті відповідачем на користь позивачки на утримання їх сина ОСОБА_4 , та визначено аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для

- 3 -

дитини відповідного віку, починаючи із дня набрання рішенням законної сили і до повноліття дитини.

На підставі вказаного рішення суду 03 лютого 2014 року видано виконавчий лист, який перебуває на виконанні у Білоцерківському міському відділі ДВС ГТУЮ у Київській області, виконавче провадження № 41972265, відкрите 12 лютого 2014 року.

Також, судом встановлено, що у зв`язку із несплатою аліментів на утримання неповнолітнього сина у відповідача виникла заборгованість по аліментам за період із грудня 2013 року по липень 2018 року включно, яка згідно довідки Білоцерківського міського відділу ДВС ГТУЮ у Київській області № 57030 від 01 серпня 2014 року становить суму 33760,26 грн.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що в результаті несвоєчасної сплати аліментів з вини відповідача виникла заборгованість, а відтак наявні передбачені законом підстави для покладення на відповідача відповідальності за прострочення сплати аліментів у вигляді неустойки.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до положень ч.1 ст.196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 % заборгованості.

Проте колегія суддів не може повністю погодитися із визначеним судом розміром неустойки, оскільки суд не в повній мірі врахував вимоги закону та обставини справи.

Відповідно до приписів ч.2 ст.196 СК України розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_1 подав відзив, в якому вказав, що він має іншу сім`ю і на його утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей ОСОБА_5 2007 року народження і ОСОБА_6 2014 року народження (а.с.81-82).

Окрім того, на протязі трьох років із вересня 2014 по вересень 2017 року він перебував у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років та не мав доходів, а отримував лише соціальну допомогу, з якої аліменти не стягуються (а.с.76-79).

В даний час він є пенсіонером і отримує пенсію за віком у розмірі 1476,47 грн. (а.с.85).

На підтвердження наведених доводів відповідач додав до відзиву відповідні докази, а саме свідоцтва про народження дітей та довідки з фіскальної служби, управління соціального захисту населення та пенсійного фонду.

Отже, наведені відповідачем обставини щодо йогоматеріального та сімейного стану згідно приписів ч.2 ст.196 СК України дають підстави для зменшення розміру неустойки, що судом не було враховано при ухваленні рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

- 4 -

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

З урахуванням встановлених по справі обставин щодо матеріального та сімейного стану відповідача наведених вище колегія суддів прийшла до висновку про наявність передбачених ч.2 ст.196 ЦК України підстав для зменшення розміру неустойки і стягнення із відповідача на користь позивачки неустойки у розмірі 15000 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував зміст ст.196 ЦК України, яка передбачає стягнення пені лише за наявності вини платника, та не звернув уваги на відсутність його вини при виконанні судового рішення, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Відповідно до ст.1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України, а саме судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до приписів ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Отже, закон покладає на громадянина обов`язок самостійно і добросовісно виконати судове рішення, а не чекати його примусового виконання в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», як помилково вважає відповідач.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 був присутнім в судовому засіданні 03 жовтня 2013 року при ухваленні судом рішення про зміну розміру аліментів, тобто був обізнаний про судове рішення, а відтак згідно вимог ст.1291 Конституції України та ст.18 ЦПК України мав добросовісно, як законослухняний громадянин, добровільно виконувати судове рішення і сплачувати аліменти на дитину. Проте всупереч закону не зробив цього, як і не надав підстав про об`єктивну неможливість його виконання, що у свою чергу свідчить наявність у його діях вини щодо невиконання судового рішення.

Це ж стосується необгрунтованості доводів скаржника про те, що він не мав інформації про виконавче провадження, відкрите 07 лютого 2014 року, оскільки упродовж чотирьох років жодних дій виконавцем з примусового виконання судового рішення вчинено не було, оскільки відповідач мав самостійно виконувати судове рішення.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд розглянув справу в порядку спрощеного провадження, що є порушенням ст.274, 277 ЦК України, не грунтуються на приписах процесуального закону.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, до яких в тому числі закон (п.2 ч.6 ст.19 ЦПК) відносить справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

По-перше, в даній справі суд прийшов до вірного висновку про можливість її розгляду у порядку спрощеного позовного провадження як малозначної справи, оскільки ціна позову не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до тих, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження.

По-друге, дана справа розглянута судом в судовому засіданні за участю як сторін, так і їх представників, що свідчить про дотримання судом законних прав та інтересів відповідача.

Доводи скарги про те, що заборгованість по аліментам у розмірі 33760,26 грн.

- 5 -

сплачена відповідачем 30 серпня 2018 року і борг по аліментам у нього відсутній, не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки не є передбаченими ч.2 ст.196 СК України обставинами для зменшення розміру неустойки.

Решта доводів скарги щодо матеріального і сімейного стану скаржника враховані апеляційним судом при зміні рішення.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 січня 2019 року в частині розміру пені змінити, стягнувши із ОСОБА_1 (мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 15000 гривень.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: