ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 року

м.Суми

Справа №583/97/19

Номер провадження 22-ц/816/3657/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенко В. І.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 24 квітня 2019 року в складі судді Соколової Н.О., ухваленого у м. Охтирка, повне судове рішення складено 24 квітня 2019 року,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 , у січні 2019 року звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь основну суму боргу в гривневому еквіваленті, що становить 367 562 гривень та грошову суму в розмірі 294040 гривень 4 % за користування грошовими коштами взятими в борг протягом двадцяти місяців.

Свої вимоги мотивує тим, що 15.04.2017 року між ним та ОСОБА_2 була укладена угода позики грошових коштів в розмірі 13400 доларів США. За вказаною угодою позивач надав відповідачу грошові кошти, обумовлені угодою, а останній зобов`язався повернути зазначену суму боргу з урахуванням 4 % до 01.12.2017 року. Відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань та не повернув грошові кошти в сумі 13400 доларів США та відсотків за користування ними. Зазначає, що сума заборгованості за позикою станом на 26.12.2018 року в гривневому еквіваленті становить 367562 гривень, а по відсотках за користування кредитними коштами 294040 грн.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 24.04.2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором розписки 529289,28 грн, що складається з суми боргу 367562 грн та процентів в сумі 5296 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись неправильне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове про відмову в задоволенні позову, вирішити питання розподілу судових витрат.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що суд першої інстанції приймаючи рішення про стягнення з нього судового збору вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивачем не було заявлено вимог щодо відшкодування судового збору. Крім того, суд першої інстанції стягуючи з нього заборгованість за позикою неправильно визначив офіційний курс гривні на день стягнення, що призвело до помилкових розрахунків, зробив помилковий висновок про факт укладання ним договору позики саме з позивачем, а також зробив помилковий висновок щодо наявності у позивача оригіналу боргової розписки.

Сторони та третя особа в судове засідання не з`явилися, але належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що між позивачем та відповідачем фактично було укладено договір позики. Водночас, всупереч укладеного договору, відповідач не повернув суму позичених грошових коштів позивачу та не сплатив відсотки за користування позиченими коштами, чим порушив взяті на себе зобов`язання.

Як вбачається із цивільної справи, 15.04.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була укладена угода позики грошових коштів. Відповідно до вищевказаної угоди ОСОБА_1 надав відповідачу грошові кошти в сумі 13400 доларів США. Відповідач, взяв грошові кошти та зобов`язався їх повернути у строк до 01.12.2017 року, сплативши 4 % за користування грошовими коштами. Як встановлено матеріалами справи та не спростовується сторонами відповідач не повернув позивачу грошових коштів та відсотків за користування ними. На підтвердження укладання договору відповідачем були написані розписки, (оригінали яких містяться в матеріалах справи) з яких вбачається, що останній взяв грошові кошти та зобов`язався їх повернути. (а.с. 102, 103).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що наявність у позивача боргової розписки підтверджує укладення договору позики між сторонами та прийняття кожним із них відповідних зобов`язань, а також факт передачі грошової суми позичальнику та відкидає доводи викладені в апеляційній скарзі про відсутність оригіналів розписок, оскільки останні містяться в матеріалах цивільної справи.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України).

Згідно з ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Зобов`язання позичальника, а це сама позика й нараховані проценти за користування нею, так і проценти за прострочення виконання грошового зобов`язання, припиняються належним виконанням і з цього часу боржник є особою, яка повністю виконала свої боргові зобов`язання

При цьому колегія суддів відкидає доводи відповідача про те, що ним не укладався договір позики з позивачем з огляду на те, що особа, яка має боргову розписку, в якій немає даних про позикодавця, вважається позикодавцем при відсутності належних і допустимих доказів, визначених ч. 2 ст. 76 ЦПК України, що спростовують зміст боргового документу, або є докази неправомірного заволодіння такою розпискою особою, яка нею володіє (рішення правоохоронних органів тощо). Більш того, відповідачем не спростовується факт того, що вищевказана розписка виконана ним особисто, на ній відсутні будь які ознаки, які б давали підстави для висновку що її намагалися будь яким чином знищити, як помилкову чи таку, що містить неточності (вона не є пом`ятою, розірваною, не містить викреслень тощо).

Відповідач доказів неправомірності володіння розпискою позивачем суду не надав, тому останній є володільцем зобов`язання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що пояснення третьої особи ОСОБА_3 про те, що вказана боргова записка є помилковою і виписана на його ім`я, проте не знищена позивачем, не можуть бути прийняті до уваги в якості доказів, оскільки відповідно до ст. 76 ЦПК України пояснення учасників справи не є доказами. Водночас, інших доказів, що підтверджують вказані обставини відповідачем до суду надано не було. Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що наявність оригіналу боргової записки написаної особисто позичальником у позикодавця, свідчить про невиконання позичальником своїх зобов`язань. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь які докази, що свідчать про повернення відповідачем позики.

