Справа № 201/9593/18
Провадження № 2/201/891/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2019 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Федоріщева С.С.,

при секретарі Разумняк К.П.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представників відповідачів Ягольник В.В., Андрійко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Прокуратури Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Державної казначейської служби України, Прокуратури Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що постановою старшого слідчого прокуратури Кіровського району м. Дніпропетровська від 01 грудня 2009 року йому було пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України. Також позивачу були пред`явлені обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 366 КК України. Зазначає, що незаконним пред`явленням йому обвинувачення за ч. 5 ст. 191 КК України 12 січня 2009 року, незаконним накладенням арешту на його майно і незаконним відстороненням його від посади йому були заподіяні значні моральні страждання. З вказаного часу позивач знаходиться у стресовому стані, порушився його сон, апетит. Також вказує, що як публічна людина реально відчував, що зі ним припинили будь-які стосунки багато приятелів та друзів. Вказує на те, що йому довелося всі 8 років докладати значних зусиль до налагодження та відновлення свого звичайного способу життя. Тривалі слідчі дії та судові засідання змушували позивача переносити сильні душевні страждання, витрачати багато часу для участі в усіх слідчо-судових діях, що також порушувало його звичайний спосіб життя. На сьогоднішній день позивачу 69 років та він потребує постійного медичного огляду внаслідок прогресування тих хвороб, що стали наслідком незаконного кримінального переслідування.

У судовому засіданні ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.

Представники відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 В ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог.

Також від представника Державної казначейської служби України до суду 18 грудня 2018 року надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що вимоги позивача є недоведеними та суперечать чинному законодавству (а.с. 77-79).

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що постановою старшого слідчого прокуратури Кіровського району м. Дніпропетровська від 12 січня 2009 року ОСОБА_1 було пред`явлено обвинувачення у вчинені злочину, передбаченого ч.5 ст. 191 КК України (а.с. 16).

Вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2013 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області, ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364 КК України і ч. 2 ст. 366 КК України (а.с. 33-48).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 14 листопада 2013 року вищевказані судові рішення були скасовані, і справу було направлено на новий судовий розгляд (а.с. 50-53).

Постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2017 року, кримінальну справу №203/451/14-к відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , обвинувачених у скоєні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 336, ч.2 ст.209 КК України, було повернуто прокурору для проведення додаткового розслідування (а.с. 54-64).

Під час проведення досудового розслідування в межах вищевказаної кримінальної справи (до направлення справи на додаткове розслідування) постановою слідчого від 12 січня 2009 року було накладено арешт на все майно ОСОБА_1 де б воно не знаходилося (а.с. 65).

Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 травня 2017 року зазначений арешт належного позивачу майна був скасований (а.с. 66).

Також встановлено, що постановою старшого слідчого прокуратури Кіровського району м. Дніпропетровська від 24 лютого 2009 року ОСОБА_1 , у зв`язку із пред`явленням обвинувачення за ч. 5 ст. 191 КК України, було відсторонено від посади директора Комунального підприємства культури «центральний міський дитячий парк ім.. Лазаря Глоби (а.с. 67).

Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2017 року у справі № 200/8434/17 постанова старшого слідчого прокуратури Кіровського району м. Дніпропетровська від 24 лютого 2009 року була скасована (а.с. 68).

Позивач наголошує, що він в період з 12 січня 2009 року по 17січня 2017 року (дата набрання законної сили постанови суду про направлення справи на додаткове досудове розслідування), тобто 96 місяців незаконно був притягнутий до кримінальної відповідальності за ч. 5 ст. 191 КК України, тобто обвинувачувався у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення за відсутності порушеної кримінально справи. Зазначає, що незаконним пред`явленням йому обвинувачення за ч. 5 ст. 191 КК України 12 січня 2009 року, незаконним накладенням арешту на його майно і незаконним відстороненням його від посади йому були заподіяні значні моральні страждання.

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється Законом України від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженим наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року № 6/5/3/41.

З приводу застосування цих законодавчих норм, Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію в постанові у справі від 20.09.2018 № 686/23731/15-ц.

Так, надання особі статусу виправданого обумовлює появу певних прав. Ні в Кримінально-процесуальному кодексі України 1960 року, ні в Кримінальному процесуальному кодексі України 2012 року немає окремої статті, яка була б безпосередньо присвячена правам виправданого.

У ст. 42 чинного КПК України, норми якої регулюють статус підозрюваного та обвинуваченого, передбачено, зокрема, право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не виправдалися. У ч. 3 ст. 43 КПК України вказано, що виправданий має права обвинуваченого, передбачені ст. 42 цього Кодексу, в обсязі, необхідному для захисту на відповідній стадії судового провадження.

Однією з новел чинного КПК України є глава «Відшкодування (компенсація) шкоди у кримінальному провадженні, цивільний позов». Згідно зі ст. 130 цієї глави шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом. Разом з тим, ці права можуть бути реалізовані лише за наявності відкритого кримінального провадження.

У разі припинення кримінального провадження єдиним законом про відшкодування шкоди незаконним засудженням є Закон України № 266/94-ВР, сфера дії якого поширюється на широке коло суб`єктів, у тому числі на виправданих. Розгляд вказаної вимоги необхідно здійснювати за правилами цивільного судочинства в суді, який ухвалив виправдувальний вирок.

Оскільки Закон України № 266/94-ВР не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою.

З аналізу положень ст. 12 Закону України № 266/94-ВР вбачається, що саме суд, який ухвалив виправдувальний вирок, визначає розмір заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив унаслідок незаконних дій та які підлягають стягненню на його користь, і таке судове рішення може бути оскаржене до суду вищої інстанції відповідно до положень цивільного процесуального законодавства.

Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом за кожен місяць перебування під слідством та судом. Цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом.

Визначення розміру відшкодування моральної шкоди залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Суд, який розглядає справу, повинен з`ясувати всі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості та справедливості.

В даному випадку, аналізуючи доводи позивача щодо спричинення йому моральної шкоди внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності, застосування до нього запобіжного заходу, арешту його майна та відсторонення від роботи, суд не має підстав з ними не погодитися та вважати інакше, адже такі дії, застосовані до будь-якої особи з боку правоохоронних органів, безумовно є втручанням в звичайне життя людини та містять ознаки порушення цілої низки її прав, гарантованих як національним законодавством, так і Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Ключове питання, на яке необхідно знайти відповідь, розв`язуючи даний спір, полягає в тому, чи законним було таке втручання та чи були дії відповідних органів пропорційними до вимог суспільного чи приватного інтересу, на захист якого вони були спрямовані, адже згідно із п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Наполягаючи на незаконності притягнення його до кримінальної відповідальності 01.12.2009 року за вчинення особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.5 ст.191 КК України та застосування у зв`язку з цим до нього низки обмежувальних заходів (арешт майна, підписка про невиїзд, відсторонення від роботи), позивач посилається на постанову Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.10.2016 року, залишену в силі ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.01.2017 року, якою кримінальну справу №203/451/14-к відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , обвинувачених у скоєнні злочинів, передбачених ч.5 ст.191, ч.2 ст.366, ч.2 ст.209 КК України, було повернуто прокурору для проведення додаткового розслідування.

Позивач вважає, що цими судовими рішеннями було встановлено незаконність притягнення його до кримінальної відповідальності.

Надаючи оцінку цим доводам позивача, суд, не ставлячи жодним чином під сумнів законність і обґрунтованість згаданих судових рішень, які набрали законної сили та в силу ч.2 ст.21 КПК України, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України, погодитися з такою аргументацією позивача не може.

Дійсно, повертаючи кримінальну справу №203/451/14-к прокурору для проведення додаткового розслідування, суд першої інстанції в своїй постанові від 26.10.2016 року, серед інших недоліків розслідування, без усунення яких призначати справу до розгляду по суті не можливо, послався й на таке:

«…Судом встановлено, що слідчим в порушення вимог ст.98 та ст.131 КПК України (в редакції 1960 р.) ОСОБА_6 та ОСОБА_5 притягнуто як обвинувачених за ч.5 ст.191 КК України, без порушення відносно них кримінальної справи.

При тому що, підставою для притягнення особи як обвинуваченого є достатність доказів, які вказують на вчинення злочину. Ст.62 Конституції України прямо визначає, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Докази повинні визнаватися такими, що одержані незаконним шляхом тоді, коли їх збирання й закріплення здійснені або з порушенням гарантованих Конституцією України прав людини і громадянина, встановленого кримінально-процесуальним законодавством порядку і т.п.

Порядок порушення кримінальної справи законодавцем урегульований положеннями ст.98 КПК України (в редакції 1960р.)

Так, відповідно до ст.98 КПК України (в редакції 1960 р.) за наявності приводів і підстав, зазначених у статті 94 цього Кодексу, прокурор, слідчий, орган дізнання або судця обов`язані винести постанову про порушення кримінальної справи, вказавши приводи і підстави до порушення справи, статтю кримінального закону, за ознаками якої порушується справа, а також дальше її спрямування.

З ч.3 ст.98 КПК України (в редакції 1960р.) слідує, якщо на момент порушення кримінальної справи встановлено особу, яка вчинила злочин, кримінальну справу має бути порушено щодо цієї особи.

Як видно з матеріалів кримінальної справи, на аркуші 1 тому 1 міститься постанова прокурора Кіровського району м. Дніпропетровська Лисенка С.М. про порушення кримінальної справи за ч.5 ст.191 КК України. З тексту даної постанови чітко видно, що вказана кримінальна справа порушена за фактам привласнення чужого майна шляхом зловживання своїм службовим положенням в особливо великому розмірі посадовими особами Комунального підприємства культури «Центральний міський дитячий парк ім. Лазаря Глоби».

Таким чином, ані в описово-мотивувальній, ані в резолютивній частинах вказаної постанови мова не йде про те, що саме ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є підозрюваними в скоєнні злочину, кваліфікованому прокурором за ч.5 ст.191 КК України.

В подальшому, слідчий під час проведення досудового розслідування, визнавши достатніми докази для пред`явлення обвинувачення ОСОБА_1 та ОСОБА_5 за ч.5 ст.191 КК України, постанови про порушення кримінальної справи відносно них за вказаною статтею кримінального закону не виніс, тим самим грубо порушив вимоги закону та права обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на захист.

На підтвердження такої позиції суду слугує також прийняте раніше рішення колегії судів палати Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2009 року по даній справі /т.3, а.с.2-6/, в якому підтверджено, що прокурор мав достатньо підстав для порушення кримінальної справи 21 листопада 2008 року за фактом скоєння злочину, передбаченого ч.5 ст.191 КК України, так як на момент порушення справи не були встановлені конкретні особи, причетні до скоєння злочину.

Не виправивши до закінчення досудового розслідування кримінальної справи відносно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_5 вказані порушення, слідчий склав обвинувальний висновок, з яким справу направив до суду.» (а.с.58-58 зворот)

Залишаючи в силі зазначену постанову, суд апеляційної інстанції в своїй ухвалі від 17.01.2017 року зазначив:

«Відповідно до статті 98 КПК України (в редакції 1960 року) при наявності приводів та підстав, зазначених у статті 94 цього Кодексу, прокурор, слідчий, орган дізнання або суддя зобов`язані винести постанову про порушення кримінальної справи, вказавши приводи і підстави до порушення справи, статтю кримінального закону, за ознаками якої порушується справа, а також подальше її спрямування.

Згідно п.2 ст. 98 КПК (в редакції 1960 року), якщо на момент порушення кримінальної справи встановлено особу, яка вчинила злочин, кримінальну справу повинно бути порушено щодо цієї особи.

Постановою прокурора Кіровського району м. Дніпропетровська Лисенка С.М. про порушення кримінальної справи від 21 листопада 2008 року було порушено кримінальну справу за ч.5 ст. 191 КК України. З її змісту вбачається, що кримінальна справа була порушена за фактом привласнення чужого майна шляхом зловживання своїм службовим положенням в особливо великому розмірі посадовими особами Комунального підприємства культури «Центральний міський дитячий парк ім. Лазаря Глоби». В свою чергу, ні в мотивувальній, ні в резолютивній частинах вищезазначеної постанови не вказано що саме ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є підозрюваними в скоєнні злочину, кваліфікованому прокурором за ч.5 ст.191 КК України. ?

