Номер провадження: 22-ц/813/366/19
Номер справи місцевого суду: 2-2323/11
Головуючий у першій інстанції Кочко В.К
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.10.2019 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у справі за скаргою ОСОБА_1 (за участю заінтересованих осіб: Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Головних державних виконавця Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Мінюсту України Мазура Геннадія Івановича та Нещадима Івана ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ФФС») про визнання неправомірним рішення державного виконавця та скасування постанови державного виконавця, на ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області,постановлену під головуванням судді Кочко В.К. 18 травня 2018року у м. Овідіополь Одеської області,

встановила:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Овідіопольського районного суду із скаргою, в якій просив: визнати неправомірним рішення головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мазура Г.І. про покладення на нього обов`язку самостійного виконання рішення суду, а саме, сплатити заборгованість згідно виконавчого документу у строк до 7-ми днів з моменту винесення (отримання) постанови про відкриття виконавчого провадження та пов`язаного з невиконанням цього обов`язку примусового виконання рішення суду зі стягненням з нього виконавчого збору та витрат, пов`язаних з провадженням виконавчих дій; частково скасувати постанову від 25 травня 2012 р. за виконавчим провадженням № 33131378 головного державного виконавця Мазура Г.І., виключивши з неї пункти 2 та 3; визнати неправомірним рішення головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима І.С. про стягнення з нього виконавчого збору у розмірі - 12 750 942,68 грн.; скасувати постанову від 04 жовтня 2016 р. за виконавчим провадженням № 33131378 головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима І.С. про стягнення з нього виконавчого збору у розмірі 12 750 942,68 грн. (т. 2 а.с. 2-4).

Вимоги скарги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 березня 2012 р., в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 127 509 426,84 грн., було звернуто стягнення на належну скаржнику земельну ділянку площею 1,7 га., шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, визначеною суб`єктом оціночної діяльності на час продажу.

24 жовтня 2016 р. ОСОБА_1 було отримано копію постанови головного державного виконавця Нещадима І.С. від 04 жовтня 2016 р. про стягнення виконавчого збору у розмірі 12 750 942,68 грн. Після цього, з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень скаржник дізнався, що 25 травня 2012 р. постановою головного державного виконавця Мазура Г.І. було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 19 квітня 2012 р.

Вважає, що державний виконавець незаконно у постанові від 25 травня 2012 р. поклав на нього обов`язок самостійно виконати рішення суду, шляхом погрози стягнення виконавчого збору. Розмір виконавчого збору неправомірно розраховано зі всієї суми заборгованості, у той час як скаржник відповідає тільки в межах вартості предмета іпотеки.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 08 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за скаргою ОСОБА_1 (за участю заінтересованих осіб: Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Головних державних виконавця Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Мінюсту України Мазура Геннадія Івановича та Нещадима Івана ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ФФС») про визнання неправомірним рішення державного виконавця та часткове скасування постанови державного виконавця, на ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області,постановлену під головуванням судді Гандзій Д.М. 31 жовтня 2017року у м. Овідіополь Одеської області, - було задоволено частково.

Ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 31 жовтня 2017 року про відмову у задоволенні скарги - скасовано.

Скаргу ОСОБА_1 (за участю заінтересованих осіб: Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Головних державних виконавця Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Мінюсту України Мазура Геннадія Івановича та Нещадима Івана ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ФФС») про визнання неправомірним рішення державного виконавця та часткове скасування постанови державного виконавця, - задовольнено частково.

Визнано незаконною постанову ВП № 33131378 від 25 травня 2012 року «Про відкриття виконавчого провадження», винесену головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Мазуром Геннадієм Івановичем, в частині пунктів:

«2. Боржнику самостійно виконати рішення суду, а саме сплатити заборгованість згідно виконавчого документа у строку до семи днів з моменту винесення (отримання) постанови про відкриття виконавчого провадження.

3. У разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення, розпочати примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов`язаних з провадженням виконавчих дій».

В решті вимог скарги - відмовлено.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 травня 2018 року скаргу ОСОБА_1 було задоволено. Визнано неправомірним рішення головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Нещадима І.С. про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 12 750 942,68 гривень. Скасувано постанову від 04 жовтня 2016 року за виконавчим провадження №33131378 головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Нещадима І.С. про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 12 750 942,68 гривень (т. 3 а.с. 28-30).

В апеляційній скарзі Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції Українипросить ухвалу суду скасувати, та постановити нову, якою відмовити у задоволенні скарги, посилаючись на порушення судом норм процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що звернення стягнення на майно боржника не входить до переліку, визначеному ст.28 ЗУ Про виконавче провадження; виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених ЗУ Про виконавче провадження; якщо б у резолютивній частині рішення не було зазначено суму стягнення, тоді виконавчий збір стягувався відповідно від суми, отриманої від реалізації майна (т. 3 а.с. 34-35).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції Українипідлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 березня 2012 року, в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 127 509 426,84 грн., було звернуто стягнення на належну ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1,7 га., шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, визначеною суб`єктом оціночної діяльності на час продажу.

За заявою ПАТ АКБ Київ, 19 квітня 2012 року судом видано виконавчий лист.

24 жовтня 2016 року на адресу скаржника надійшла копія постанови від 04 жовтня 2016 року головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима І.С., якою прийнято рішення про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 12 750 942, 68 грн.

