Провадження № 22-ц/4808/645/19
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В.
Суддя-доповідач Василишин
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.,

суддів: Матківського Р.Й., Максюти І.О.,

секретаря Капущак С.В.

за участю ОСОБА_1

адвоката Парфана Т.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 05 березня 2019 року в складі судді Шамотайла О.В., ухвалене у м. Івано-Франківськ, у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду державного майна України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фонду державного майна України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що наказом в.о. керівника апарату ФДМ України №851к від 20 листопада 2017 року його було звільнено з посади начальника відділу контролю за процесами розпорядження державним майном управління внутрівідомчого контролю Департаменту внутрішнього аудиту та контролю у зв`язку з незгодою на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов.

Зазначеним наказом була передбачена виплата вихідної допомоги в розмірі середньої місячної заробітної плати, грошової компенсації за невикористані календарні дні відпустки.

21 листопада 2017 року йому було частково виплачені кошти, однак розрахунку за 5 календарних днів основної відпустки не проведено. 18 грудня 2017 року з ним було проведено остаточний розрахунок.

Відповідач в порушення норм статей 116, 117 КЗпП України повного розрахунку в день звільнення з ним не провів, а тому ФДМ України зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за період з 21 листопада 2017 року по 18 грудня 2017 року в розмірі 8 735,40 грн, а також середній заробіток за період з 19 грудня 2017 року по день звернення з позовом до суду - 04 грудня 2018 року в розмірі 104 824,80 грн

У зв`язку з наведеним просив, стягнути з Фонду державного майна України на його користь 113 560,20 грн невиплаченої заробітної плати.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 05 березня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Фонду державного майна України на користь ОСОБА_1 8 678,60 грн середнього заробітку за час затримки в період з 21 листопада 2017 року по 18 грудня 2017 року.

Стягнуто з Фонду державного майна України на користь ОСОБА_1 1 000,00 грн понесених витрат по оплаті правової допомоги.

Стягнуто із Фонду державного майна України на користь держави 704,80 грн судового збору.

В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

В апеляційній скарзі на дане рішення в частині незадоволених позивних вимог ОСОБА_1 посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають істотне значення для справи.

Зазначає, що суд першої інстанції в порушення частини 5 статті 263 ЦПК України вирішив, що остаточний розрахунок з позивачем був проведений 18 грудня 2017 року, при цьому не з`ясував чи була проведена відповідачем індексація заробітної плати, яка була йому виплачена 18 грудня 2017 року.

Також суд не обґрунтував свою позицію в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення середнього заробітку за період з 19 грудня 2017 року по 04 грудня 2018 року.

Вказує, що суд, обмежуючи його у праві на отримання повної компенсації витрат за отриману правову допомогу, порушив частини 4-6 статті 137 ЦПК України і з власної ініціативи, без клопотання та аргументації відповідача зменшив суму компенсації витрат на правову допомогу.

У зв`язку з вищенаведеним, просить оскаржуване рішення суду змінити, абзац другий резолютивної частини рішення доповнити словами: 130 612,93 грн середнього заробітку за час затримки в період з 19 грудня 2017 року по 05 березня 2019 року. В абзаці третьому резолютивної частини рішення цифру «1 000 грн» замінити на цифру «12 000 грн». Абзац п`ятий резолютивної частини вилучити.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу та вказав, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, оскільки 18 грудня 2017 року позивачу виплачена компенсація за 5 календарних днів щорічної відпустки, тому відсутні підстави для стягнення коштів з Фонду. Крім того, розмір витрат на правову допомогу є завищеним з огляду на те, що справа не належить до категорії складних, а є по своїй суті справою незначної складності. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та його представник Парфан Т.Д. апеляційну скаргу підтримали з вищенаведених підстав.

Представник Фонду державного майна України в засідання апеляційного суду не з`явився, хоча про час та місце судового розгляду належним чином був повідомлений, а тому колегія суддів вважає за можливе слухати справу у його відсутності на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Вислухавши доповідача, пояснення апелянта та його представника, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Рішення суду першої інстанції оскаржується у частині незадоволених позовних вимог, тому у іншій частині оскаржуване рішення апеляційним судом не переглядаються.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи середній заробіток за час затримки при звільнені за період з 21 листопада 2017 року по 18 грудня 2017 року, суд першої інстанції виходив з того, що невиплата належних позивачу сум при звільнені відбулася із вини відповідача та була проведена 18 грудня 2017 року, тому по цю дату підлягають стягненню кошти відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 року.

Стягуючи витрати на правову допомогу в розмірі 1 000,00 грн, суд першої інстанції виходив із складності справи, її типовості, кількості судових засідань, що відбулися за участю адвоката, матеріальних затрат для підготовки та супроводження справи в суді.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Судом встановлено, що наказом Фонду державного майна України від 20 листопада 2017 року №851к «Про звільнення ОСОБА_1 » звільнено ОСОБА_1 , начальника відділу контролю за процесами розпорядження державним майном Управління внутрівідомчого контролю Департаменту внутрішнього аудиту та контролю, 20 листопада 2017 року у зв`язку із незгодою на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43, пункт 6 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу»). Зобов`язано виплатити вихідну допомогу у розмірі середньої місячної заробітної плати, а також грошову компенсацію за невикористані 3 календарні дні додаткової відпустки державного службовця за період роботи 03.02.2017-02.02.2018 та провести відрахування із заробітної плати ОСОБА_1 за 5 календарних днів щорічної основної відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого періоду 30.03.2017-20.11.2017 (а.с.5).

Наказом Фонду державного майна України №897к від 12 грудня 2017 року внесено зміни до наказу №851к «Про звільнення ОСОБА_1 » від 20 листопада 2017 року, виключивши з нього пункт 3. Зобов`язано виплатити ОСОБА_1 кошти відраховані із заробітної плати за 5 календарних днів щорічної основної відпустки (а.с. 6).

Судом встановлено, що 18 грудня 2017 року ОСОБА_1 виплачені кошти, які були відраховані із заробітної плати за 5 календарних днів щорічної основної відпустки, таким чином Фонд державного майна України провів остаточний розрахунок із ОСОБА_1 .

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівнику не були виплачені належні йому від підприємства суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а у разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Згідно з частиною першою статті 83 КЗпП України та частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Положеннями статей 4, 6 Закону України «Про відпустки» щорічна відпустка складається з основної відпустки, додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткової відпустки за особливий характер праці, інших додаткових відпусток, передбачених законодавством.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись з позовом до суду ОСОБА_1 просив стягнути середній заробіток за час затримки за період з 21 листопада 2017 року по 18 грудня 2017 року та з 19 грудня 2017 року по 04 грудня 2018 року.

Судом встановлено, що позивача було звільнено з роботи 20 листопада 2017 року, а остаточний розрахунок із ОСОБА_1 проведено 18 грудня 2017 року.

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку за період з 19 грудня 2017 року по 04 грудня 2018 року, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов правильних висновків про недоведеність вказаних позовних вимог, оскільки відповідачем 18 грудня 2018 року проведено остаточний розрахунок із ОСОБА_1 , а тому стягнення компенсації за період з 19 грудня 2017 року по 04 грудня 2018 року є безпідставним.

Доводи апеляційної скарги щодо невизначення відповідачем сум індексації зарплати, як підстави для стягнення середнього заробітку на день постановлення рішення суду, на увагу не заслуговують, оскільки не входили до обсягу позовних вимог ОСОБА_1 та не були предметом дослідження судом першої інстанції.

Суд першої інстанції зробив правильний висновок щодо витрат на правову допомогу, що розмір 12 000,0 грн є завищеним з огляду на складність спору, обсяг наданих послуг та період супроводження справи в суді. Про розмір витрат стороною позивача було заявлено в день винесення рішення і у судовому засіданні представник відповідача щодо задоволення позову заперечувала.

Таким чином, доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи. Інші доводи апеляційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи.

З урахуванням наведеного, оскаржене судове рішення в частині незадоволених позовних вимог є таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Підстави для скасування оскарженого судового рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 05 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 червня 2019 року.

Суддя-доповідач Л.В. Василишин

Судді: Р.Й. Матківський

І.О. Максюта