справа № 489/6755/18
провадження №2/489/379/19
14 червня 2019 року м. Миколаїв
Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого судді Коваленка І.В.,
секретаря судового засідання Коденко К.В.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника третьої особи Запорожець Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві в пордяку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - виконавчий комітет Миколаївської міської ради, про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька та дозволу на оформлення виїзних документів на дитину
У жовтні 2018 року представник позивача ОСОБА_2 адвокат Абакумов С.М. звернувся до суду з позовом в якому просив надати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозвіл на виїзд до Португальської республіки, Сполученого Королівства Великої Британії та ОСОБА_5 , Ізраїлю та Королівства Іспанії без згоди батька до 01.01.2020 та дозволити позивачу без згоди батька ОСОБА_3 оформляти документи для виїзду або супроводу неповнолітнього - ОСОБА_4 до вказаних країн.
Як на підставу позовних вимог представником позивача вказано, що сторони мають спільного сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з позивачем у ОСОБА_6 . Відповідач надав свою згоду на постійне місце проживання сина за кордоном. На теперішній час позивач та її син ОСОБА_7 мають можливість та бажання здійснювати поїздки до інших країн для оздоровлення, загартування та відпочинку дитини, а також розширення світогляду дитини та духовного і інтелектуального її розвитку. Вирішити питання в досудовому порядку неможливе, так як невідоме місце перебування відповідача. Бажання позивача отримати дозвіл на вивезення дитини за кордон для навчання, відпочинку та лікування повністю узгоджуються з її правами та обов`язками відповідно до Сімейного кодексу України.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10.12.2018 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального провадження.
Ухвалою суду від 10.05.209 закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити надавши тимчасовий дозвіл на виїзд дитини за кордон з дати надрання рішенням законної сили і до 01.01.2020. як вказано в позовній заяві, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Представник третьої особи просила вирішити спір на розсуд суду.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.
Вислухавши присутніх учасників справи та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов наступного.
ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , та його батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .
Заявою від 27.02.2012, відповідач надав свою згоду на виїзд на постійне місце проживання до Португальської Республіки малолітнього сина ОСОБА_4 разом з його матір`ю ОСОБА_2 У зв`язку з цим надав свою згоду на залишення ОСОБА_4 на постійному проживанні за кордоном з його матір`ю.
Так, відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (далі - Конвенція про права дитини) першочергова увага в усіх діях щодо дітей має приділятися якнайкращому забезпеченню інтересів дітей, незалежно від того ким ці дії здійснюються.
Згідно з принципом 2 Декларації про права дитини від 20.11.1959 дитині повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови для фізичного, розумового, морального, духовного розвитку
Такого ж змісту обов`язки батьків щодо розвитку дитини та забезпечення її інтересів, передбачені статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства».
Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років має право на виїзд з України лише за згодою батьків і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.
Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету міністрів України від 27.01.1995 № 57 (далі Правила № 57).
За змістом частини другої статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.
Пунктом 4 Правил передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням в ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.
Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.
Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11.07.2017 (заява № 2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.
Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.
Зазначена правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі № 14-244цс18.
Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Багаторазове вивезення дитини за кордон без надання згоди батька чинним законодавством не передбачено.
За такого, ураховуючи встановлені обставини зокрема те, що дитина проживає з матір`ю (що підтверджується раніше надаю письмовою згодою відповідача, посвідченою нотаріусом), яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, урахувавши те, що дитина тривалий час проживає разом із матір`ю у ОСОБА_8 Британії, де і навчається, а мати має постійну роботу, житло і здатна забезпечити дитину усім необхідним, а також узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суд вважає, що дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір`ю до Сполученого королівства Велика Британія та ОСОБА_5 , із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дитини.
Щодо надання тимчасового дозволу на виїзд дитини до інших країн, суд не вбачає підстав для задоволення вимог в цій частині, так як представником позивача не доведено необхідності такого виїзду. Крім того, як встановлено судом, такий виїзд не пов`язаний із безпосереднім перетином дитиною державного кордону України.
Не підлягають задоволенню позовні вимоги і в частині надання позивачу дозволу без згоди батька (відповідача) на оформлення документів на тимчасовий виїзд дитини за кордон, оскільки чинним законодавством України таких обмежень для оформлення виїзних документів на дитину не встановлено, а відтак дана вимога є зайвою.
На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704,80 грн.
Керуючись статтями 12, 13, 259, 263- 265, 268, 280 ЦПК України, суд
Цивільний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - виконавчий комітет Миколаївської міської ради, про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька та дозволу на оформлення виїзних документів на дитину, задовольнити частково.
Надати дозвіл ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тимчасовий дозвіл на виїзд Сполученого королівства Велика Британія та ОСОБА_5 на строк з дати набрання законної сили цим рішенням до 01.01.2020 без згоди та супроводу батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 704,80 грн. ( сімсот чотири гривні 80 коп.).
У іншій частині позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга на заочне рішення позивачем може бути подана до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку відповідачем шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або через Ленінський районний суд міста Миколаєва протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Відомості про учасників справи:
позивач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;
представник позивача - ОСОБА_1 , адреса листування: АДРЕСА_2 .
відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .
третя особа - Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, юридична адреса: вул. Адміральська, 20 в м. Миколаєві.
Повний текст судового рішення складно 18.06.2019.
Суддя І.В.Коваленко