КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2019 року місто Київ.

Справа 754/1296/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/4456/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів Іванченка М.М., Рубан С.М.,

секретар судового засідання Гордійчук Ж.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07 грудня 2018 року .( у складі судді Лісовської О.В., повний текст судового рішення складено 19 грудня 2018)

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1, третя особа: Територіальний сервісний центр № 8044 РСЦ МВС України в м. Київ, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними.Позовні вимоги мотивував тим, що 09.07.2016 року ОСОБА_2 набув право власності на транспортний засіб Шевролет Авео, 2011 року випуску, д/н НОМЕР_4; 15.11.2016 року позивач набув право власності на транспортний засіб Хундай Елантра, 2010 року випуску, д/н НОМЕР_5; 27.12.2016 року позивач набув право власності на транспортний засіб Шевролет Авео, 2011 року випуску, д/н НОМЕР_6. Маючи намір здавати вказані автомобілі в оренду, за усною домовленістю позивач передав вказані автомобілі ОСОБА_3, який здійснював підприємницьку діяльність по прокату автомобілів. Оскільки позивач не перебував постійно у м. Києві, а відповідач ОСОБА_3 здійснював діяльність по прокату автомобілів у м. Києві, останній запропонував позивачу видати на його ім'я довіреність, зважаючи на те, що це буде підставою для укладення договорів, представлення його інтересів на законних підставах. Погодившись, позивач видав такі довіреності на ім'я відповідача на розпорядження вказаними транспортними засобами. У січні 2017 року позивачу стало відомо про те, що транспортні засоби, на які були видані довіреності, відчужені ОСОБА_3 без його згоди третім особам, при цьому грошові кошти від продажу автомобілів передано не було. 16.01.2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Деснянського управління поліції із заявою про вчинення злочину з викладених вище підстав. Згодом позивачу стало відомо, що відповідач ОСОБА_3 27.12.2016 року на підставі договору купівлі-продажу автомобіля від 27.12.2016 року здійснив відчуження автомобіля Шевролет Авео, 2011 року випуску, д/н НОМЕР_4 на користь ОСОБА_1 за 48950, 00 грн. Крім того, 30.12.2016 року відповідач ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 30.12.2016 року здійснив відчуження транспортного засобу Хундай Елантра, 2010 року випуску, д/н НОМЕР_5 на користь ОСОБА_1 за 49850, 00 грн. Також 04.01.2017 року відповідач ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 04.01.2017 року здійснив відчуження транспортного засобу Шевролет Авео , 2011 року випуску, д/н НОМЕР_6 на користь ОСОБА_1 за 49850, 00 грн. Як стало відомо позивачу, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є подружжям. Враховуючи те, що відчуження транспортних засобів відбулося всупереч волі власника ОСОБА_2, грошові кошти за продаж автомобілів ним не отримані, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу 8044/2016/262935 транспортного засобу від 27.12.2016 року щодо відчуження транспортного засобу Шевролет Авео, 2011 року випуску, чорного кольору, укладеного між ОСОБА_2 в особі ОСОБА_3 та ОСОБА_1;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу 8044/2016/272474 транспортного засобу від 30.12.2016 року щодо відчуження транспортного засобу Хундай Елантра, 2010 року випуску, сірого кольору, укладеного між ОСОБА_2 в особі ОСОБА_3 та ОСОБА_1;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу 8044/2017/276212 транспортного засобу від 04.01.2017 року щодо відчуження транспортного засобу Шевролет Авео, 2011 року випуску, сірого кольору, укладеного між ОСОБА_2 в особі ОСОБА_3 та ОСОБА_1;

- скасувати державну реєстрацію щодо транспортного засобу Шевролет Аве, 2011 року випуску; транспортного засобу Хундай Елантра, 2010 року випуску; транспортного засобу Шевролет Авео, 2011 року випуску, за ОСОБА_1

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 07 грудня 2018 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 третя особа: Територіальний сервісний центр № 8044 РСЦ МВС України в м. Київ, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними задоволено частково.

Визнано недійсним Договір купівлі-продажу транспортного засобу від 27.12.2016 року № 8044/2016/262935, укладений між ОСОБА_2 в особі ОСОБА_3, та ОСОБА_1, про відчуження транспортного засобу Chevrolet Aveo, номер кузова НОМЕР_2, 2011 року випуску, чорного кольору.

Скасовано державну реєстрацію транспортного засобу Chevrolet Aveo, номер кузова НОМЕР_2, 2011 року випуску, чорного кольору, за ОСОБА_1.

У частині позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу транспортних засобів від 30.12.2016 року та від 04.01.2017 року та скасування державної реєстрації транспортних засобів за цими договорами - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, 26 січня 2019 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просила рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07 грудня 2018 року в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу від 27.12.2016 року № 8044/2016/262935, укладеного між ОСОБА_2 в особі ОСОБА_3, та ОСОБА_1, про відчуження транспортного засобу Chevrolet Aveo, номер кузова НОМЕР_2, 2011 року випуску, чорного кольору та скасування його державної реєстрації, скасувати повністю, ухвалити нове рішення яким у задоволенні позову у цій частині відмовити.

З рішенням суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 відповідач не погоджується, оскільки воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказувала, що в посвідченій приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 довіреності щодо розпорядження транспортним засобом - автомобілем марки Шевролет Авео, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 визначено індивідуальні характеристики цього автомобілю, як то - тип, модель, рік виготовлення, колір, робочий об'єм двигуна, VIN - код.

Між тим, нотаріусом при написанні довіреності було припущено описку в написанні номеру свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (механічно замінені місцями дві цифри 5 і 6), яким підтверджено факт права власності позивача на зазначений автомобіль.

При посвідченні довіреності на право розпорядження автомобілем нотаріус впевнився в наявності у довірителя права власності на транспортний засіб, та при оформленні договору купівлі-продажу автомобіля і подальшої його реєстрації Територіальним сервісним центром № 8044РСЦ МВС України в м. Києві, відповідними службовими особами центру також достовірно встановлено, що саме на цей автомобіль надано розпорядження його власником ОСОБА_2 на продаж.

А відтак, висновок суду про те, що позивачем надавалась довіреність на розпорядження відповідачем ОСОБА_3 іншим автомобілем, із свідоцтвом про реєстрацію НОМЕР_7, є хибним і спростовується відповідністю всіх ідентифікаційних даних автомобіля, яким позивачем надано право розпоряджатися.

Зазначеною довіреністю позивачем надано право ОСОБА_3 також отримувати в органах реєстрації свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, та відповідач при втраті наявного в нього свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_8 мав на законних умовах отримати новий бланк свідоцтва про реєстрацію автомобілю «Chevrolet Аveо», кузов НОМЕР_9, 2011 року випуску, що не позбавило права повіреній особі ОСОБА_3 на підставі зазначеної довіреності продати цей автомобіль.

Посилалась на те, що позивач у справі є повнолітньою дієздатною особою, якийнотаріусом при наданні перелічених довіреностей на право розпоряджатися, продати, обміняти, керувати, управляти переліченими транспортними засобами був повідомлений та обізнаний про наслідки надання таких довіреностей.

Наслідки, які наступили після виконання наданої повіреному довіреності, зокрема, повернення отриманих від продажу автомобілю його власнику грошових коштів, жодним чином не можуть впливати на недійсність дій, які були вчинені ОСОБА_3 на виконання довіреностіОСОБА_2

Після надання довіреності позивач її не скасував у встановленому законом порядку, вимогу про повернення автомобіля у період дії довіреності не висовував, про припинення дії довіреності ОСОБА_3 не повідомляв.

Крім того, волевиявлення позивача на момент уповноваження відповідача довіреністю, якою було передбачено право продажу спірного автомобіля за ціною та на умовах на власний розсуд уповноваженого, було вільним та відповідало його внутрішній волі, що є однією із вимог, додержання якої є необхідною для чинності правочину, відповідно до положень статей 203, 215 ЦК України.

Судом 1 інстанції не зазначено, з яких підстав суд прийшов до висновку, що вчинений відповідачами правочин щодо купівлі-продажу спірного автомобілю необхідно визнати недійсним, суд в порушення норм матеріального права неправильно застосував матеріальний закон, на підставі якого може бути визнаний недійсним правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною.

Між тим, вчиняючи правочин по продажу автомобілю, предметом якого є спірний автомобіль, відповідач діяв в межах чинного законодавства і з урахуванням повноважень, наданих позивачем на підставі довіреності.

При цьому, чинним законодавством не заборонено вчиняти правочини щодо відчуження майна між дієздатними особами, які перебувають у родинних відносинах.

Крім того, суд вийшов за межі заявлених позовних вимог щодо оцінки дій службових осіб Територіального сервісного центру № 8044 РСЦ МВС України в м. Києві, визнавши їх дії по оформленню договору купівлі-продажу спірного автомобілю протиправними, оскільки вони були здійснені із перевищенням повноважень, визначених в довіреності від 24.12.2016 року.

Судом також порушені при розгляді справи і норми процесуального права.

Так, статтею 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Однак суд не прийняв до уваги пояснення представника відповідача та його доводи про те, що судом необгрунтовано прийняті докази позивача, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Зокрема, всі копії документів, долучені представником позивача ОСОБА_7 до позовної заяви, та які були предметом розгляду в суді, одержані останнім з порушенням порядку встановленого законом, оскільки копії документів є таємницею слідства кримінального провадження № 0000629, досудове розслідування в якому на момент постановлення судового рішення ще не було закінчено.

При цьому суд в своєму рішенні встановив ті обставини, що 16.01.2017 року позивач звернувся до Деснянського управління поліції ГУНП у м. Києві з заявою про вчинення злочину відповідачами відносно нього, за якою було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.01.2017 року, та на момент постановлення судового рішення досудове розслідування у даному кримінальному провадженні триває.

Зважаючи на те, що обставини справи встановлені судом неповно, але допущено помилку в застосуванні норм матеріального права, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволення позову ОСОБА_2

Відзив на апеляційну скаргу до суду не подавався.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача доводи скарги підтримав. Представник позивача поти задоволення скарги заперечувала.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 09.07.2016 року позивач ОСОБА_2 набув право власності на транспортний засіб Шевролет Авео, 2011 року випуску, д/н НОМЕР_4; 15.11.2016 року позивач набув право власності на транспортний засіб Хундай Елантра, 2010 року випуску, д/н НОМЕР_5; 27.12.2016 року позивач набув право власності на транспортний засіб Шевролет Авео, 2011 року випуску, д/н НОМЕР_6.

24.12.2016 року позивачем ОСОБА_2 була видана довіреність, якою він уповноважив ОСОБА_3 розпоряджатися, продати, обміняти, керувати, управляти, транспортувати належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_7 автомобілем марки Шевролет Авео, 2011 року випуску, д/н НОМЕР_10 (а.с.20-21).

27.12.2016 року між ОСОБА_2 в особі його представника ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений Договір купівлі-продажу 8044/2016/262935 транспортного засобу Шевролет Авео, 2011 року випуску, д/н НОМЕР_10 (свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_8). Вартість транспортного засобу, згідно із п. 3 Договору, становить 48950, 00 грн. (а.с.18-19).

На підставі укладеного між сторонами Договору ОСОБА_1 була подана заява № 110344709 від 27.12.2016 року до Територіального сервісного центру 8044 про перереєстрацію транспортного засобу (а.с.14-15).

Крім того, 03.01.2017 року позивачем ОСОБА_2 була видана довіреність, якою він уповноважив ОСОБА_3 розпоряджатися, продати, обміняти, керувати, управляти, транспортувати належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_11 автомобілем марки Шевролет Авео, 2011 року випуску, д/н НОМЕР_6 (а.с.28-29).

04.01.2017 року між ОСОБА_2 в особі його представника ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений Договір купівлі-продажу 8044/2017/276212 транспортного засобу Шевролет Авео, 2011 року випуску, д/н НОМЕР_6 (свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_11). Вартість транспортного засобу, згідно із п. 3 Договору, становить 49850, 00 грн. (а.с.24-25).

На підставі укладеного між сторонами Договору ОСОБА_1 була подана заява № 110830847 від 04.01.2017 року до Територіального сервісного центру 8044 про перереєстрацію транспортного засобу (а.с.27-28).

Також 24.12.2016 року позивачем ОСОБА_2 була видана довіреність, якою він уповноважив ОСОБА_3 розпоряджатися, продати, обміняти, керувати, управляти, транспортувати належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_12 автомобілем марки Хундай Елантра, 2010 року випуску, д/н НОМЕР_13 (а.с.36-37).

30.12.2016 року між ОСОБА_2 в особі його представника ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений Договір купівлі-продажу 8044/2016/272474 транспортного засобу Хундай Елантра, 2010 року випуску, д/н НОМЕР_13 (свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_12). Вартість транспортного засобу, згідно із п. 3 Договору, становить 49850, 00 грн. (а.с.34-35).

На підставі укладеного між сторонами Договору ОСОБА_1 була подана заява № 110676020 від 30.12.2016 року до Територіального сервісного центру 8044 про перереєстрацію транспортного засобу (а.с.30-31).

16.01.2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві з заявою про вчинення злочину відповідачами відносно нього, за якою було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.01.2017 року, що підтверджується відповідним витягом (а.с.38).

Як встановлено при розгляді справи, на момент постановлення судового рішення досудове розслідування у даному кримінальному провадженні триває.

У своїх позовних вимогах ОСОБА_2 просить визнати недійсними укладені відповідачами договори купівлі-продажу транспортних засобів з тих підстав, що відчуження автомобілів відбулося всупереч його волі, без його згоди, він не отримав грошові кошти за продаж автомобілів, будь-які умови продажу автомобілів з ним відповідач ОСОБА_3 не узгодив. Крім того, правочини було укладено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, оскільки відповідачі є подружжям.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду з захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним; та інші.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьої, п"ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов"язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов"язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину... Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідків окремих видів недійсних правочинів.

У силу статті 237, частини третьої статті 238 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Згідно із частиною першою статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.

Відповідно до положень статей 1003, 1004 та 1006 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності чітко визначаються юридичні дії, які належить вчинити повіреному, що є його обов'язком. Також до обов'язків повіреного відноситься: повідомлення довірителя на його вимогу всіх відомостей про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання повірений зобов'язаний негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

За змістом зазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є:

1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди;

2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками;

3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень.

Верховний Суд України у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначив, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач посилається на ту обставину, що продаж транспортних засобів був здійснений без його згоди, а кошти від відчуження майна він не отримував.

Але судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 добровільно видав довіреності на ім'я ОСОБА_3 від 24.12.2016 року та від 03.01.2017 року, якими уповноважив останнього розпоряджатися, продати, обміняти, керувати, управляти, транспортувати транспортними засобами Шевролет Авео та Хундай Елантра.

Відповідно до умов довіреностей позивач уповноважив відповідача ОСОБА_3 для виконання вказаних у довіреностях повноважень представляти його інтереси з питань державної реєстрації, перереєстрації, оформлення транспортного засобу в територіальних органах з надання сервісних послуг МВС України, одержувати необхідні довідки та документи, подавати заяви від його імені, здавати державні номери, отримувати транзитні номери, номери для тимчасових поїздок, зняти/поставити транспортний засіб у випадку його втрати, а також отримати тимчасовий реєстраційний талон для подальшого користування цим автомобілем, укладати та підписувати всі дозволені діючим законодавством договори цивільно-правового характеру, договори купівлі-продажу, пов'язані з виконанням повноважень за цією довіреністю, на умовах та за їх розсудом, у тому числі договори купівлі-продажу, оренди, договори страхування, отримувати у зв'язку з цим належні йому грошові кошти, у тому числі страхові відшкодування, незалежно від кого вони будуть надходити/виплачуватися, бути його представником на станції техобслуговування з питань ремонту цього транспортного засобу, заміни агрегатів, бути його представником в сервісних центрах МВС, в податкових органах, в органах нотаріату, в тому числі з питань сплати зборів та податків, розписуватись за нього, а також виконувати всі інші дії в межах та обсязі, передбачених чинним законодавством України для такого роду повноважень.

Таким чином, видаючи довіреність на ім'я відповідача з таким обсягом повноважень позивач мав усвідомлювати, що наділив ОСОБА_3 правом продажу автомобілів будь-якій особі і на умовах, визначених повіреним на власний розсуд. Вказані довіреності позивачем не оспорювалися, не скасовувалися та не визнавалися у встановленому законом порядку недійсними.

Відповідач ОСОБА_3, діючи у межах повноважень, наданих йому вказаними вище довіреностями, вчинив правочини щодо продажу спірних автомобілів ОСОБА_1 за ціною, вказаною у договорах, що не суперечить чинному законодавству.

Оцінюючи досліджені судом докази та аналізуючи норми діючого законодавства, що регулюють дані правовідносини, суд дійшов висновку про те, що, вчиняючи правочини, предметом яких є спірні автомобілі, відповідач ОСОБА_3 діяв у межах чинного законодавства із урахуванням повноважень, наданих позивачем на підставі довіреностей.

Неповернення позивачу виручених коштів від продажу автомобілів (навіть якщо такий факт мав місце) не є підставою для визнання правочинів недійсним, однак не позбавляє останнього права звернутися до суду із відповідним позовом з метою захисту своїх прав у зв'язку із неналежним виконання договору доручення.

Крім того, позивач ОСОБА_2 особисто підписував довіреності, що ніким не заперечувалося, був ознайомлений з їх текстом, даними про особу, на яку вказані довіреності видавалися. Всі ці дії позивача свідчать про те, що його волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі.

Також факт вільного волевиявлення з боку позивача ОСОБА_2 підтверджується і фактом передачі ним транспортних засобів ОСОБА_3 разом з документами та ключами.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу від 27.12.2016 року, то слід зазначити наступне.

Як встановлено при розгляді справи, 24.12.2016 року позивачем ОСОБА_2 була видана довіреність, якою він уповноважив ОСОБА_3 розпоряджатися, продати, обміняти, керувати, управляти, транспортувати належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_7 автомобілем марки Шевролет Авео, 2011 року випуску, д/н НОМЕР_10.

27.12.2016 року між ОСОБА_2 в особі його представника ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений Договір купівлі-продажу 8044/2016/262935 транспортного засобу Шевролет Авео, 2011 року випуску, д/н НОМЕР_10 (свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_8).

На підставі укладеного між сторонами Договору ОСОБА_1 була подана заява № 110344709 від 27.12.2016 року до Територіального сервісного центру 8044 про перереєстрацію транспортного засобу.

З наведеного вище вбачається, що позивач уповноважив відповідача ОСОБА_3 на вчинення певних дій, у тому числі щодо продажу автомобіля Шевролет Авео, 2011 року випуску, із свідоцтвом про реєстрацію серії НОМЕР_14, а предметом оспорюваного Договору від 27.12.2016 року був автомобіль Шевролет Авео, 2011 року випуску, із свідоцтвом про реєстрацію серії НОМЕР_15.

