Постанова

Іменем України

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 285/1837/16-ц

провадження № 61-33647св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач 1 - ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах, та інтересах ОСОБА_2 ,

позивач 2 - ОСОБА_3 ,

відповідач 1 - Новоград-Волинська міська рада,

відповідач 2 - ОСОБА_4 ,

тертя особа - комунальне підприємство «Новоград-Волинське міське земельно-кадастрове бюро»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 , подану представником - адвокатом Кузьміним Дмитром Леонідовичем, на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 20 лютого 2017 року в складі судді Помогаєва А. В. та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 10 квітня 2017 року в складі колегії суддів: Коломієць О. С., Жигановської О. С., Якухно О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року позивачі звернулись до суду з позовом до Новоград-Волинської міської ради, ОСОБА_4 , у якому просили:

- визнати недійсним та скасувати рішення Новоград-Волинської міської ради № 511 від 22 лютого 2006 року «Про передачу у власність, користування земельних ділянок та про інші питання земельних відносин» в частині затвердження технічної документації із землеустрою та передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки, площею 0,0802 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою: НОМЕР_1, АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,0802 га, що розташована за адресою: НОМЕР_1, АДРЕСА_1 , виданий на ім`я ОСОБА_4 , та скасувати його державну реєстрацію в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 6.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є власниками квартири НОМЕР_2, яка розташована по АДРЕСА_1, та складається з однієї кімнати, житловою площею 13,6 кв. м., загальною площею 30, 6 кв. м.

Вказана квартира НОМЕР_2 (попередня нумерація НОМЕР_3 ) знаходиться в одноповерховому багатоквартирному будинку, який складається з шести квартир.

Г ОСОБА_8 , маючи право на користування на земельною ділянкою, що знаходиться під вказаною квартирою, та відведена для її обслуговування, звернулась з відповідною заявою до Новоград-Волинської міської ради, проте отримала відмову з посиланням на те, що 22 лютого 2006 року орган місцевого самоврядування прийняв рішення № 511 «Про передачу у власність, користування земельних ділянок та про інші питання земельних відносин», яким передав у власність земельну ділянку за адресою: НОМЕР_1, АДРЕСА_1 , площею 0,0802 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, яка включала частку земельної ділянки, що віднесена до квартири НОМЕР_2 .

Посилаючись на те, що оскаржуваним рішенням Новоград-Волинської міської ради порушуються права позивачів на користування частиною земельної ділянки, на якій розташована їхня квартира, позивач ОСОБА_5 , яка діє у власних інтересах, та інтересах ОСОБА_9 , і ОСОБА_7 просили задовольнити позовні вимоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 20 лютого 2017 року позов задоволено. Визнано недійсним та скасовано рішення Новоград-Волинської міської ради № 511 від 22 лютого 2006 року «Про передачу у власність, користування земельних ділянок та про інші питання земельних відносин» в частині затвердження технічної документації із землеустрою та передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки, що розташована за адресою: НОМЕР_1, АДРЕСА_1 , площею 0,0802 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку. Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,0802 га, що розташована за адресою: НОМЕР_1, АДРЕСА_1 , зареєстрований 21 березня 2006 року за № 6, виданий на ім`я ОСОБА_4 , та скасовано його державну реєстрацію в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 6. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що передача у власність відповідача, який є власником квартири НОМЕР_1 (попередня нумерація НОМЕР_3) по АДРЕСА_1 , на підставі оскаржуваного рішення Новоград-Волинської міської ради № 511 від 22 лютого 2006 року земельної ділянки, площею 0,0802 га, порушує права позивачів, які є власниками квартири НОМЕР_2 (попередня нумерація НОМЕР_3 ) за цією ж адресою, і мають право на передачу у власність земельної ділянки у відповідній частці, яка віднесена до їхньої квартири, та призначена для її обслуговування.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 10 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 20 лютого 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про наявність правових підстав для задоволення позову.

Короткий зміст вимог касаційної скаргита узагальнення її доводів

У травні 2017 року представник ОСОБА_4 - адвокат Кузьмін Д. Л. звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачі набули право власності на квартиру НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 лише 17 червня 2015 року, а оскаржуване рішення міської ради та державний акт на право власності на земельну ділянку прийняті у 2006 році, у зв`язку з чим права ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 не порушені. Суди попередніх інстанцій не врахували, що ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, пов`язував можливість надання особам у власність або користування частини прибудинкової земельної ділянки лише у разі приватизації останніми жилого дому або укладення окремого договору оренди.

Заперечення на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не подано

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі і витребувано цивільну справу № 285/1837/16-ц з суду першої інстанції.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року вказана справа передана до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що основним наймачем квартири НОМЕР_3 по АДРЕСА_1 , яка складалась з трьох кімнат, загальною площею 37,14 кв. м, була ОСОБА_12

Рішенням Новоград-Волинського міськвиконкому «Про квартирно-житлові питання» від 22 квітня 1992 року змінено договір найму вказаної вище квартири: одну кімнату, жилою площею 12,83 кв. м, надано у користування ОСОБА_13 , а дві кімнати, жилою площею 24,3 кв. м, надано ОСОБА_12

23 лютого 2001 року ОСОБА_12 зареєструвала право власності на частину квартиру НОМЕР_3 (нині НОМЕР_1) по АДРЕСА_1 .

Після смерті ОСОБА_12 на підставі свідоцтва про спадщину від 29 липня 2003 року квартира перейшла у власність ОСОБА_14 , яка 02 вересня 2003 року подарувала цю частину квартири своїй дочці - ОСОБА_4

Рішенням Новоград-Волинської міської ради № 511 від 22 лютого 2006 року «Про передачу у власність, надання у користування земельних ділянок та про інші питання земельних відносин» ОСОБА_4 передано у власність земельну ділянку, площею 0,0802 га, по АДРЕСА_1 .

На підставі вищевказаного рішення 21 березня 2006 року ОСОБА_4 отримала державний акт на право приватної власності на земельну ділянку.

Рішенням виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради від 12 квітня 2005 року № 127 «Про оренду майна комунальної власності» ВЖРЕП № 1 дозволено заключити договір на оренду жилого приміщення квартири НОМЕР_3 по АДРЕСА_1 із ОСОБА_15 (матір`ю ОСОБА_10 ) на термін з 20 квітня 2005 року до звільнення ОСОБА_13 з-під варти або до відбуття ним покарання.

Рішенням виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради від 24 вересня 2008 року № 353 «Про житловий фонд соціального призначення» надано дозвіл ОП «Житлосервіс» на укладення договору оренди зазначеної квартири з ОСОБА_16 до відбуття покарання основного квартиронаймача ОСОБА_13

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_13 помер.

Рішенням виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради від 22 лютого 2012 року № 45 «Про впорядкування адрес житлових квартир комунального житлового фонду» номер НОМЕР_3 у будинку АДРЕСА_1 замінено на НОМЕР_2.

17 червня 2015 року ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 зареєстрували право спільної сумісної власності на квартиру НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 .

Згідно повідомлення Управління містобудування, архітектури та земельних відносин № 2851 від 15 грудня 2015 року під час приватизації земельної ділянки відповідачем ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 , не було встановлено меж земельної ділянки, яка належить до квартири НОМЕР_2 за вказаною адресою, та не враховано наявність цієї квартири. Земельна ділянка приватизована ОСОБА_4 , яка є власником квартири НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 .

Рішенням Новоград-Волинської міської ради № 97 від 21 квітня 2016 року ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 відмовлено у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки для передачі у власність для обслуговування житлового будинку за адресою: НОМЕР_2, АДРЕСА_1 , оскільки зазначена земельна ділянка приватизована ОСОБА_4 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов?язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 12 ЗК України (тут і надалі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад і передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Частина перша статті 116 ЗК України встановлює, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки шляхом безоплатної приватизації відбувається за правилами та в порядку, визначеними статтею 118 цього Кодексу.

Відповідно до статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Статтею 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» визначено, що житловий комплекс - єдиний комплекс нерухомого майна, що утворений земельною ділянкою в установлених межах, розміщеним на ній жилим багатоквартирним будинком або його частиною разом із спорудами та інженерними мережами, які утворюють цілісний майновий комплекс.

Положеннями статті 42 ЗК України визначено, що земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об`єднанню власників. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1996 року № 13 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз?яснено, що при встановленні порядку використання земельної ділянки й розпорядження нею громадянами, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди належать на праві спільної часткової власності, суд з`ясовує і враховує можливість нормального користування будинком та здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір`я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки.

Суди попередніх інстанцій встановили, що на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,1950 га, яка відноситься до земель комунальної власності, розташований багатоквартирний житловий будинок, що складається з шести квартир, які належать громадянам на праві власності.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанцій, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, врахував, що у власність відповідача, яка є власником квартири НОМЕР_1 у будинку по АДРЕСА_1 , на підставі оскаржуваного рішення Новоград-Волинської міської ради № 511 від 22 лютого 2006 року передана земельна ділянка, на якій знаходиться квартира позивачів НОМЕР_2, що позбавляє співвласників цього будинку права на отримання відповідної частки земельної ділянки для обслуговування належної їм частини будинку.

Встановлено, що земельна ділянка, площею 0,0802 га, виділена відповідачу за відсутності технічної документації БТІ, з якої можна визначити всіх співвласників житлового будинку АДРЕСА_1 . Правильним є висновок апеляційного суду про те, що отримана ОСОБА_4 вказана земельна ділянка перевищує розмір її ідеальної частки у будинку стосовно розміру часток інших співвласників.

Доводи касаційної скарги з посиланням на те, що позивачі на час прийняття оскаржуваного рішення міської ради та видачі ОСОБА_4 державного акта на право власності на земельну ділянку не були власниками квартири НОМЕР_2, яка розташована по АДРЕСА_1 , а тому їх права не могли бути порушеними, безпідставні, оскільки земельна ділянка відповідачем приватизована з порушенням вимог статті 120 ЗК України, у зв`язку з чим позивачі були позбавлені права спільної сумісної власності на частину земельної ділянки для обслуговування їхньої квартири.

Інші доводи касаційної скарги також не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у оскаржуваній мотивувальній частині судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення в оскаржуваній частині відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції і ухвалу апеляційного суду - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 , подану представником - адвокатом Кузьміним Дмитром Леонідовичем, залишити без задоволення.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 20 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 10 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді :В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
В. О. Кузнєцов