КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/4246/2019 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Таргоній Д.О., Журби С.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2018 року

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

встановив:

у серпні 2018 року ТОВ «Євро-Реконструкція» звернулося до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач є власником нежитлового приміщення АДРЕСА_1.

З липня 2016 року відповідач не вносить плати за отриманні послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, внаслідок чого станом на 01 березня 2017 року утворилась заборгованість у розмірі 44048,26 грн.

Просило суд, стягнути з відповідача заборгованість по оплаті послуг з централізованого опалення станом на 01 березня 2017 року у розмірі 43499 грн. 58 коп., заборгованість по оплаті послуг з постачання гарячої води станом на 01 березня 2017 року у розмірі 548 грн. 68 коп., інфляційні втрати за період з липня 2016 року по травень 2018 року у розмірі 3793 грн. 89 коп., три відсотки річних за період з липня 2016 року по травень 2018 року у розмірі 974 грн. 07 коп. та витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2018 року позовні вимоги ТОВ «Євро-Реконструкція» задоволено в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що ним, у 2015 році було отримано лист від балансоутримувача будинку ДП «Укржитлосервіс» №456 від 17 вересня 2015 року, в якому зазначалось, що ТОВ «Євро-Реконструкція» визнано виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води у житлових будинках ДП «Укржитлосервіс» та зобов'язали його укласти строковий договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води із ТОВ «Євро-Реконструкція», у разі невиконання його попереджено про відключення від мережі.

Відповідно 01 вересня 2015 року між ним та ТОВ «Євро-Реконструкція» було укладено договір №460110/2юр про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води строком на один рік.

Відповідно до даного Договору виконавець зобов'язується надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води, споживач зобов'язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені Договором, які ним сумлінно виконувались, рахунки своєчасно оплачувались і на момент закінчення строку дії Договору станом на 01 вересня 2016 року заборгованість відсутня, що підтверджується розрахунком ціни позову, яким борг у розмірі 44048,26 грн. нараховано з 01 жовтня 2016 року по 30 квітня 2018 року, тобто після закінчення строку дії Договору.

Позивач у позовній заяві зазначає, що згідно до п.31, Договір укладено до 01 вересня 2016 року та він вважається щороку продовженим, якщо за місяць до закінчення строку дії, однією з сторін письмово не буде заявлено про його розірвання або необхідність перегляду.

Зазначає, що ним, споживачем за Договором №460110/2юр за півтора місяці до закінчення терміну дії Договору відповідно до п.31 Договору надано заяву до ТОВ «Євро-Реконструкція» від 14 липня 2016 року про припинення Договору у зв'язку із його закінченням, заперечень та пропозицій щодо переукладання існуючого або укладання нового договору від ТОВ «Євро-Реконструкція» до теперішнього часу не надходило.

Станом на 01 січня 2018 року боргів між ним, власником нежитлового приміщення №63,64 та балансоутримувачем ДП «Укржитлосервіс» за експлуатаційні послуги немає, що підтверджується листом від 26 грудня 2017 року №591 та по іншим договорам, враховуючи договір між ним та ТОВ «Євро-Реконструкція» за весь термін його дії до моменту закінчення строку і припинення надання послуги також немає.

Просив, скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2018 року.

На апеляційну скаргу ТОВ «Євро-Реконструкція» подало відзив, який обґрунтовувало тим, що відповіддю на звернення відповідача про розірвання договору від 03 серпня 2016 року №УНПН-1569 був вказаний порядок відключення від мереж централізованого опалення. Також було рекомендовано надати узгоджений проект реконструкції внутрішньо-будинкових мереж систем опалення зазначених нежитлових приміщень.

Відповідачу надавались відповіді в яких вказувалось, що у Товариства відсутні підстави для відключення приміщення за адресою: АДРЕСА_1 від мереж централізованого опалення з вказівкою на те, що договір може бути розірвано у випадку виконання вище вказаної процедури відключення, на що відповіді від ОСОБА_2 так і не отримано.

ТОВ «Євро-Реконструкція» не має жодного відношення до обслуговування внутрішньо будинкових мереж будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1, яке мав здійснювати балансоутримувач і саме до нього мав звертатись Відповідач з приводу поганого нагріву саме внутрішньо будинкових мереж для з'ясування зазначеного питання.