Також ухвалою Апеляційного сулу Дніпропетровської області від 02.02.2009 року встановлено, то кримінальна справа була порушена прокурором саме за фактом скоєнні злочину, передбаченого ч.5 ст. 191 КК України, оскільки на момент порушення справи не були встановлені конкретні особи, причетні до скоєння даного злочину.

Надалі, слідчий під час проведення досудового розслідування, визнавши достатніми докази для пред`явлення обвинувачення ОСОБА_1 та ОСОБА_5 за ч.5 ст.191 КК України, постанови про порушення кримінальної справи відносно останніх за вказаною статтею кримінального закону не виніс, та, не виправивши до закінченя досудового розслідування кримінальної справи відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_7 вищевказані порушення, склав обвинувальний висновок, з яким справу направив до суду, чим грубо порушив вимоги законодавства та право обвинувачених на захист, оскільки обвинувачені були позбавлені можливості скористатися своїми правами в якості підозрюваних, права яких встановлені статтею 43-1 KПК України (в редакції 1960 року), в тому числі й брати участь у проведенні експертизи» (а.с.63-63 зворот).

Водночас, зазначені судові рішення не містять посилань на норми процесуального закону, якими було б встановлено обов`язок органу досудового розслідування виносити постанову про порушення кримінальної справи відносно конкретної особи, тобто заново порушувати кримінальну справу, у тих кримінальних справах, які були з самого початку порушені за фактом вчинення злочину, та у яких, в процесі розслідування, слідчий дійшов висновку про наявність достатніх підстав для пред`явлення обвинувачення такій особі.

Тобто, яку конкретно законодавчу норму порушено органом досудового розслідування, що потягло за собою незаконне притягнення позивача до кримінальної відповідальності, судами першої та апеляційної інстанції при винесенні вищезгаданих судових рішень, не встановлено. Натомість, відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відтак, й підстави для застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», в даному випадку відсутні.

Більш того, частиною 1 статті 12 цього Закону встановлено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.

В даному ж випадку досудове слідство у згаданій кримінальній справі триває та остаточне рішення у ній не прийнято.

З огляду на викладене, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Доходячи до такого висновку, суд бере до уваги й той факт, що скасовуючи вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2013 року, яким у даній кримінальній справі позивача було визнано винним у скоєнні згаданих вище злочинів та призначено відповідне покарання, та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2013 року, якою цей вирок було змінено та уточнено його резолютивну частину, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, жодних зауважень щодо процесуального порядку порушення даної кримінальної справи та притягнення позивача до кримінальної відповідальності, не зробив (а.с.50-53).

Також суд погоджується з поясненнями представника ДКС щодо неналежного відповідача (а.с.77-79, 91), в яких зазначено, що вимога ОСОБА_1 в частині стягнення шкоди з Державної казначейської служби України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку є неправомірними.

Така позиція висловлена Верховним судом у постанові від 06 лютого 2019 року по справі №199/6713/14-ц:

«Суд першої інстанції розглянувши справу, зробив висновок, з яким погодився апеляційний суд, що завдана позивачу шкода та понесені ним судові витрати підлягають стягненню з Державної казначейської служби України.

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є Міністерство внутрішніх справ України (дії посадової особи якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету).Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок ВеликоїПалати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16).»

На вказані обставини суди першої та апеляційної інстанцій уваги не звернули та дійшли помилкового висновку про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди та судових витрат безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку.

За таких обставин, рішення апеляційного суду залишається таким, що ухвалено на користь позивача, проте резолютивна частина рішення підлягає зміні в частині стягнення коштів не з Державної казначейської служби України, а з Державного бюджету України.»

Вирішуючи питання щодо клопотання прокуратури про залишення позову без розгляду (а.с.74-75) у зв`язку із перебуванням в провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська на думку представника прокуратури аналогічних справ за позовом ОСОБА_1 , слід дійти до висновку про можливість відмови у задоволенні такого клопотання, оскільки з наданих позивачем доказів вбачається, що предметом розгляду у цих справах є різні дії органів досудового розслідування.

Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, положення Закону України «Про судовий збір», а також те, що позивача, якому було відмовлено у задоволенні його позову, звільнено від сплати судового збору, судові витрати компенсуються за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Прокуратури Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев