УХВАЛА

31 травня 2019 року

м. Київ

справа № 195/952/18

провадження № 61-10435ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Коротенка Є. В. розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Звєрєвої Вікторії Валеріївни на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Позов обґрунтовано тим, що 03 лютого 2011 року між її чоловіком ОСОБА_3 і ОСОБА_1 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Корнієнко Ю. В.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, після смерті якого відкрилася спадщина на усі права та обов`язки, що належали її чоловіку і не припинилися внаслідок його смерті.

ОСОБА_2 прийняла спадщину після смерті свого чоловіка шляхом подачі до державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, про що було внесено реєстраційний запис до Спадкового реєстру та відкрита спадкова справа. Отже, позивач є єдиним спадкоємцем прав та обов`язків ОСОБА_3 .

Позивач зазначає, що позичальник ОСОБА_1 ухиляється від спілкування з нею, тому вона звернулася до відповідача з письмовою вимогою повернути позичені кошти, що підтверджується копією листа-вимоги повернення позики та рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення.

Оскільки відповідач у добровільному порядку кошти не повертає, звернулась з вищевказаним позовом до суду.

На підставі вищевикладеного ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь грошовий борг в сумі 100 000 грн та штраф в сумі 10 000 грн за договором позики від 03 лютого 2011 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошовий борг в сумі 100 000 грн та штраф в сумі 10 000 грн за договором позики від 03 лютого 2011 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрованого в реєстрі за № 187.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач набула право вимоги за договором позики після померлого її чоловіка, який був позичальником. ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за договором позики належним чином не виконала і грошові кошти в обумовлений цим договором строк, відповідно до письмової вимоги не повернула, у зв`язку з цим наявні правові підстави для стягнення суми боргу.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції належним чином визначив фактичні та правові підстави позову, внаслідок чого вірно встановив, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню.

У травні 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Звєрєва В. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у даній справі становить 110 000 грн, яка станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн х 100 = 192 100 грн).

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. Верховний Суд таких випадків також не встановив.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону.

Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки представник ОСОБА_1 - адвокат Звєрєва В. В. подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом

1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Звєрєвої Вікторії Валеріївни на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, відмовити.

Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Коротенко