Справа № 148/707/19
Провадження №2/148/440/19
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

(заочне)

15 жовтня 2019 року Тульчинський районний суд

Вінницької області

в складі головуючого судді Ковганича С.В.

при секретарі Мрочко Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тульчині за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування частини будинку від 12.03.2004.

В даному будинку з 04.10.2004 зареєстрована його колишня дружина ОСОБА_2 , а з 23.11.2012 - його дочка ОСОБА_4 Однак вони за даною адресою фактично не проживають, колишня дружина з 2010 року, а дочка - з 01.05.2018.

На даний час у нього склалося важке матеріальне становище і він має намір звернутися до органів соціального захисту населення для оформлення субсидії на оплату житлово-комунальних послуг. Реєстрація відповідачів в його будинку значно збільшує розмір оплати за певними видами комунальних платежів.

Він неодноразово звертався до відповідачів з проханням добровільно виписатися з належного йому будинку, так як вони фактично у ньому не проживають, а проживають в республіці Польща, але його прохання залишились поза увагою.

В зв`язку з даними обставинами він змушений звернутися до суду з даним позовом. Просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме, житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з них солідарно сплачений ним судовий збір.

В судове засідання позивач не з`явився, подав до суду заяву, згідно якої просить слухати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про день, час та місце розгляду справи через оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України, і не повідомили суд про причини своєї неявки, у встановлений судом строк відзив не подали.

В матеріалах справи наявні заяви від відповідачів, у яких вони просять розгляд справи здійснювати у їх відсутність, позов визнають (а.с. 36-38). Однак дані заяви суд до уваги не бере, оскільки вони не містять підписів відповідачів.

За таких обставин, суд ухвалив, розглянути справу заочно за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі даних і доказів, відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України.

Відповідно до ст. ст. 223, 247 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, так як це не суперечить вимогам закону, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до копії договору дарування частини будинку від 12.03.2004 серія ВВВ №723821 (а.с.6) та копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.04.2004 №3265185 (а.с.7), позивачу ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належало 23/50 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до наданої позивачем копії технічного паспорту на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , розмір частки власності позивача у даному будинку становить 1/1. Тобто позивач в даний час є повним власником вказаного житлового будинку.

Згідно копії домової книги для прописки громадян, які проживають у будинку АДРЕСА_1 .с .10-12 ) та копії карточки реєстрації (а.с.13) вбачається, що відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема, ОСОБА_3 - з 23.11.2012, а ОСОБА_2 - з 04.10.2004. Також даний факт підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої виконавчим комітетом Тульчинської міської ради від 08.04.2019 (а.с.14).

Відповідно до довідки голови квартального (вуличкового, будинкового) комітету Тульчинської міської ради Вінницької області від 08.04.2019 (а.с.15), за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які там не проживають, ОСОБА_2 з 2010 року, а ОСОБА_3 - з 01.05.2018.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 на протязі останніх дев`яти років, а відповідач ОСОБА_3 на протязі одного року в житловому будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не проживають.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

За змістом ст. 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 64 ЖК УРСР, до членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їхні діти та батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в п. 2 цієї статті перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати у займаному житловому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Водночас, ч. 4 ст. 3 СК України, передбачено, що сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

У пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст. 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 №2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз змісту вказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що положення ч.2 ст. 405 ЦК України поширюється і на тих членів сім`ї власника житла, які припинили з ним сімейні відносини.

Оскільки відповідачі були членами сім`ї позивача - власника будинку та на даний час припинили з ним сімейні відносини, тому застосуванню до правовідносин, що склались між сторонами ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР не підлягають, оскільки право членів сім`ї власника житлового приміщення на користування відповідним житлом та/або втрата такого права передбачена саме ст. 405 ЦК України, а захист права наймача або членів його сім`ї - ЖК УРСР. Тому, в даному випадку слід застосовувати норму ст.405 ЦК України.

У відповідності до ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зобов`язані зареєструвати місце свого проживання.

Згідно вимог ст. 7 названого Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі статей 12, 81 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки, під час розгляду справи не встановлено підстав для збереження жилого приміщення за відповідачами, суд вважає, що є підстави для визнання їх особами, що втратили право користування жилим приміщенням, так як вони тривалий час, понад один рік, у ньому не проживають.

Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги, що відповідачі добровільно не змінили реєстрацію місця свого проживання, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідачів підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1536,80 грн. ( а.с. 1).

На підставі викладеного, керуючись ст. 47 Конституції України, п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ст. ст. 15, 316, 317, 319, 321, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст. 65 ЖК УРСР, ст. 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст.4, 13, 76-81, 141, 263- 265, 280-282 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме, житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серія НОМЕР_1 , виданий 11.01.2016 Тульчинським РС УДМС України у Вінницькій області, останнє відоме місце реєстрації якої: АДРЕСА_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт ІD НОМЕР_2 , останнє відоме місце реєстрації якої: АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , судові витрати з оплати судового збору в розмірі 1536,80 грн. (одна тисяча п`ятсот тридцять шість гривень 80 копійок).

Заочне рішення може бути переглянуто Тульчинським районним судом Вінницької області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Вінницького апеляційного суду через Тульчинський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: