Номер провадження: 22-ц/813/1896/19
Номер справи місцевого суду: 520/1194/18
Головуючий у першій інстанції Пучкова І.М.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Дрішлюка А.І.,

Черевка П.М.,

при секретарі: Півнєві Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління державної казначейської служби України в Одеській області на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 липня 2018 року за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 , до Головного управління національної поліції в Одеській області, Київського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області, третя особа - Головне управління державної казначейської служби України в Одеській області, про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органів досудового розслідування,-

В С Т А Н О В И В:

31 січня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 , звернулись до суду із позовом до Головного управління національної поліції в Одеській області, Київського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області, третя особа - Головне управління державної казначейської служби України в Одеській області, про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органів досудового розслідування.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 15 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області із заявою про кримінальне правопорушення, та просив надати копію витягу з ЄРДР.

У подальшому позивач звернувся до Київського районного суду м. Одеси із скаргою на бездіяльність посадових осіб Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2017 року у справі №520/15587/17 задоволено скаргу ОСОБА_1 про бездіяльність відповідних посадових осіб Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення в ЄРДР, зобов`язано внести вказані відомості.

Так посилаючись на те, що посадовими особами ГУНП не були вчасно внесені відомості до ЄРДР щодо вчинення у відношенні них кримінального правопорушення, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 , звернулись до суду із вказаним позовом та просили суд задовольнити їх вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача Головного управління національної поліції в Одеській області до судового засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, надав заяву про слухання справи за його відсутності. Матеріали справи містять відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача посилається на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, просив у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача Київського ВП ГУНП в Одеській області в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, відзив на позовну заяву не надав.

Представник третьої особи Головного управління державної казначейської служби України в Одеській області до судового засідання повторно не з`явився, повідомлявся належним чином.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 липня 2018 року позов задоволено частково, стягнуто з Держави Україна на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 , у відшкодування моральної шкоди 3 000 гривень за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з відкритого в Казначействі спеціального рахунку.

В апеляційній скарзі Головне управління ДКС України в Одеській області просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно, причини неявки до суду не повідомили. Від позивача ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Тому у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка у судове засідання не перешкоджає розглядові справи та у доступі до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 03.06.2019 року.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга третьої особи Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, підлягає задоволенню за таких підстав.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами, діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173,1174 цього Кодексу).

Як зазначено у статті 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Частиною 1 та 2 статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У статті 1 Закону України «Про національну поліцію» зазначено, що національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Частиною 3 статті 19 Закону України «Про національну поліцію» визначено, що держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

У пункті 3 постанови Пленуму «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року (з наступними змінами) Верховний Суд України роз`яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно частини 3 статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пункті 9 постанови Пленуму «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року (з наступними змінами) Верховний Суд України роз`яснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 грудня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Київського ВП в м. Одесі Головного Управління Національної поліції в Одеській області із заявою про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про скоєння кримінального правопорушення за ознаками частини 4 ст. 190 КК України та за фабулою: маючи намір незаконно отримати розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради «Про поділ об`єкту нерухомого майна по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 надала до Київської районної адміністрації Одеської міської ради недійсний витяг №94999554 від 04 січня 2006 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно, за яким ОСОБА_5 належить 36/100 часток спільного часткового домоволодіння, та просив надати копію витягу з ЄРДР (а. с. 4).

У подальшому позивач ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси із скаргою на бездіяльність посадових осіб Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 19.12.2017р. у справі №520/15587/17 задоволено скаргу ОСОБА_1 та зобов`язано внести відомості про кримінальне правопорушення в ЄРДР (а. с. 5).

В позовній заяві позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 , зазначають, що у встановлений законом двомісячний строк, тобто до лютого 2018 року, рішення по справі не прийнято, жодної процесуальної дії за їх участі не проведено, осіб які скоїли кримінальне правопорушення до відповідальності не притягнуто, тому їх права на захист від скоєного кримінального правопорушення порушені бездіяльністю посадових осіб Київського ВП у м. Одесі, що завдає їм моральну шкоду, яка полягає у душевних переживаннях, які позивачі переносять у зв`язку з ігноруванням посадовими особами відділу поліції своїх обов`язків. Розмір спричиненої їм моральної шкоди позивачі визначили у 5 000 гривень (а. с. 2).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини, доведено наявність порушення їх нормальних життєвих зв`язків та, враховуючи ті зусилля, які вони доклали для з`ясування питання розгляду слідчими органами заяви ОСОБА_1 від 15.12.2017р., позивачі зазнали душевних страждань, у зв`язку з протиправною поведінкою працівників правоохоронних органів щодо них. Розмір моральної шкоди суд визначив у 3 000 гривень.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися неможливо, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною 1 статті 6 та статті 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь якого висунутого проти нього кримінального судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принципи "рівності вихідних умов", дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді, а також принцип обґрунтованості судового рішення.

Так у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п.58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п.36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п.30, від 27 вересня 2001 року).

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За змістом статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень ст. ст. 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачі були зобов`язані довести в судовому засіданні ті обставини, на які вони посилалися як на підставу своїх вимог, а саме, те, що протиправною бездіяльністю посадових осіб СВ Київського ВП їм завдано моральну шкоду в розмірі 5 000 грн., а відповідачі - ті обставини, на які вони посилалися як на заперечення проти позову, а саме, відсутність правових підстав для відшкодування шкоди.

У правовому висновку, висловленому Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16, в якій були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини, роз`яснено, що за відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті: така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі №521/10640/15-ц, провадження №61-1116св18 та від 21 лютого 2018 року у справі 522/22008/15-ц, провадження №61-3462св18 по спорам про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконний дій (бездіяльності) органів досудового розслідування та прокуратури також дійшли наступних висновків, а саме, за відсутності умов для застосування частини першої статті 1176 ЦК, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто на основі загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК).

У п. 5 постанови Пленуму «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року (з наступними змінами) Верховний Суд України роз`яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, для наявності зобов`язання по відшкодуванню шкоди відповідно до вимог статей 1174, 1176 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності відділі поліції, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою.

На обґрунтування своїх вимог позивачі надали копію ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 19.12.2017р. у справі №520/15587/17, якою задоволено скаргу ОСОБА_1 та зобов`язано внести відомості про кримінальне правопорушення в ЄРДР та розпочати досудове розслідування (а. с. 5), але судом не визнана протиправною бездіяльність посадових осіб відділу поліції.

Заперечуючи проти позову відповідач, Головне управління національної поліції в Одеській області, у відзиві на позов зазначав, що копією ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 19.12.2017р. у справі №520/15587/17 бездіяльність посадових осіб Київського ВП протиправною не визнавалась. Позивачем ОСОБА_6 подані численні заяви щодо внесення відомостей в ЄРДР та за його заявами, зокрема відкрито кримінальні провадження №0003846 від 18 вересня 2014 року, №0004695 від 04 листопада 2014 року, №0001306 від 21 березня 2015 року, №0007325 від 14 грудня 2015 року, №000122 від 12 січня 2016 року, №0002666 від 03 липня 2017 року. Вимоги позивачів є необґрунтованими, оскільки не доведено факт завдання позивачам моральної шкоди з боку посадових осіб Київського ВП в м. Одесі (а. с. 21-23).

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011р. (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми права, роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, застосовуючи практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, у тому числі вище приведених, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає в порушення вказаних принципів цивільного процесу позивачами не надано належних та достовірних доказів на підтвердження наявності складових цивільного правопорушення, а саме, порушення прав позивачів протиправною бездіяльністю службових осіб Київського ВП, безпосередній причинний зв`язок між протиправною дією та негативним наслідками та не доведено з яких міркувань вони виходили, визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 5 000 грн., що свідчить про необґрунтованість їх вимог про відшкодування моральної шкоди

Колегія суддів звертає увагу на те, що при дослідженні Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що тільки за період з 01 січня 2017 року по 20 лютого 2019 року Київським районним судом м. Одеси ухвалювалось більш ніж 40 рішень по справам за позовами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , поданими з аналогічних підстав, також Одеським апеляційним судом переглянути в апеляційному порядку численні рішення Київського районного суду м. Одеси за апеляційним скаргами ОСОБА_7 з аналогічних підстав, які залишені без задоволення, що підтверджується наявними у справі копіями судових рішень апеляційного суду.

За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони відповідного правовідношення.

Колегія суддів вважає, що в порушення положень статей 3 та 13 ЦК України позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , при зверненні до суду з даним позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок протиправної бездіяльності посадових осіб правоохоронних органів, діють недобросовісно та зловживають своїми процесуальними правами.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п.11 постанови №14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз`яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

За таких підстав, виконуючи повноваження апеляційного суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини, не доведено належним чином в судовому засіданні те, що посадовими особами Київського ВП в м. Одесі порушені їх права, чим їм завдана моральна шкода, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України їх право не підлягає захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, вимоги позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини, є незаконними, необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 263, 264, 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статей 1174, 1176 ч. 6 ЦК України, у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судовій збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Третя особа, Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, понесло і документально підтвердило витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 1 057, 20 грн. (а. с. 78), тому у зв`язку з задоволенням апеляційної скарги з позивачів присуджується судовий збір в сумі 1 057,20 грн. в рівних частках на користь третьої особи.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382-384, 389, 390 ЦПКУкраїни, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління державної казначейської служби України в Одеській області задовольнити, рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 липня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 , до Головного управління національної поліції в Одеській області, Київського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області, третя особа - Головне управління державної казначейської служби України в Одеській області, про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органів досудового розслідуваннявідмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ) в рівних частках судовий збір за розгляд апеляційної скарги на користь Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області () у розмірі 1 057,20 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 03 червня 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду : М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

П.М. Черевко