Постанова

Іменем України

18 березня 2019 року

м. Київ

справа № 757/44565/15

провадження № 61-28645св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Омега банк», Публічне акціонерне товариство «Дельта банк», Публічне акціонерне товариство «Альфа-банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 30 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Оніщука М. І., Українець Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Омега банк» (далі - ПАТ «Омега банк»), Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» (далі - ПАТ «Дельта банк»), Публічного акціонерного товариства «Альфа-банк» (далі - ПАТ «Альфа-банк») про захист прав споживача у спосіб визнання недійсним договорів споживчого кредиту, відступлення прав вимоги та іпотеки, зняття заборони відчуження нерухомого майна, виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження іпотекою нерухомого майна.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що при укладанні оспорюваного кредитного договору банк не надав їй окремий письмовий документ із детальним розписом загальної вартості кредиту, де була б вказана повна орієнтовна вартість кредиту. Її не було попереджено, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором буде нести тільки вона. Укладений нею кредитний договір не містить інформації щодо реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, графік погашення суми заборгованості за кредитом не містить в повному об'ємі всіх платежів за договором та не відображає повної інформації щодо сплати сум за кожним платіжним періодом. За вказаних обставин вона не мала реальної змоги надати дійсну оцінку умовам спірного кредитного договору та наслідкам його укладання. Також, є несправедливими умови пунктів 1.3 та 6.1.2 кредитного договору, які надають право банку змінювати процентну ставку за кредитом внаслідок його волевиявлення. Умови пункту 3.11 кредитного договору передбачають отримання банком плати від неї за дію щодо перевірки документів згідно з цим договором, яку він здійснює на свою користь.

Враховуючи наведене, позивач просила визнати недійсним кредитний договір від 10 червня 2008 року № 2707/0608/71-030, укладений між нею та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»); визнати недійсним з моменту вчинення іпотечний договір від 10 червня 2008 року № 2707/0608/71-030-Z-1, укладений між нею та ВАТ «Сведбанк», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничем О. В. за реєстровим № 1688; визнати недійсним з моменту вчинення договір купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року, укладений між ВАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д. Г. та зареєстрований у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1333 щодо відступлення права вимоги за кредитними та іпотечними договорами в частині відступлення права вимоги за кредитним договором від 10 червня 2008 року № 2707/0608/71-030, та іпотечним договором від 10 червня 2008 року № 2707/0608/71-030-Z-1; визнати недійсним із моменту вчинення договір купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О. В. та зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 937 щодо відступлення права вимоги за кредитними та іпотечними договорами в частині відступлення права вимоги за кредитним договором від 10 червня 2008 року № 2707/0608/71-030 та іпотечним договором від 10 червня 2008 року № 2707/0608/71-030-Z-1; зняти заборону відчуження зазначеного в іпотечному договорі від 10 червня 2008 року № 2707/0608/71-030-Z-1 нерухомого майна, що зареєстрована в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1689, та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис, вчинений реєстратором, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О. В. 10 червня 2008 року 17:43:03, за реєстраційним номером 7365185 про заборону на об'єкт обтяження - квартиру, за адресою: АДРЕСА_1; виключити з Державного реєстру іпотек запис, вчинений реєстратором, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О. В. 23 липня 2012 12:53:16, за реєстраційним номером 7365047 про обтяження іпотекою об'єкта обтяження - квартири, за адресою: вул. Івана Кудрі, 39а, кв. 41, м. Київ; стягнути з відповідачів понесені судові витрати, пов'язані з проведенням експертизи 4 017,36 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 03 лютого 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним кредитний договір від 10 червня 2008 року № 2707/0608/71-030, укладений між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 Визнано недійсним із моменту вчинення іпотечний договір від 10 червня 2008 року № 2707/0608/71-030-2-1, укладений між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О. В. за реєстровим № 1688. Визнано недійсним із моменту вчинення договір купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року, укладений між ВАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д. Г. та зареєстрований у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1333 щодо відступлення права вимоги за кредитними та іпотечними договорами в частині відступлення права вимоги за кредитним договором від 10 червня 2008 року № 2707/0608/71-030, та іпотечним договором від 10 червня 2008 року № 2707/0608/71-030-Z-1, укладеними між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 Визнано недійсним із моменту вчинення договір купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О. В. та зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 937 щодо відступлення права вимоги за кредитними та іпотечними договорами в частині відступлення права вимоги за кредитним договором від 10 червня 2008 року № 2707/0608/71-030 та іпотечним договором від 10 червня 2008 року № 2707/0608/71-030-Z-1, укладеними між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 Знято заборону відчуження зазначеного в іпотечному договорі від 10 червня 2008 року № 2707/0608/71-030-Z-1 нерухомого майна, що зареєстроване в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1689, та виключено з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис, вчинений реєстратором: приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О. В. 10 червня 2008 року 17:43:03, за реєстраційним номером 7365185 про заборону на об'єкт обтяження - квартиру, за адресою: АДРЕСА_1. Виключено з Державного реєстру іпотек запис, вчинений реєстратором: приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О. В. 23 липня 2012 року 12:53:16, за реєстраційним номером 7365047 про обтяження іпотекою об'єкту обтяження - квартиру, за адресою: АДРЕСА_1. Стягнуто з ПАТ «Омега банк» на користь держави у відшукування судових витрат 974,40 грн. Стягнуто з ПАТ «Омега банк» на користь ОСОБА_4 у відшкодування витрат, пов'язаних із проведенням експертизи 4 017,36 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що при укладанні з ОСОБА_4 спірного кредитного договору ВАТ «Сведбанк» порушено вимоги частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та права позивача на отримання передбаченої частинами першою та другою статті 15 цього закону належної інформації. Наведення ВАТ «Сведбанк» у пункті 10.13 оспорюваного кредитного договору даних про те, що позичальник отримав від банку усю передбачену Правилами інформацію, замість її фактичного надання у доступній наочній формі, передбаченій пунктом 2.5 Правил, не може розглядатися судом як допустимий доказ реального надання позивачу такої інформації. Всупереч вимог пункту 6 частини першої статті 6 Закону «Про фінансові послуги», частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в оспорюваному кредитному договорі належним чином не було визначено ціну, обумовленої ним фінансової послуги. Згідно із висновком судового експерта Науково-дослідного центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності від 07 листопада 2016 року № 252/16 реальна процентна ставка на момент укладення кредитного договору від 10 червня 2008 року складає 13,92 % та є вищою від визначених договором процентів за користування кредитом, графік погашення не містить даних щодо сум сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань позичальника за кожним платіжним періодом, що не узгоджується з пунктом 3.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 30 серпня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що сторони під час укладення договору дійшли згоди щодо усіх істотних умов кредитного договору, в якому визначено суму кредиту, порядок його надання, розмір процентної ставки, порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, при цьому позивачем не доведено укладення кредитного договору на умовах, що обмежують її права, як споживача, та того, що він був укладений з використанням банком нечесної підприємницької практики.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У вересні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду міста Києва від 30 серпня 2017 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що споживач має право на отримання необхідної, доступної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Однак апеляційним судом не взято до уваги, що сукупність усіх зазначених ознак інформації може бути досягнена лише виконанням банком усіх вимог законодавства щодо змісту та форми її надання. Перед укладенням оспорюваного кредитного договору банк не надав їй, як споживачу фінансових послуг, в наочній письмовій формі достовірної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту. Висновок апеляційного суду про те, що ненадання банком споживачу інформації, зазначеної у частині другій статті 11 Закону України « Про захист прав споживачів» не передбачає такого наслідку, як визнання недійсним договору, спростовується змістом статті 19 зазначеного закону, якою передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Ухвалюючи оскаржуване рішення апеляційний суд обмежився лише посиланням на кредитний договір, як доказ, який за його висновком містить усі умови кредитування, водночас не навів жодної оцінки наявному у матеріалах справи висновку експерта, яким підтверджуються доводи позивача зазначені в позовній заяві. Вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційним судом скасовано помилково.

У травні 2018 року ПАТ «Альфа-банк» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просило касаційну скаргу відхилити, рішення апеляційного суду залишити без змін, посилаючись на те, що якщо в кредитному договорі визначено суму кредиту, порядок його надання, розмір процентної ставки, порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, саме по собі незазначення в договорі інших складових, якщо це не призвело до укладення договору, не тягне визнання договору недійсним.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ЦПК України (у редакції на час його ухвалення) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 10 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 2707/0608/71-030, за умовами якого банк зобов'язався надати ОСОБА_4 кредит у розмірі 140 000,00 доларів США строком з 10 червня 2008 року по 10 червня 2033 року для придбання квартири АДРЕСА_2, а ОСОБА_4 зобов'язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування ним у розмірі 11,9 % річних згідно з додатком №1 до цього договору.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 10 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 укладений іпотечний договір № 2707/0608/71-030-Z-1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О. В та зареєстрований у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1688. Відповідно до умов цього договору ОСОБА_4 передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_2.

25 травня 2012 року між ВАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д. Г. та зареєстрований у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1333, щодо відступлення права вимоги, у тому числі за вказаними кредитним та іпотечним договорами.

15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О. В. та зареєстрований у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 937, щодо відступлення права вимоги, у тому числі, за вищевказаними кредитним та іпотечним договорами.

Нормативно-правове обґрунтування

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції на час укладання кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Частиною першою статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної,

достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує

можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна

бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

При цьому, відповідно до частини другої статті 15 зазначеного закону інформація, передбачена частиною першою цієї статті, доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також у маркуванні чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів продукції або в окремих сферах обслуговування.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством ( частина четверта статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції на час укладання спірних договорів), яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У разі встановлення, що позичальнику не була надана повна та достовірна інформація про умови кредитування і сукупну вартість кредиту та визнання недійсними окремих умов про встановлення несправедливих платежів та комісій: за дії, які банк вчиняє на власну користь; які не є послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», при відсутності достатніх даних для визнання решти умов і договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 10.13 кредитного договору від 10 червня 2008 року підписанням цього договору позичальник підтверджує, що перед укладанням кредитного договору банк надав йому в письмовій формі всю інформацію щодо умов кредитування. Також при укладанні кредитного договору йому була надана вся необхідна інформація, передбачена Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, у повному обсязі.

На момент укладення кредитного договору, обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, зокрема надання позичальнику кредиту та виконання останньою умов договору протягом певного періоду часу.

В укладеному кредитному договорі, графіку погашення суми заборгованості за кредитом згідно з умовами кредитного договору, що є додатком до договору, визначені всі умови кредитування, зокрема, розмір наданого кредиту, строк, на який наданий кредит, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов'язки позикодавця і позичальника, відповідальність сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов'язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції на підставі наявних у матеріалах справи доказах, правильно виходив із того, що відсутні підстави для визнання недійсним укладеного між сторонами кредитного договору та інших договорів, які є похідними від нього, оскільки позивачем не доведено укладення кредитного договору на умовах, що обмежують її права, як споживача, та що він був укладений з використанням банком нечесної підприємницької діяльності.

Оскаржуване судове рішення містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Доводи касаційної скарги про те, що перед укладенням оспорюваного кредитного договору банк не надав їй, як споживачу фінансових послуг, в наочній письмовій формі достовірної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту не заслуговують на увагу, оскільки спростовується її підписом у кредитному договорі, в якому зазначено, що перед укладанням кредитного договору банк надав позичальнику в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування.

Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 30 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик