ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року

м.Суми

Справа №579/1711/17

Номер провадження 22-ц/816/1203/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостик С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Попової А.П.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 17 грудня 2018 року в складі судді Моргуна О. В., ухваленого у м. Кролевець,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, вимоги якого уточнив (а.с. 15 - 16), про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 17 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Витребувано у ОСОБА_1 належний ОСОБА_2 на підставі довіреності серії НАК № 751160, посвідченої 27 березня 2015 року приватним нотаріусом Кролевецького районного нотаріального округу ОСОБА_5, номер у реєстрі нотаріальних дій 148, легковий автомобіль ВАЗ 2121, 1981 року випуску, білого кольору, тип - легковий універсал-В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, зареєстрований в Чернігівському МРЕВ ДАІ ГУУМВС України 18 квітня 2006 року, та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 18 квітня 2006 року.

Передано ОСОБА_2 легковий автомобіль ВАЗ 2121, 1981 року випуску, білого кольору, тип - легковий універсал-В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, зареєстрований в Чернігівському МРЕВ ДАІ ГУ УМВС України 18 квітня 2006 року, та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 від 18 квітня 2006 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 640 грн.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи та неналежну оцінку доказам, наявних у матеріалах справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

При цьому, відповідач послався на те, що чинним законодавством не передбачено набуття права власності на автомобіль на підставі генеральної довіреності. У зв'язку із зазначеним, заявник апеляційної скарги звернув увагу на ту обставину, що за нормами ст. 387 ЦК України саме власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно заволоділа ним. В той же час, на його думку, позивач не надав доказів на підтвердження його права власності на спірний автомобіль, так як власником транспортного засобу є інша особа - ОСОБА_4

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 вважає, що позов пред'явлено неналежним позивачем. Разом з тим, відповідач зазначив, що спірного автомобіля у нього немає, так як він передав транспортний засіб іншій особі ОСОБА_7, боржником якого є позивач, про що він неодноразово повідомляв місцевий суд, на підтвердження чого надав заявник апеляційної скарги надав договір позики та акт про передачу автомобіля.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що транспортний засіб ВАЗ 2121, 1981 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_2, перебуває у володінні ОСОБА_1 без достатніх на це правових підстав та поза волею позивача, який на підставі довіреності від ОСОБА_3 наділений повноваженнями керувати вказаним транспортним засобом, укладати від імені власника ОСОБА_4 договори щодо розпорядження і користування тим транспортним засобом тощо.

Разом з тим, як вказав суд, відповідач відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78 - 80 ЦПК України не довів належними та допустимими доказами того, що спірний автомобіль не перебуває в його володінні або знаходиться в іншої особи та не надав доказів того, що свідчать про наявність у нього правових підстав для володіння вказаним майном, хоча сторонам була надана можливість в повній мірі реалізувати процесуальні права, у тому числі і надати докази на підтвердження своїх вимог та заперечень.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно з даними довідки Територіального сервісного центру від 27 листопада 2018 року №31/18/5941-1415, за інформацією Національної бази України за реєстраційним номерним знаком НОМЕР_2 значиться зареєстрований автомобіль ВАЗ 2121, 1981 року випуску, білого кольору, номер кузова - НОМЕР_3, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6 від 18 квітня 2006 року, власник: ОСОБА_4 (а.с.111)

Відповідно до довіреності від 07 березня 2015 року, посвідченої приватним нотаріусом Кролевецького районного нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_2 безоплатно представляти його інтереси у всіх державних та інших органах при вирішенні питань, що стосуватимуться власника транспортного засобу, пов'язаних з його експлуатацією, відчуженням (продажем або обміном), передачею в найм (оренду), позичку за ціну (плату) та на умовах на розсуд представника. Для цього, позивачу надано право керувати вищевказаним транспортним засобом, укладати від імені власника ОСОБА_4 договори щодо розпорядження та користування цим транспортним засобом (найм, оренда тощо). Транспортний засіб моделі ВАЗ 2121, 1981 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_2, належить ОСОБА_4 на праві власності на підставі Дубліката свідоцтва про реєстрації Транспортного засобу серії НОМЕР_7. Строк дії довіреності до 04 березня 2020 року (а.с. 6).

Вказана довіреність зареєстрована в Єдиному реєстрі довіреностей (а.с. 7).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 у 2015 році передав спірний автомобіль з технічним паспортом відповідачу ОСОБА_1 При цьому, відповідач не заперечує зазначеної обставини, що підтверджується доводами зустрічного позову, який він мав намір подати до суду першої інстанції та його апеляційною скаргою (а.с. 115, 126 - 128).

У позовній заяві ОСОБА_2 послався на ті обставини, що його неодноразові усні звернення та письмова вимога (а.с. 4 - 5) до ОСОБА_1, яку той отримав 19 жовтня 2016 року, що вбачається із відповідної розписки, щодо повернення спірного автомобіля залишились без належного реагування, тобто автомобіль продовжує перебувати у останнього, який є недобросовісним володільцем.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що підставою для звернення ОСОБА_2 до суду з даним позовом 08 листопада 2017 року стало порушення його прав та законних інтересів щодо вільного володіння та користування транспортним засобом на підставі довіреності від 07 березня 2015 року. Зокрема, позивач вважає порушеними свої права, оскільки відповідач відмовляється повертати спірне майно, яке на час звернення до суду перебуває у нього без належної правової підстави.

У ч. 1 ст. 11 ЦК України йдеться про те, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно з ст. 400 ЦК України недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна.

Відповідно до положень ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе.

Отже, судом першої інстанції встановлений факт відсутності у відповідача законних підстав на володіння транспортним засобом ВАЗ 2121, 1981 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_2, що свідчить про недобросовісність його дій. Таким чином, з огляду на встановлені у справі обставини, в силу положень ст. 400 ЦК України суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність у відповідача правових підстав на володіння спірним автомобілем та захистив порушені права та законні інтереси позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що чинним законодавством не передбачено набуття права власності на майно на підставі довіреності та з приводу того, що фактично власником спірного автомобіля є ОСОБА_4, який має бути належним позивачем, не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову. Зокрема, із довіреності від 07 березня 2015 року вбачається, що позивачу ОСОБА_2 від імені власника транспортного засобу було надано право вести справи в судах усіх інстанцій з питань, що можуть виникнути при виконанні довіреності, користуючись усіма правами, що закон надає позивачеві, а також він наділений правом користуватись автомобілем.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Виходячи з вимог ст. 399 ЦК України, право володіння припиняється у разі: 1) відмови володільця від володіння майном; 2) витребування майна від володільця власником майна або іншою особою; 3) знищення майна. Право володіння припиняється також в інших випадках, встановлених законом.

Отже як вбачається з матеріалів даної справи, та спростовуючи вищевказаний довід апеляційної скарги, можна дійти висновку, що на підставі довіреності від 07 березня 2015 року позивач фактично володіє спірним транспортним засобом і є заінтересованою особою для пред'явлення позову про витребування цього майна.

Твердження відповідача в апеляційній скарзі про те, що спірного автомобіля у нього немає, так як він передав транспортний засіб ОСОБА_7, ураховуючи, що позивач є боржником вказаної особи, про що він неодноразово повідомляв місцевий суд, не знайшло своє підтвердження матеріалами справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов'язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції ухвалою суду від 22 листопада 2017 року відповідачу було роз'яснено право подати письмове заперечення проти позову та докази, якими воно обгрунтовується (а.с. 25).

Вказану ухвалу суду ОСОБА_1 отримав 27 листопада 2017 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 30).

При цьому, відповідач не надав суду першої інстанції належних та допустимих доказів для підтвердження факту відсутності у нього спірного майна.

Також, посилання ОСОБА_1 у зустрічній позовній заяві, відносно якої, до того ж, відсутні відомості щодо її пред'явлення до Кролевецького районного суду Сумської області, на те, що він передав автомобіль іншій особі - ОСОБА_7 не є достатнім доказом, який би дав змогу місцевому суду дійти висновку про відсутність тих обставин, на які позивач послався у позовній заяві.

Надані відповідачем до апеляційного суду договір позики від 28 березня 2013 року та акт прийому - передачі транспортного засобу ВАЗ 2121, реєстраційний номерний знак НОМЕР_2, від ОСОБА_1 до ОСОБА_7 з метою притримання до моменту розрахунку ОСОБА_2 з ОСОБА_7 колегія суддів не може взяти до уваги, з огляду на таке.

У ч. 3 ст. 367 ЦПК України йдеться про те, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Згідно з п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об'єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з'явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необгрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необгрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Таким чином, приймаючи до уваги посилання відповідача на те, що акт прийому - передачі транспортного засобу від 15 травня 2016 року існував на час розгляду справи в суді першої інстанції і відповідач знав про його існування, а також міг подати його до суду, оскільки, як він запевняє, вказаний доказ перебував у нього, тому, на думку колегії суддів, відсутні підстави вважати, що вказані позивачем докази, як то: договір позики та акт прийому - передачі транспортного засобу не були надані суду з поважних причин. Отже, вказаний випадок не є винятковим, у зв'язку з чим колегія суддів не приймає вказані докази.

Інші доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду про задоволення позову також не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для скасування рішення суду.

Відтак, колегія суддів вважає, що судом з'ясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, його висновки відповідають вимогам закону та обставинам справи, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому таке судове рішення необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 17 грудня 2018 року у даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: С.Г. Хвостик

Судді: Т.А. Левченко

О.І. Собина