КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 355/1206/18 Головуючий у суді І інстанції Лисюк О.Д.
Провадження № 22-ц/824/6243/2019 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Олійника В.І., Журби С.О.,

за участю секретаря судового засідання - Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 24 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 з указаним вище позовом, в якому просила визнати ОСОБА_4 та ОСОБА_1 такими, що втратили на право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 та стягнути з відповідачів понесені судові витрати.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що на підставі договору дарування від 11 серпня 2018 року неповнолітній ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 42,8 кв. м, в якій зареєстровані позивач ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 , дідусь - ОСОБА_5 ; бабуся - ОСОБА_6 ; дядько - ОСОБА_7 , а також квартиранти - відповідачі у справі, які ніколи в ній не проживали.Реєстрація в даному помешканні відповідачів є перешкодою власника у вільному розпорядженні своїм нерухомим майном та є причиною додаткових витрат по оплаті комунальних послуг, які на сьогодення перевищують доходи позивача, а також унеможливлює отримання субсидії по їх сплаті.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 24 січня 2019 року позов задоволено.Визнано ОСОБА_4 та ОСОБА_1 такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачі у справі не є членами сім`ї власника квартири, який набув її у власність у передбачений законом спосіб, зокрема на підставі дійсного правочину, та не набули самостійного права на користування цим житлом, а тому позивач вправі вимагати усунення будь-яких порушень у володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, та порушенням норм процесуального права, і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Посилається на те, що ОСОБА_6 , яка подарувала спірну квартиру неповнолітньому ОСОБА_3 , зареєструвала право власності на неї з порушенням вимог закону та прав відповідачів, оскільки ця квартира в минулому належала їхній матері ОСОБА_8 згідно договору купівлі продажу від 6 вересня 2000 року, який було укладено також в інтересах її дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_1 Суд не взяв до уваги ту обставину, що у квартирі також зареєстрований малолітній син ОСОБА_4 - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та не залучив до участі у справі орган опіки та піклування щодо недопущення порушення житлових прав та інтресів дитини. Крім того, відповідачі були позбавленні скористуватися професійною правничою допомогою, оскільки їх представник з невідомих причин не з'явився в судове засідання.

Відзиви інших учасників справи на апеляційну скаргу до суду не надійшли.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 11 серпня 2018 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , яка діяла від імені та в інтересах свого малолітнього сина ОСОБА_3 , було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Баришівського районного нотаріального округу Маховкою Ю.І. за реєстровим № 947, згідно якого ОСОБА_6 подарувала квартиру АДРЕСА_1 , яка належала їй на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 27 листопада 2012 року (право власності зареєстроване Баришівським БТІ 10 грудня 2012 року за № 346), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 9, 11).

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 134040013 від 11 серпня 2018 року підтверджується, що ОСОБА_3 є власником зазначеної вище квартири (а. с. 12).

Згідно довідки № 552, виданої 10 липня 2018 року виконавчим комітетом Морозівської сільської ради Баришівського району Київської області, у квартирі АДРЕСА_1 , яка складається із 3 (трьох) кімнат, житловою площею 29,4 кв. м, на другому поверсі двохповерхового будинку, яка належить ОСОБА_6 , зареєстровані 7 (сім) громадян, а саме: з 2002 року власник - ОСОБА_6 ; чоловік - ОСОБА_5 ; син - ОСОБА_7 ; дочка - ОСОБА_2 ; з 2006 року онук - ОСОБА_3 та з 2015 року квартиранти: ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (а. с. 13).

Указані вище обставини також підтверджуються довідкою виконавчого комітету Морозівської сільської ради Баришівського району Київської області № 684 від 16 серпня 2018 року (а. с. 14).

16 серпня 2018 року комісією у складі депутата Морозівської сільської ради Баришівського району Київської області по округу № 9 Гладкої Л.А. та сусідів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 було проведено обстеження квартири АДРЕСА_1 , за результатами якого складено акт, затверджений сільським головою Сташук Н.І. 17 серпня 2018 року. Згідно даного акту, із 2004 року по час укладення договору дарування квартири - серпень 2018 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 фактично у квартирі не проживають, особистих речей та засобів особистої гігієни не виявлено, на сьогоднішній день не проживають і речей немає (а. с. 15).

Так, при вирішенні спору щодо позбавлення особи права користування житловим приміщенням необхідно встановлювати характер спірних правовідносин, відрізняти норми, які регулюють різні за змістом відносини та застосовувати норми права, які регулюють саме цей вид правовідносин. У випадках коли спір стосується права користування державним чи комунальним житловим фондом, то ці правовідносини регулюються нормами ЖК УРСР, а коли спір стосується права користування приватним житлом, то такі відносини регулюються також цивільним законодавством.

З матеріалів справи вбачається, що позов пред`явлено на підставі положень статтей 328, 383, 391 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР.

Конституцією України передбачено як захист права власності (стаття 41), так і захист права на житло (стаття 47).

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, утому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

У пунктах 38, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок, що негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

У постанові Верховного Суду України від 5 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 зроблено висновок, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , які не мають самостійного права на користування квартирою, є для неповнолітнього ОСОБА_3 сторонніми особами, які у свою чергу перешкоджають йому належним чином користуватися і володіти належним йому на праві власності майном, чим порушують його права, як власника, та обґрунтовано задовольнив позов і визнав відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_6 , яка подарувала спірну квартиру неповнолітньому ОСОБА_3 , зареєструвала право власності на неї з порушенням вимог закону та прав відповідачів будь-якими доказами у справі не підтверджено. Натомість судом було встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_6 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 27 листопада 2012 року і вона відчужила її на користь свого внука ОСОБА_3 згідно нотаріально посвідченого договору дарування від 11 серпня 2018 року.

У відповідності до положень статті 204 ЦК України, якою встановлена презумпція правомірності правочину, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доводи апеляційної скарги про те, що ухваленим судовим рішення порушено права та інтереси малолітнього сина ОСОБА_4 - ОСОБА_9 не заслуговують на увагу, оскільки право користування цієї особи спірною квартирою не є предметом судового розгляду, при тому, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження його реєстрації у цьому жилому приміщенні.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. (частини 1, 3 статті 13 ЦПК України).

Згідно зі статтями 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено частиною 4 статті 81 ЦПК України, рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статтей 12, 13, 81 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статтей 263 - 265 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Баришівського районного суду Київської області від 24 січня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.І. Олійник

С.О. Журба