Справа №489/8019/18
Провадження №2/489/720/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
14 червня 2019 року м. Миколаїв
Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого судді Рум`янцевої Н.О.,
із секретарем судових засідань Середою А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням
Позивачі звернулися до суду з позовом про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 . Свої вимоги мотивували тим, що відповідач, хоча і зареєстрований за вказаною адресою, проте не проживає в вищезазначеній квартирі, особистих речей немає, кореспонденцію не отримує, комунальні платежі не сплачує. Зазначають, що вони є власниками квартири, відповідач колишній чоловік позивача. Позивачі хочуть вказану квартиру продати, однак реєстрація відповідача не дає можливості вчинити відчуження. Добровільно відповідач не намагається знятись з реєстрації.
Посилаючись на вищевикладене, позивачі просять суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .
Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.
Від позивачів надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності. На позовних вимогах наполягають, проти винесення заочного рішення не заперечують.
Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін,на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України.
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення.
Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.
Згідно договору купівлі-продажу від 23 липня 2003 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 продали, а ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 вказану квартиру купили.
Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12.08.2003 року Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 23.07.2003 року за ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 у розмірі 1/3 частки за кожним.
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 квітня 2007 року, спадкоємцем майна гр. ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка ОСОБА_1 , з урахуванням НОМЕР_2 частки майна, від якого відмовився ОСОБА_7 . Спадкове майно, на яке у вказаній частці видане це свідоцтво, складається з 1/3 частки в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2 , що зареєстровано у Миколаївському бюро технічної інвентаризації, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності від 25.06.2007 року.
Згідно відомостей МБТІ від 05.02.2019 року власниками квартири АДРЕСА_1 станом на 28.12.2007 рік є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 по 1/3 часток кожен, згідно договору купівлі-продажу посвідченого Машковою С.М., приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу 23 липня 2003 року за №3064, зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно МБТІ 12.08.2003 року, реєстраційний номер №1843630. ОСОБА_1 на 1/3 частку згідно свідоцтва про право власності на спадщину посвідченого Третьою миколаївською державною нотаріальною конторою 10 квітня 2007 року за №5-350, зареєстрованого в реєстрі права власності на нерухоме майно Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації 25.06.2007 року, реєстраційний номер 1843630.
Згідно рішення суду від 19.03.2013 року шлюб зареєстрований між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст. 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.
Відповідно до ч.2ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
За змістом ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні та розпорядженні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
У відповідності з ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16.
За таких обставин, оскільки відповідач не проживає в спірній квартирі, витрати на його утримання не несе, за комунальні послуги не сплачує, суд вважає, що факт реєстрації відповідача в будинку позивачів порушує їх права як власників, а тому вимога про визнання відповідача втративши права користування, підлягає задоволенню.
Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 769,00 грн.
Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 259, 263-265, 282 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_3 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 769 грн. 00 коп.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
У відповідності з п. 15.5 Розділу ХІІІ Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ленінський районний суд міста Миколаєва або в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Апеляційного суду Миколаївської області.
Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , РНКОПП НОМЕР_3 .
Позивач: ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , РНКОПП НОМЕР_4 .
Відповідач ОСОБА_3 , останнє відоме місце проживання адресою: АДРЕСА_4 .
Суддя Ленінського районного
суду міста Миколаєва Н.О. Рум`янцева
Повний текст судового рішення складено «14» червня 2019 року.