КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
===================================================================
Справа №359/7464/19 Головуючий у І інстанціїЧирка С.С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Голуб С.А.

суддів Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.

за участі секретаря Сакалоша Б.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 серпня 2019 року, постановлену під головуванням судді Чирки С.С., у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення,

в с т а н о в и в :

В серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення а саме, добросовісності набуття права власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29 листопада 2013 року.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 серпня 2019 року відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 .

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. Вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про те, що із заяви вбачається наявність спору про право та безпідставно відмовив у відкритті провадження.

Порушення судом норм матеріального права, на думку апелянта, полягає в тому, що відмова у відкритті провадження позбавила заявника можливості захистити власне право і довести суду про наявність підстав для встановленні факту, що має юридичне значення, а саме добросовісності набуття права власності на квартиру.

Порушення норм процесуального права, на думку апелянта, полягає в тому, що протокол автоматичного розподілу справи між суддями складено з порушенням положень ст. 33 ЦПК України, а саме відсутні відомості про час початку та закінчення автоматизованого розподілу, відомості про коефіцієнт її складності, імена (найменування) учасників справи; відсутні інформація про визначення списку суддів для участі (підстави, за яких судді не беруть участі) в автоматизованому розподілі. Це ставить під сумнів об`єктивність такого розподілу та визначення головуючого судді.

Також судом не наведено в ухвалі мотивів, з яких він виходив визначаючи, що у заявника існує спір про право. Суд послався на статті Цивільного процесуального кодексу, які ним не застосовувались при вирішенні питання про відмову у відкритті провадження у справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 вересня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі. Призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Гончаров М.С. підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній підстав та просив її задовольнити.

Заслухавши пояснення адвоката Гончарова М.С., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, відмовляючи у відкритті провадження в справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції виходив із того, що із заяви вбачається спір про право.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування вказаної ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Частиною 4 вказаної статті визначено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" № 5 від 31.03.1995, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Як вбачається зі змісту заяви, ОСОБА_1 посилався на те, що 29 листопада 2013 року між ним та ОСОБА_2 у приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу Мороз О.А., було посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Нотаріусом Мороз О.А. було встановлено, що квартира належала продавцю ОСОБА_2 на праві приватної власності, про що останнім було надано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 05 червня 2013 року. Право власності продавця на квартиру було зареєстроване у Реєстрі речових прав на нерухоме майно того ж дня за реєстраційним номером 8. Тобто заявник, як покупець, пересвідчився, що ОСОБА_2 має документально підтверджене право власності на квартиру, яка була предметом договору купівлі-продажу. Таким чином заявник вважає себе добросовісним набувачем квартири, але офіційно підтвердити такий свій статус може лише у випадку постановлення відповідного рішення судом за цією заявою.

Разом із тим в своїй заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, ОСОБА_1 взагалі не вказав з якою метою йому необхідно встановити даний факт. Разом із тим, це є обов`язковою умовою ст. 318 Цивільного процесуального кодексу України.

Для перевірки доводів апеляційної скарги щодо неправильності висновків суду про існування спору про право, необхідно звернутись крім норм Цивільного процесуального Кодексу також до норм Цивільного кодексу України.

Захисту прав власника присвячена глава 29 Цивільного Кодексу України. Саме в главі 29 міститься стаття 388, яка встановлює умови витребування майна у добросовісного набувача. В цій же статті дано визначення, хто може бути визнаний добросовісним набувачем.

Тобто добросовісність набувача визначається лише у випадках існування спору щодо захисту права власності на майно. З цього можна зробити висновок, що без існування спору про право відсутня потреба у визнанні покупця добросовісним набувачем.

Таким чином висновки суду першої інстанції щодо того, що добросовісність набувача визначається лише у спорах про право і не може бути встановлена в порядку окремого провадження є правильними.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення порядку авторозподілу справи і визначення головуючого у справі, то при автоматизованому розподілі справи між суддями відповідальною особою не було порушено вимоги Положення про автоматизовану систему документообігу суду, що затверджено Рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30.

Так, відповідно до розділу Х вказаного положення результатом роботи модулю автоматизованого розподілу є наступні протоколи: 1) для автоматизованого розподілу судових справ: а. протокол первісного автоматизованого розподілу судової справи; б. протокол додаткового автоматизованого визначення суддів в колегію; в. протокол передачі судової справи на розгляд палати, об`єднаної або Великої Палати Верховного Суду; г. протокол заміни судді в колегії або основного судді запасним; д. протокол повторного розподілу судової справи; е. протокол передачі судової справи раніше визначеному судді або колегії суддів; ж. протокол неможливості автоматизованого розподілу судової справи.

Всі протоколи автоматично створюються модулем автоматизованого розподілу та невідкладно публікуються на веб-порталі.

Протоколи покроково описують процес проведення автоматизованого розподілу судової справи (кримінального провадження) або визначення присяжних та містять такі загальні відомості: 1) назву протоколу, відповідно до пункту 1 цього Розділу; 2) номер судового провадження; 3) категорію (підкатегорію) судової справи та коефіцієнт її складності; 4) реквізити ЕД або ЕДПН (для судового рішення - веб-адресу в Єдиному державному реєстрі судових рішень), що став підставою здійснення автоматизованого розподілу (визначення), в тому числі прізвище, ім`я, по батькові та посада автора цього документу, як особи, що відповідає в суді за здійснення цього автоматизованого розподілу (визначення); 5) ім`я (найменування) учасників судової справи; 6) дата та час початку автоматизованого розподілу (визначення); 7) час закінчення автоматизованого розподілу (визначення); 8) тривалість автоматизованого розподілу (визначення); 9) час підписання протоколу електронним цифровим підписом модуля автоматизованого розподілу.

З протоколу роздруковується, підписується та додається до матеріалів судової справи витяг, що містить відповідні до типу протоколу відомості, зазначені в пункті 2, підпункті 3 пункту 5), підпункті 6) пункту 4, підпунктах 1)- 3) пункту 5, підпункті 7) пункту 6, підпункті 2) пункту 7, підпункті 1) пункту 8, підпунктах 3)-5) пункту 9, підпункті 5) пункту 10, підпункті 4) пункту 11 Розділу X цього Положення.

Таким чином, протокол автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 серпня 2019 року відповідає вищевказаним вимогам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 серпня 2019 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 17 жовтня 2019 року.

Судді-доповідач

Судді