Таким чином, суд встановив, що відповідач не мав повноважень розпоряджатись автомобілем, який належав позивачу на праві власності на підстві свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_8) , а нотаріус відповідно не перевірив належним чином повноваження відповідача на відчуження транспортного засобу- Шевролет Авео, 2011 року випуску, д/н НОМЕР_10 (свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_8), та в порушення вимог Закону посвідчив договір купівлі-продажу, який був підписаний особою, яка не мала повноважень на вчинення правочину.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів приходить до висновку, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними.

Висновки суду відповідають цим обставинам та вимогам Закону.

Доводи скарги про не вірне застосування норм матеріального права є безпідставні, так як суд правоміврно визнав недійсним правочин на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що позивач видав довіреність на розпорядження транспортного засобу позивача Шевролет Авео, 2011 року випуску, д/н НОМЕР_10 (свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_8), а нотаріусом при оформлені довіреності була допущена описка в № свідоцтва, колегія суддів не приймає з огляду на те, що описка не була виправлена в установленому порядку , нотаріусом, який посвідчував довіреність, або не була отримана нова довіреність без описки, перед укладенням договору купівлі-продажу.

Так, відповідно до п. 6.13Правил ведення нотаріального діловодства , затверджених наказом Міністерства юстиції України від 22.12.10.№ 3253/5 уразі допущення помилки у тексті нотаріально оформлюваного документа, який не потребує підпису особи, що звернулася за вчиненням нотаріальної дії (свідоцтва, виданого нотаріусом, копії документа, дубліката документа тощо), внесення дописок чи виправлень до тексту документа здійснюється за заявою такої особи, зареєстрованою у Журналі реєстрації вхідних документів.

Виправлення помилки застерігається нотаріусом, який вчиняв нотаріальну дію, після посвідчувального напису, із зазначенням дати та проставленням свого підпису і печатки на такому застереженні.

При цьому всі виправлення мають бути зроблені таким чином, щоб можна було прочитати як виправлене, так і помилково написане, а потім закреслене.

Посилання в скарзі на те, що інші ознаки автомобіля, що відчужувався, за якими ідентифікуються транспортні засоби, в довіреності співпадали , на законність рішення не впливають, оскільки свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу є правовстановлюючим документом, а тому не співпадіння в № такого свідоцтва з документом вказаним в довіреності, за відсутності продавця при посвідченні правочину, не дозволяло нотаріусу вчиняти нотаріальну дію, без усунення цих розбіжностей. При цьому суд, виходить з того, що нотаріус зобов'язаний був пересвідчитись, що у представника є повноваження на відчуження транспортного засобу особи, яку він представляє, а не іншого транспортного засобу з іншим номером на правовстановлюючому документі.

Нотаріус, зобов'язаний був роз'яснити покупцю, та представнику продавця можливість посвідчення правочину, лише після виправлення, допущених в довіреності невідповідностей, а не припускати, що повноваження у представника є, так як співпадають інші ідентифікуючі ознаки.

Доводи скарги в частині неправомірного прийняття судом доказів, копії яких позивач отримав з кримінального провадження , колегія суддів не приймає, оскільки позивач не був присутній під час укладення правочинів від його імені, та відповідно не мав екземплярів договорів, проте визнаний потерпілим в кримінальному провадженні, копії матеріалів якого і надав суду на підтвердження своїх вимог. Суд також встановив, що відповідачами в даній справі не оспорювалось, що договори купівлі-продажу укладались, і що надані суду копії відповідали оригіналам, які знаходились у нотаріуса при посвідченні правочинів.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом встановлено, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Враховуючи те, що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судом першої інстанції, а також для відшкодування витрат, понесених відповідачем на стадії апеляційного провадження. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи в апеляційному суді.

В зв'язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст.367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07 грудня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскаржена в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 14 березня 2019 року.

Головуючий Желепа О.В.

Судді Рубан С.М.

Іванченко М.М.