Постанова

Іменем України

18 березня 2019 року

м. Київ

справа № 296/12248/15-ц

провадження № 61-4300св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), БілоконьО. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, Житомирська міська рада,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6, приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Черпак Галина Антонівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира, у складі судді Драча Ю. І.,

від 21 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області, у складі колегії суддів: Трояновської Г. С., Шевчук А. М., Павицької Т. М.,

від 14 грудня 2017 року.

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, Житомирської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6, приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Черпак Г. А., про визнання договору довічного утримання недійсним, визнання права власності на квартиру у порядку спадкування за законом.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер його батько ОСОБА_8 У встановлений законом строк він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте отримати свідоцтво про право на спадщину за законом не зміг через відсутність оригіналу правовстановлюючого документу на спадкове майно. У подальшому він дізнався, що 03 травня 2009 року між ОСОБА_9 (дружиною батька), ОСОБА_8 та ОСОБА_10 було укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого остання отримала у власність квартиру АДРЕСА_1 та зобов'язалась довічно утримувати батька та його дружину. Зазначив, що сторони не мали права укладати зазначений договір від імені двох відчужувачів, оскільки спірна квартира не була об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Крім того вказував, що ОСОБА_11 на момент підписання договору не була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд визнати недійсним договір довічного утримання, укладений 03 травня 2009 року між ОСОБА_11, ОСОБА_8 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Черпак Г. А., зареєстрований у реєстрі за № 3526; визнати за ним у порядку спадкування за законом право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 21 вересня

2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав належні та допустимі докази на підтвердження того, що на момент укладення договору довічного утримання ОСОБА_9 перебувала у такому стані, який би впливав на її дії, та не усвідомлювала своїх дій. У встановленому законом порядку ОСОБА_11 недієздатною визнана не була. Матеріалами справи не підтверджено, що квартира належала подружжю ОСОБА_11 на праві спільної часткової власності, тому суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договору довічного утримання недійсним та визнання права власності за позивачем на спірну квартиру у порядку спадкування за законом.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 14 грудня 2017 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що ОСОБА_11 та ОСОБА_8 у спосіб, передбачений чинним законодавством, розпорядилися належною їм на праві спільної сумісної власності квартирою, уклавши спірний договір довічного утримання.Позивач не надав доказів на підтвердження того, що на момент укладення договору довічного утримання ОСОБА_11 була визнана недієздатною. Під час підписання спірного договору нотаріус роз'яснила сторонам наслідки вчинення такого договору, ОСОБА_11 та ОСОБА_8 його власноруч підписали, виявивши таким чином свою волю як співвласники майна. Позивач не заявляв клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи.

Короткий зміст касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої або апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не розглянув клопотання про проведення науково-правової експертизи. На час укладення спірного правочину квартира АДРЕСА_1 не була об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а була спільною частковою власністю подружжя, отже сторони цього договору не мали права укладати договір довічного утримання від імені двох відчужувачів. Судом не взято до уваги, що ОСОБА_11 страждала на важке онкологічне захворювання, приймала сильні знеболювальні препарати, а тому не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Клопотання про проведення судово-психіатричної експертизи було задоволено судом першої інстанції, але вона не була проведена.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 березня 2018 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.

23 квітня 2018 року справу передано судді-доповідачу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу ОСОБА_8 та ОСОБА_11 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 січня1982 року (т. 1, а. с. 22).

ОСОБА_11 на праві власності з 09 грудня 1981 року належала частина будинку АДРЕСА_3

Згодом будинок було знесено та ОСОБА_11, у складі сім'ї якої зазначено ОСОБА_8, 10 листопада 1985 року було видано ордер на вселення до квартири АДРЕСА_1

(т. 1, а. с. 175).

На підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1, виданого відділом приватизації державного житлового фонду м. Житомира 24 січня 2000 року квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_11 та ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності (т. 1, а. с. 27-28, 103-104).

03 травня 2009 року ОСОБА_9, ОСОБА_8 уклали із ОСОБА_5 договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Черпак Г. А. та зареєстрований у реєстрі за № 3526 (т. 1, а. с. 26).

Відповідно до умов зазначеного договору ОСОБА_9 та ОСОБА_8 передали ОСОБА_5 у власність у рівних частках кожний належну їм на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1, виданого відділом приватизації державного житлового фонду м. Житомира 24 січня 2000 року, квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_5 зобов'язалась, зокрема, довічно утримувати (доглядати) відчужувачів, забезпечувати їх необхідним одягом, взуттям, ліками.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_9, а ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_8.(т. 1, а. с. 73, 74).

ОСОБА_4 звернувся до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька

ОСОБА_8 на спадкове майно, яке складається із квартири АДРЕСА_1, проте 23 вересня

2015 року отримав відмову у видачі зазначеного свідоцтва у зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документа на вказану квартиру

(т. 1, а. с. 14).

Позиція Верховного Суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

У частині першій статті 747 ЦК України передбачено, що майно, що належить співвласникам на праві спільної сумісної власності, зокрема майно, що належить подружжю, може бути відчужене ними на підставі договору довічного утримання (догляду).

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Установивши, що передана за договором довічного утримання квартира була спільною власністю відчужувачів, які на свій розсуд розпорядилися належним їм майном, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що вимоги позивача про визнання договору довічного утримання недійсним є безпідставними, оскільки договір довічного утримання укладений з дотриманням вимог статей 747, 203 ЦК України.

Відповідно до положень статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою

статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що у момент укладення оспорюваного договору довічного утримання ОСОБА_11 не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати. Матеріали справи не містять клопотання позивача про призначення судово-психіатричної експертизи. Згідно журналу судового засідання від 29 вересня 2016 року питання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи ставилось судом першої інстанції на обговорення, проте представник позивача заявив про необхідність надання часу для визначення конкретних питань, які будуть поставлені на вирішення експертизи (т. 1, а. с. 254). У подальшому позивач та його представник не заявляли клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи.

Доводи касаційної скарги про те, що судом першої інстанції не розглянуто клопотання позивача про призначення судової науково-правової експертизи від 25 липня 2017 року не можуть бути взяті до уваги, оскільки судами були розглянуті клопотання позивача про призначення експертизи.

Позивач тричі заявляв клопотання аналогічного змісту про призначення судової науково-правової експертизи під час розгляду справи у суді першої інстанції (т. 1, а. с. 200, 238, т. 2, а. с. 61). Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 29 вересня 2016 року відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_4 про призначення судової науково-правової експертизи, оскільки поставлені представником позивача питання є правовими та вирішуються на підставі положень

ЦК України (т. 1, а. с. 255). Клопотання аналогічного змісту було подано позивачем під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції

(т. 2, а. с. 161). Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області

від 14 грудня 2017 року відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_4 - ОСОБА_12 про проведення судової науково-правової експертизи (т. 2, а. с. 166).

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржених судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 21 вересня

2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 14 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников
О. В. Білоконь
С. Ф. Хопта