Справа № 146/785/19
Провадження № 22-ц/801/2097/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Скаковська І. В.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2019 рокуСправа № 146/785/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача: Оніщука В.В.,

суддів: Копаничук С.Г., Медвецького С.К.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 07 серпня 2019 року, ухвалене у складі судді Скаковської І.В., в залі суду,

встановив:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про повернення грошових коштів.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 31 травня 2018 року сторони домовились про купівлю-продаж житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 .

Того ж дня ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 800 доларів США, про що відповідач написала розписку, однак з травня 2018 року договір купівлі-продажу так і не укладено з незалежних від нього причин і кошти не повернуто.

На неодноразові звернення до відповідача щодо оформлення договору купівлі-продажу даного житлового будинку, остання пояснювала, що в даний час неможливо укласти договір купівлі-продажу, оскільки не оформленні документи на земельну ділянку. Повертати отримані грошові кошти ОСОБА_2 відмовляється, мотивуючи відмову тим, що завдаток не повертається, однак у зв`язку з тим, що договір не було укладено, то вказані грошові кошти є авансом, який підлягає поверненню.

Оскільки відповідач відмовляється повернути грошові кошти, тому з метою захисту своїх прав та інтересів, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь сплачений аванс в розмірі 21 496 грн. та стягнути витрати на правничу допомогу та по оплаті судового збору.

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 07 серпня 2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений аванс в розмірі 20 472 грн. та 768,40 грн. сплаченого судового збору.

В решті позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що основний договір між сторонами не був укладений, а отже отримані відповідачем грошові кошти слід вважати не завдатком, а авансом, який підлягає поверненню, при цьому було зменшено суму стягнення у зв`язку із зміною офіційного курсу гривні до іноземної валюти та відмовлено у стягненні витрат на правничу допомогу.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, вказуючи, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема судом не враховано, що сторони склали розписку з метою подальшого укладення договору купівлі-продажу і вказані грошові кошти передавались як завдаток, тому є помилковим висновок суду першої інстанції про те, що грошові кошти є авансом, відповідно просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційна скарга на підставі ст.369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 31 травня 2018 року сторони домовились про те, що ОСОБА_1 придбає у ОСОБА_2 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

На підтвердження вищезазначеного наміру ОСОБА_2 склала розписку про отримання від ОСОБА_1 800 доларів США (а.с. 6).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Частиною третьою статті 635 ЦК України визначено, що зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

З огляду на наведене, на відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання.

Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу.

Установивши, що договір купівлі-продажу будинку між сторонами укладено не було, а вони лише домовились укласти такий договір у майбутньому, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що грошові кошти, які позивач передав відповідачу, були передані саме як аванс за будинок, а тому ці кошти підлягають поверненню.

Доводи апеляційної скарги про те, що в розписці чітко зазначено, що вона взяла завдаток саме за хату, з метою оформлення всіх документів, які б дали змогу в подальшому укласти договір купівлі-продажу, а тому вказане свідчить про те, що сторони попередньо узгодили всі умови договору купівлі-продажу будинку, і тому вищезазначена розписка є завдатком і не підлягає поверненню, не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди із висновком суду першої інстанцій, власного тлумачення скаржником вимог чинного законодавства та характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Згідно вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 75 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1,2 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони.

Оскільки, обставини на які скаржник посилається в апеляційній скарзі нічим не підтвердженні, а тому не можуть впливати на правильність прийнятого рішення судом першої інстанції.

Окрім того, є безпідставними заперечення ОСОБА_2 на ухвалу Томашпільського районного суду Вінницької області від 25.06.2019 про призначення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до п. 1 ч. 4 статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.

Пунктом 1 ч. 6 статті 19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як видно із матеріалів справи ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про повернення коштів, ціна якого становить 21496 грн. та відповідно не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, вказана справа за ціною позову та предметом спору є малозначною.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

При вирішенні цієї справи, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 07 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ С.Г. Копаничук

/підпис/ С.К. Медвецький

Згідно із оригіналом:

Суддя-доповідач: В.В. Оніщук