Всупереч будь-яким заборонам відключення окремого приміщення у житловому будинку, ОСОБА_2 запросив представників балансоутримувача та фактично обрізали прилади опалення у приміщеннях, які передбачені там бути за проектом будинку, про що надіслали ТОВ «Євро-Реконструкція» акт від 11 жовтня 2016 року про проведення робіт з демонтажу приладів опалення не надаючи при цьому жодних дозвільних документів на проведення зазначених робіт.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, стосовно того, що самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання.

Просило, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач є власником нежитлового приміщення АДРЕСА_1.

01 вересня 2015 року між позивачем та відповідачем, як власниками нежитлового приміщення АДРЕСА_1 укладено договір №460110/2юр про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Згідно розрахунку заборгованості за житлово-комунальні послуги у відповідача станом на 01 березня 2017 року виникла заборгованість по оплаті послуг з централізованого опалення у розмірі 43 499 грн. 58 коп., заборгованість по оплаті послуг з постачання гарячої води у розмірі 548 грн. 68 коп., інфляційні втрати за період з липня 2016 року по травень 2018 року у розмірі 3 793 грн. 89 коп., три відсотки річних за період з липня 2016 року по травень 2018 року у розмірі 974 грн. 07 коп.

Відповідач не виконує зобов'язання по оплаті послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, внаслідок чого станом на 01 травня 2017 року утворилася заборгованість у розмірі 30 769,61 грн.

Щодо твердження відповідача про проведення робіт по відключення від централізованого опалення та постачання гарячої води, суд виходив з наступного.

Процедура відключення від систем централізованого опалення, встановлена Порядком №4, містить в собі імперативні норми, тобто норми, що не допускають будь-яких відхилень від вичерпного переліку прав і обов'язків тих чи інших суб'єктів, зокрема, ним: - встановлена процедура відключення від мереж централізованого опалення цілого будинку (а не окремого приміщення), а саме, шляхом написання заяви про надання дозволу на відключення до Міжвідомчої комісії з розгляду питань відключення від мереж ЦО; - визначені суб'єкти звернення та суб'єкти, уповноважені давати дозволи на відключення від мереж централізованого опалення, яким є Міжвідомча комісія з розгляду питань відключення від мереж ЦО; - передбачені документи, які оформлюються при проведенні відключення від мереж централізованого опалення, а саме: протокол Комісії, яким оформлюється прийняте нею рішення, акт про відключення від систем централізованого опалення.

Згідно вимог п.2.1, п.п.2.2.1,2.2.2 п.2.2 Порядку, затвердженого наказом №4, споживач звертається в Комісію для отримання дозволу і саме Комісія приймає рішення щодо надання дозволу на відключення від мереж ЦО чи про відмову у його наданні.

При позитивному рішенні Комісії заявнику надається перелік організацій, до яких слід звернутися для отримання технічних умов для розробки проекту індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мереж ЦО і ГВП.

Отже, процедура відключення від мереж централізованого опалення не передбачає лише наявність технічної можливості у споживача, а має бути підтверджена також і шляхом отриманням у встановленому законом порядку відповідного дозволу та відповідної технічної документації.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження отримання відповідного дозволу та відповідної технічної документації щодо відключення від мереж централізованого опалення.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами законодавства з огляду на наступне.

За змістом ст.ст. 319,322 ЦК України, власність зобов'язує.

Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 66,67,162 ЖК України, за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.

Статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Згідно ст.ст.19,20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Споживач зобов'язаний зокрема: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Такі ж вимоги зазначені і в п.7 «Правил користування приміщеннями житлових будинків», затверджених постановою Кабінету Міністрів України №45 від 24.01.2006 року, згідно яких власник та наймач (орендар) квартири зобов'язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом; дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг, пожежної і газової безпеки, санітарних норм і правил.

Відповідно до положень ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Статтями 525,526 ЦК України встановлено, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк згідно з вказівками закону та договору.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України).

За змістом частини другої до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно аналізу практики застосування ст.625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, підраховуючи суми стягнень, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, суди повинні враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в певний період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур'єр».

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.

При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця.

Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Згідно вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Справа судом розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Д.О. Таргоній

С.О. Журба