27 грудня 2017 року державним виконавцем, у відповідності до вимог п.15 ч.1 Закону України " Про виконавче провадження", прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що державним виконавцем були порушені вимоги ст.28 Закону України "Про виконавче провадження" в редакціїї, яка діяла на час відкриття виконавчого провадження, якою стягнення виконавчого збору на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів, взагалі не передбачено, при цьому порушено строк ухвалення постанови про стягнення виконавчого збору, яка ухвалена більше чим через 4 роки після відкриття провадження.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що скарга підлягає задоволенню у повному обсязі.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції Українипро те, що звернення стягнення на майно боржника не входить до переліку, визначеному ст.28 ЗУ Про виконавче провадження; виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених ЗУ Про виконавче провадження; якщо б у резолютивній частині рішення не було зазначено суму стягнення, тоді виконавчий збір стягувався відповідно від суми, отриманої від реалізації майна.

Так, як вже вказувалось вище, рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 березня 2012 року в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі - 127 509 426,84 грн. звернуто стягнення на належну ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1,7 га., шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, визначеною суб`єктом оціночної діяльності на час продажу.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною 1 статті 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Як встановлено частиною 1 статті 575 ЦК України, іпотека є окремим видом застави, а саме - заставою нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Заставодавцем, відповідно до частини 1 статті 583 ЦК України, може бути боржник або третя особа (майновий поручитель).

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Майновий поручитель особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи боржника (пункт 7 частини 1 статті 1 Закону України «Про іпотеку»).

Положеннями частини 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Укладаючи договір застави (іпотеки), заставодавець (іпотекодавець) бере на себе всі ризики, пов`язані з невиконанням зобов`язання боржником (у межах вартості предмета застави (іпотеки).

Отже, правова природа іпотеки полягає у забезпеченні можливості кредитора, у разі невиконання боржником зобов`язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення вимог за рахунок переданого в іпотеку нерухомого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

Відповідно до частини 1 статті 11 Закону України «Про іпотеку», майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Тобто, відповідальність майнового поручителя як іпотекодавця, який не є одночасно боржником в основному зобов`язанні, обмежується вартістю майна, переданого в іпотеку.

Матеріалами справи підтверджено, що 26 лютого 2010 року між ПАТ АКБ Київ та ТОВ ФФС був укладений Генеральний кредитний договір № 005/10, згідно з умовами якого позивач надав ТОВ ФФС кредит в розмірі 90 000 000,000 гривень для фінансування будівельно-монтажних робіт житлового комплексу, а ТОВ ФФС, у свою чергу, зобов`язалось повернути кредит до 30 серпня 2012 року.

З метою забезпечення виконання ТОВ ФФС зобов`язань за зазначеним Генеральним кредитним договором від 26 лютого 2010 року, між ПАТ АКБ Київ та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір, предметом якого є земельна ділянка під № 227/2 площею 1,70 га, кадастровий номер :02:003:0064, що розташована на території Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області масив № 11.

Таким чином, у вказаних правовідносинах ОСОБА_1 є майновим поручителем як іпотекодавцем, і не є одночасно боржником в основному зобов`язанні, у зв`язку із чим його відповідальність обмежується лише вартістю майна, переданого в іпотеку - земельної ділянки під № 227/2 площею 1,70 га, кадастровий номер :02:003:0064, що розташована на території Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області масив № 11.

Згідно постанови про закінчення виконавчого провадження від 27 грудня 2017 року з виконання виконавчого листа, виданого 19 квітня 2012 року Овідіопольським районним судом Одеської області вбачається, що від реалізації майна, належного боржнику - земельної ділянки площею 1,7 га., розташованої на території Прилиманської мільської ради Овідіопольського району Одеської області, отримані грошові кошти у сумі 2 093 363 грн., які розподілені державним виконавцем наступним чином: 1 883 801, 23 грн. перераховані стягувачу, 209 311, 24 грн. - стягнутий з боржника виконавчий збір, та 250, 53 грн. - витрати виконавчого провадження (т.2 а.с.207-209).

У зв`язку із викладеним колегія суддів доходить до висновку, що зобов`зання ОСОБА_1 перед ПАТ АКБ Київ за іпотечним договором, укладеним 26 лютого 2010 року, є виконаними з моменту реалізації іпотечного майна. Крім того, в ході реалізації вказаного майна з ОСОБА_1 був стягнутий виконавчий збір у сумі 209 311, 24 грн., розмір якого пропорційний вартості іпотечного майна.

Тому, необгрунтованим є вимоги головного державного виконавця Нещадима І.С. про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 12 750 942,68 грн., оскільки вказана сума вирахована державним виконавчем з основної суми боргу, і має бути стягнута з боржника - ТОВ ФФС.

Крім того, відповідно до ст.61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Таким чином, оскільки державним виконавцем, в межах виконання рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 березня 2012 року, вже був стягнутий з ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 209 311, 24 грн., тому повторне стягнення виконавчого збору, всупереч положенням ст.61 Конституції України, призведе до подвійного стягнення виконавчого збору за одне й те саме зобов`язання, що є неприпустимим.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд не вбачає порушень судом першої інстанції норм процесуального права та підстав для скасування оскаржуваної ухвали.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 367, 368, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складений 17 жовтня 2019 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе