ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/373/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 310000000 Тептюк Є. П.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2019 року Черкаський апеляційний суд в складі:

суддів Вініченка Б.Б., Новікова О.М., Храпка В.Д.

за участю секретаря Матюхи В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 15 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, поділ майна та визнання права власності на 1/2 частину майна, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказувала, що 25 липня 2015 року між нею та ОСОБА_1 було укладено шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис №922 у відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси Черкаського міського управління юстиції Черкаської області. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01.11.2018 року даний шлюб було розірвано.

Вказує, що вони з відповідачем не можуть домовитись про порядок поділу їхнього нерухомого майна, яке було ними придбано за час спільного проживання однієї сім`єю, а саме садибного будинку загальною площею 105 кв.м., який знаходиться в Черкаському АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 .

На підставі викладеного, ОСОБА_2 просила суд визнати об`єктом спільної сумісної власності набуте за час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наступне майно: садибний будинок загальною площею 105 кв.м., який заходиться в Черкаському АДРЕСА_2 » АДРЕСА_3 580. В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину садибного будинку загальною площею 105 кв.м., який знаходиться в Черкаському АДРЕСА_2 № АДРЕСА_2 , загальною вартістю 450 000 грн.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 15 липня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

У порядку поділу майна подружжя припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на садовий будинок АДРЕСА_2 , загальною АДРЕСА_4 , на території садівничого товариства «Дніпро», право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 , номер запису про право власності: 23215164 від 01.11.2017 року, підстава: довідка, серія та номер: 6393о, видана 30.10.2017 року КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації»; довідка, серія та номер: 104, видана 12.09.2017 року головою правління с/т «Дніпро» ОСОБА_3 , технічний паспорт, серія та номер: б/н, що виданий 04.10.2017 року КП «Черкаське об`єднане бюро технічної інвентаризації».

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину садового будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 105,5 кв.м., що розташований АДРЕСА_5 . Червона АДРЕСА_4 , на території садівничого товариства «Дніпро».

Залишено, після поділу, у власності ОСОБА_1 1/2 частину садового будинку АДРЕСА_2 , загальною площею АДРЕСА_6 .м., що розташований в с АДРЕСА_4 , на території садівничого товариства «Дніпро».

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 2250 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що беручи до уваги, що конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу і в судовому засіданні встановлено і не заперечується сторонами, що спірне майно набуте в шлюбі, суд вважав за недоцільне задовольняти вимогу, щодо окремого визнання спірного будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вимоги позивача щодо розподілу спільного майна подружжя, яке складається з садового будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 105,5 кв. АДРЕСА_7 ., що АДРЕСА_8 . Червона АДРЕСА_4 , на території садівничого товариства «Дніпро» та визнання права власності за нею 1/2 частину даного будинку, суд визнав обґрунтованими.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, а тому просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В мотивування апеляційної скарги ОСОБА_1 вказував, що садовий будинок не був збудований подружжям (отже, праця подружжя не вкладалась), не був придбаний за договором купівлі-продажу (отже, гроші подружжя не вкладались).

Вказує, що в даному випадку, садовий будинок № НОМЕР_1 збудований попереднім власником у 1981-1984 роках, земельна ділянка під ним з кадастровим номером НОМЕР_2 :02:006:0342 була зареєстрована у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на праві власності за ОСОБА_1 раніше, ніж відбулась реєстрація права власності на садовий будинок. Вказував, що набув права власності на вказаний садовий будинок в порядку процедури, яка передбачала, що член садового товариства виходить із числа таких членів, уступаючи своє місце та садову ділянку з усім майном іншій особі, яка замість нього стає членом садового товариства. Набуття права власності відбулось не на підставі договору купівлі-продажу, а за спеціальною окремою процедурою. Вказує, що джерелом набуття спірного будинку були грошові кошти, що належали ОСОБА_4 (матір`ю відповідача) та були особисто передані нею попередньому власнику спірного будинку саме за права на такий будинок в загальній сумі 402 000 грн.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає даним вимогам закону.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою статті 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Пленум Верховного Суду України у пункті 23 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Колегія суддів, звертає увагу на те, що при зверненні до суду із даним позовом ОСОБА_2 не заявлялися вимоги про поділ земельної ділянки за кадастровим номером :02:006:0342, на якій розташований спірний садовий будинок.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечувалося сторонами у справі, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.07.2015 року по 01.11.2018 року.

Відповідно до рішення Червонослобідської сільської ради від 03.07.2017 року №28-19 «Про передачу земельної ділянки у власність» затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі; передано безкоштовно у власність ОСОБА_1 земельну ділянку № НОМЕР_1 , для індивідуального садівництва, площею 0,0524 га, в тому числі: багаторічні насадження 0,0524 га, в СТ «Дніпро», в адмінмежах села Червона Слобода.

Згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.11.2018 року садовий будинок, загальною площею 105,5 кв.м., що знаходиться в садівничому товаристві « АДРЕСА_2 , який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :02:006: НОМЕР_3 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , яке зареєстровано 01.11.2017 року.

Таким чином, колегією суддів встановлено, що садовий будинок був зареєстрований на праві власності за відповідачем в період перебування сторін у шлюбі.

Відповідно до розписки від 19 травня 2016 року, яка складена в присутності свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 зазначено, що ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_4 суму в розмірі 15 000 дол. США та 22 270 грн, що складає 402 000 грн за передачу прав учасника (члена) садівничого товариства «Дніпро» Черкаська область, с. Червона Слобода, в тому числі право користування земельною ділянкою № НОМЕР_1 у вказаному садовому товаристві разом з надвірними спорудами та майном, що знаходиться на вказаній земельній ділянці.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що набуття вказаного садового будинку відбулось не за договором купівлі-продажу чи дарування, а в порядку процедури при якій член садового товариства уступив йому своє місце та садову ділянку, висновків суду першої інстанції про набуття вказаного майна в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі жодним чином не спростовують, оскільки законом не передбачено набуття такого майна саме за зазначеними ОСОБА_1 правочинами або в будь-якому іншому порядку.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Даючи оцінку розписці від 19.05.2016 року, колегія суддів виходить з того, що відповідно до її змісту матір`ю відповідача ОСОБА_4 були передані кошти ОСОБА_7 за передачу права користування земельною ділянкою № НОМЕР_1 у СТ «Дніпро» разом з надвірними спорудами та майном, що знаходиться на вказаній земельній ділянці. Вказане свідчить лише про передачу останньою коштів за цей будинок, разом з тим не підтверджує, що вказані кошти були її особистими та що саме вона набула вказане майно, а тому оскільки тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, покладається на того з подружжя, який її спростовує, в даному випадку на відповідача, колегія суддів вважає, що відповідачем не доведено належність переданих коштів його матері.

З огляду на викладене спірний садибний будинок являється спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між сторонами, що правомірно зроблено судом першої інстанції з дотриманням норм матеріального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не свідчать про наявність підстав для скасування чи зміни рішення суду, апеляційний суд у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 15 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18 жовтня 2019 року.

Судді