За правилами ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. (ст. 527 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 заборгованості за договором позики.

Водночас, колегія суддів не може погодитися з висновками місцевого суду стосовно суми заборгованості, яка була визначена судом у гривневому еквіваленті, про що просив позивач, оскільки розпискою чітко визначено родові ознаки грошових коштів, які відповідач повинен повернути та сплатити розмір процентів.

Як приведено вище, відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики і сплатити проценти у строк, у розмірі та в порядку, що передбачені договором. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

За умовами договору позики від 15.04.2017 року сторони погодили, що позику надано до 01.12.2017 року.

Виходячи з цього, на користь позивача підлягає стягнути отриману, але не повернуту суму грошових коштів - 13400 доларів США і суму процентів виходячи з розміру 4% в місяць, розміру визначеного розпискою, які підлягають нарахування до 01.12.2017р. - встановленого розпискою строку повернення позики.

Право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики (ВС/КЦС, справа № 390/1875/16-ц, 03.10.18р.). В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, колегія суддів, з огляду на те, що в договорі позики між сторонами визначено суму та родові ознаки позичених грошових коштів, строк їх повернення та розмір процентів за користування ними, приходить до висновку про те, що незважаючи за вимогу про стягнення позики та процентів за користування грошима в національній валюті, стягнення заборгованості потрібно здійснювати в іноземній валюті, в якій надавалась позика та на яку нараховувалися проценти, застосовуючи в силу ст. 11 ЦПК України принцип пропорційності у цивільному судочинстві, враховуючи завдання цивільного судочинства - захист порушеного права.

Із розписки вбачається, що предметом позики укладеної між сторонами є грошова сума виражена в іноземному еквіваленті, а саме доларах США. Так, позивач позичив у відповідача 13400 доларів США під 4 % в місяць.

Отже, поверненню підлягає саме 13400 доларів США, а розмір нарахованих процентів за період з 01.05.17 по 01.12.17 складає 4020 доларів США (13400 дол. США х 4% х7,5 міс.)

З викладеного вище, враховуючи те, що відповідачем не здійснювалася сплата вищевказаної заборгованості, вбачається, що з останнього належить стягнути заборгованість в розмірі суми позики 13400 дол. США та процентів в розмірі 4020 дол. США.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що заборгованість по відсотках за позикою повинна стягуватись по день визначений в розписці, а саме за період з 15.04.2017 по 01.12.2017, що становить 7,5 місяців.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової суми за позикою та 4 % за користування позиченими грошовими коштами в період з 15.04.2017 р. по 01.12.2017 р., разом з тим, судом помилково визначено грошовий еквівалент зобов`язання з іноземної валюти на національну.

Таким чином, колегія суддів визнає частково обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо невірного визначення суми заборгованості в національній валюті.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною першою ст. 141 ЦПК визначено, що судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, колегія суддів відхиляє доводи відповідача стосовно того, що суд першої інстанції розподіливши судові витрати вийшов поза межі позовних вимог, оскільки суд приймаючи рішення по справі повинен вирішити питання розподілу судових витрат. Водночас, вимога про розподіл судових витрат не є позовною вимогою, оскільки обов`язок суду здійснити розподіл судових витрат закріплений в нормах ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене, через неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, на підставі п.п. 1, 4 ч. 1 ч. 4 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення суми заборгованості за позикою та в частині розподілу судових витрат.

Так, після перегляду справи в апеляційній інстанції позов було задоволено і станом на час звернення до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 6620грн, притому, що розмір майнової вимоги для обрахування суми судового збору на час звернення до суду за курсом валют НБУ станом на 09.01.19 року дорівнювався 28,023 грн за 1 долар США і загальна сума заборгованості в грошовому еквіваленті в національній валюті складає 488160,66 грн(13400 +4020=17420 дол. США х 28,023 грн), що складає 73% від заявленої суми позову 661602 грн. За таких обставин на користь позивача підлягає стягненню в рахунок відшкодувати понесених витрат за сплату судового збору 4881,61 грн, а на користь відповідача через часткове задоволення апеляційної скарги 2144,88 грн - 27% від суми сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 24 квітня 2019 року в частині визначення розміру заборгованості та розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 15.04.2017 року в сумі 17420 доларів США, в т.ч. заборгованість по позиці у розмірі 13400 доларів США та процентах - в сумі 4020 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати по сплаті судового збору в суді першої інстанції в сумі 4881,61 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені ним витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2144,88 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 червня 2019 року

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко