ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 19 лютого 2019 року про відмову у забезпеченні позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, Головного архітектурно - планувального управління департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради, Відділу у місті Дніпрі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про встановлення факту користування земельною ділянкою, визнання права на отримання земельної ділянки, встановлення порядку користування земельною ділянкою та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

10 січня 2019 року з Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська за підсудністю до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, Головного архітектурно - планувального управління департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради, Відділу у місті Дніпрі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про встановлення факту користування земельною ділянкою, визнання права на отримання земельної ділянки, встановлення порядку користування земельною ділянкою та зобов`язання вчинити певні дії.

05 лютого 2019 року позивачем подано заяву про забезпечення позову, в якій вона просить накласти заборону на вчинення будь-яких дій Відділом м. Дніпра ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області щодо державної реєстрації земельної ділянки за ОСОБА_2 та видачу витягу з Держземкадастру на спірну земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_2 ; заборонити вчинення будь-яких дій Дніпровською міськрадою, ГоловАПУ департаменту по роботі з активами Дніпорвської міськради щодо надання дозвільних документів для здійснення держреєстрації земельної ділянки і розгляду питання про передачу у власність відповідачеві ОСОБА_2 земельної ділянки, площею 0,010 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначила, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до необоротних наслідків втрати права позивача на першочергове отримання земельної ділянки та може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 19 лютого 2019 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні її заяви про забезпечення позову.

Не погодившись з такою ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

Апелянт в своїй скарзі посилається на те, що вимоги заяви про забезпечення позову є співмірними з ціною позову, невжиття заходів забезпечення позову не просто може істотно ускладнити, а зробить неможливим виконання рішення суду.

29.05.2019 року до апеляційного суду надійшли пояснення ОСОБА_3 , згідно яких він підтримує апеляційну скаргу позивача, вважає оскаржувану ухвалу безпідставною та необгрунтованою, що не відповідає вимогам законодавства та підлягає скасуванню.

Інші учасники справи своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористалися.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції посилався на те, що вимоги заяви про забезпечення позову є тотожними заявленим у п.п. 4, 5 позовної заяви вимогам, а тому, у разі задоволення заяви по забезпеченні позову, ухвалою суду фактично буде вирішено стосовно цих вимог спір по суті. Крім того, задоволення заяви призведе до фактичного втручання суду в роботу органів місцевого самоврядування та державної влади, що саме по собі є неприпустимим.

Із вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

В заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України встановлено, що позов може бути забезпечено забороною вчиняти певні дії.

Під забезпеченням позову розуміється вжиття судом передбачених законом заходів, які створюють реальну гарантовану можливість для виконання в майбутньому рішення у справі в разі задоволення заявленого позову.

При цьому, забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його тощо.

Зазначена правова норма прямо визначає як форму і порядок звернення до суду із клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову, так і підстави для його забезпечення.

Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.

При цьому відповідно до принципу змагальності сторін і загальних правил розподілу тягаря доказування обов`язок доведення підстав для застосування заходів забезпечення позову покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Із оскаржуваної ухвали вбачається, що вона має належне обґрунтування відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову та постановлена відповідно до норм процесуального права.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову, оскільки заявником не надано будь-яких належних та переконливих доказів на підтвердження того, що невжиття таких заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Крім того, відповідно до ч.10 ст. 150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що запропонованим позивачем заходом забезпечення позову будуть фактично задоволені позові вимоги по суті спору.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що забезпечення позову має на меті саме забезпечити виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог, а не фактично їх задовольняти по суті до розгляду справи по суті.

Таким чином, висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають вимогам закону і підтверджуються виділеними матеріалами справи.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 19 лютого 2019року про відмову у забезпеченні позову - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова