П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 223/263/18

Номер провадження 22-ц/804/1166/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Кочегарової Л.М., Попової С.А., Ткаченко Т.Б.,

секретар судового засідання Єфремова О.В.

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

третя особа - ОСОБА_3

розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Богатченко Валентини Миколаївни на рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 11 січня 2019 року, у складі судді Яненко Г.М., дата складення повного судового рішення 07 лютого 2019 року,

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні, визнання права власності, виселення та вселення.

Вимоги мотивовані тим, що 66/100 частини квартири АДРЕСА_1 належить йому на праві приватної власності, а інші 35/100 частини квартири, належать йому та відповідачу ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності. Після розірвання шлюбу між ним та матір`ю відповідача відносини з відповідачем погіршилися, через що спільне їх проживання у спірній квартирі не можливе, про що свідчать їх численні звернення до правоохоронних органів. З січня 2015 року відповідач в квартирі не проживає. В січні 2018 року ним було запропоновано відповідачу обміняти його частку у спірній квартирі на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , на що відповідач погодився. Він підготував всі документи, була призначена дата укладення угоди, однак відповідач до нотаріуса не з`явився. Вважає, що відповідачу не потрібна квартира бо він в ній не проживає, жодних його речей в квартирі немає, а дії відповідача направлені на те, щоб псувати йому життя. Проживання відповідача в квартирі штучно погіршує умови проживання його та його нової сім`ї.

Уточнивши позов та зазначивши третьою особою - ОСОБА_3 , просив виділити йому та відповідачу ОСОБА_2 по 35/200 частин у квартирі АДРЕСА_1 ; визнати за кожним право власності на цю частку; визнати за ОСОБА_3 право власності на 35 /200 частин квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_2 та вселити відповідача в зазначену квартиру; виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 , позбавивши права користування житлом.

Рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 11 січня 2019 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - Богатченко В.М. просить скасувати рішення та задовольнити вимоги позивача в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, оскільки суд неповністю з`ясував обставини справи, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а також неправильно застосовані норми матеріального права, не врахована судова практика та висновки Верховного Суду України за цими справами.

Відзив на апеляційну скаргу, в порядку визначеному ст.360 ЦПК України, не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача адвоката Богатченко В.М., яка підтримала скаргу, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 66/100 частин квартири АДРЕСА_1 належить позивачу ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 18 липня 2001 року (а.с. 49).

Інші 35/100 частин квартири АДРЕСА_1 належать на праві спільної сумісної власності позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_2 від 29 вересня 2000 року (а.с. 50).

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог у справі, що переглядається, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи з дитинства, іншого житла не має, позбавлення його права власності на належну йому частину квартири завдасть істотної шкоди його інтересам, його частка квартири не є незначною. Крім того, у справі відсутні докази неможливості спільного проживання сторін у

спільній квартирі внаслідок постійних бійок, сварок та непорозумінь у побуті, оскільки квартира складається з трьох кімнат; підстави для припинення права власності ОСОБА_2 на зазначене майно, як і для визнання права власності на це майно за позивачем, відсутні; за відповідачем не може бути визнано право власності на квартиру АДРЕСА_2 в судовому порядку, оскільки вказана квартира належить на праві власності ОСОБА_3

З рішенням не можна не погодитися, оскільки висновки суду ґрунтуються на нормах матеріального права та відповідають доказам наданим сторонами.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 ЦК України.

Положеннями ст. ст. 364, 367 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, яке є у спільній частковій власності, у натурі або його поділ з дотриманням вимог ст. 183 ЦК України.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Присудження судом грошової компенсації одному із співвласника замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на квартиру, допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених ст. 365 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони у справі є співвласниками 35/100 частки квартири АДРЕСА_1 . Вказана квартира складається з трьох кімнат, загальною площею 62,50 кв.м, житловою - 37,10 кв.м.

Звертаючись до суму з вимогами про виділення сторонам по 35/200 частки квартири, позивач зазначив, що фактично вчинення цих дій необхідно для подальшого позбавлення права власності на частку квартири ОСОБА_2 .

При цьому зі справи вбачається, що співвласник майна відповідач ОСОБА_2 не звертався до суду з позовом про виділ в натурі частки його майна, згоди на отримання грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки не давав і позивач такої пропозиції у позові не навів, з припиненням своєї частки у праві спільної часткової власності не погоджувався і не надавав позивачу повноважень на пред`явлення в його інтересах вимог про виділення йому 35/200 частки квартири.

Крім того, як свідчать матеріали справи, позивач не заявив про виділення йому 35/200 частки квартири в натурі, не вимагав грошової або іншої матеріальної компенсації за свою частку, не зазначив, яким чином це буде сприяти захисту його права власності.

Вимоги позивача про виділенні відповідачу 35/200 частки цієї квартири, за відсутності його згоди, з подальшим примусовим розпорядженням цієї частки квартири шляхом припинення права власності ОСОБА_2 та визнання права власності на цю частку квартири за третьою особою ОСОБА_3 не ґрунтуються на законі.

Отже, доводи апеляційної скарги адвоката Богатченко В.М. про наявність підстав для скасування судового рішення та задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині, є неспроможними.

Відсутні передбачені законом підстави і для визнання за третьою особою - ОСОБА_3 права власності на 35/200 частки квартири, що є власністю відповідача, оскільки відповідач не бажає передавати свою частку третій особі, а ця третя особа не виказала наміру для набуття цієї частки у свою власність. Не наведено законних підстав для цього і позивачем.

Встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 03 червня 2015 року (а.с. 145).

Звертаючись до суду позивач, без належних повноважень, у відсутності власника квартири ОСОБА_3 , просив визнати за ОСОБА_2 право власності на цю квартиру, що не ґрунтується на положеннях закону, які захищають право власності.

Посилання в апеляційній скарзі адвоката Богатченко В.М. на домовленість сторін щодо наміру в позасудовому порядку вирішити житлове питання між сторонами у справі та відмова ОСОБА_2 на вчинення нотаріальних дій щодо переходу права власності, не є підставою для задоволення вимог позивача в судовому порядку з покладанням на відповідача певних дій відносно його власності, які ним не погоджені.

Колегія враховує, що згідно ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 7) виключено 8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника.

Передбачених цією нормою закону підстав для припинення права власності ОСОБА_2 на частку квартири позивачем не наведено.

Разом з тим, право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Обґрунтовуючи свої вимоги при зверненні до суду за захистом порушеного права, позивач посилався на те, що спільне проживання його з відповідачем у квартирі є неможливим, через неприязні відносини і, оскільки, частка власності ОСОБА_2 у квартирі є незначною, то припинення права власності та користування квартирою

відповідачем та його виселення, не порушує прав та інтересів ОСОБА_2 і не завдасть йому шкоди, тим паче, що відповідача слід вселити в квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Відповідно до цієї норми, зокрема пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України.

Факт встановлення законом підстав для позбавлення права власності Європейський Суд з прав людини вважає недостатнім для обґрунтування втручання в право власності. Втручання в право власності, у тому числі й основане на законі, не повинно порушувати справедливу рівновагу між вимогами інтересів суспільства і захистом основних прав особи.

При цьому слід також враховувати, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і порядку, встановлених законом.

В апеляційній скарзі представник позивача посилається на невідповідність висновку суду про відсутність підстав щодо задоволення позовних вимог про припинення частки відповідача у майні спільної власності в натурі та компенсації її вартості, оскільки обставини свідчать про неможливість спільного проживання сторін у спільній квартирі внаслідок постійних бійок, сварок тощо. Однак, ці доводи колегія суддів вважає непереконливими.

Так, на підтвердження своїх позовних вимог, заявлених 06 квітня 2018 року, позивач надав відповідь на запит адвоката від 16 березня 2018 року, з якого вбачається, що 06 лютого 2018 року ОСОБА_2 звертався до органів поліції щодо неправомірних дій його батька ОСОБА_1 і відносно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 173-2 ч.1 КУпАП. В свою чергу ОСОБА_1 подав заяву до поліції відносно ОСОБА_2 і за цим фактом внесені відомості до ЄРДР за ст.125 ч.1 КК України (а.с.19).

За повідомленням представника позивача в суді апеляційної інстанції остаточне рішення відносно ОСОБА_2 не прийнято; інші конфліктні ситуації були між сторонами за межами рішення, що переглядається.

При цьому, за вимогами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Інших доказів неможливості спільного проживання сторін у трикімнатній квартирі позивачем суду не надано.

Доводи скарги про те, що факт неможливості спільного проживання доведений іншими рішення суду - Вугледарського міського суду Донецької області від 07 лютого 2017 року та рішенням апеляційного суду Донецької області від 05 квітня 2017 року колегія суддів до уваги не приймає, оскільки обставини, які досліджувалися мали місце до звернення з позовом від 06 квітня 2018 року у справі, яка переглядається, і цим обставинам була надана відповідні оцінка, відображена судами.

Так, рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 07 лютого 2017 року виділено ОСОБА_2 в натурі 33/200 частки квартири АДРЕСА_1 , шляхом її грошової компенсації в розмірі 66401,00 гривень. Припинено право власності ОСОБА_2 на 35/200 частки квартири та визнано право власності за ОСОБА_1 на 33/200 частки у спірній квартирі. В рахунок належної ОСОБА_2 частки квартири в розмірі 33/200, на депозитний рахунок ТУ ДСА в Донецькій області ОСОБА_1 вніс грошову компенсацію в сумі 66401,00 гривень (а.с. 8-11).

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 05 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2017 року, рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 07 лютого 2017 року скасоване та постановлено нове. Задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 про вселення у квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 . Відмовлено у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділення частки у майні спільної власності в натурі та компенсації її

вартості (а.с. 12-14, 15-16).

Зважаючи на те, що у даній справі факт неможливості спільного проживання, не знайшов свого підтвердження, припинення права власності відповідача на частку квартири та його виселення ОСОБА_2 зі спірної квартири, як співвласника, на підставі ст.365 ЦК України не можливе, як і примусове його вселення до квартири АДРЕСА_2 .

Доводи апеляційної скарги щодо помилкових висновків суду про відсутність підстав для використання ст.365 ЦК України - припинення права власності відповідача на частку квартири, оскільки частка відповідача є незначною, квартира є неподільною, спільне володіння та користування квартирою разом з відповідачем є неможливе, що встановлено рішеннями попередніх судів безпідставні, оскільки висновок суду першої інстанції з цього приводу у справі, що була предметом попереднього розгляду скасовані апеляційним судом.

Таким чином, колегія вважає, що суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінив представлені сторонами матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та дійшов обгрунтованого висновку про те, що підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 немає, оскільки його інтереси не можуть бути задоволені за рахунок порушення прав та законних інтересів відповідача ОСОБА_2 , який іншого житла не має і припинення його права власності на належну йому частину квартири завдасть істотної шкоди його житловим правам, оскільки він буде позбавлений власності. З урахуванням загальної площі квартири, його частка не є незначною. Що стосується неможливості спільного проживання у квартирі, то ці доводи позивача є недоведеними.

В рішенні повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Рішення суду постановлено з дотримання норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Як вбачається з апеляційної скарги представника позивача, доводи скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Нових доказів чи обставин, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції та могли вплинути на рішення суду, крім довідки органів поліції від 16 березня 2018 року, яка свідчить про спільні неправомірні дії сторін, позивачем апеляційному суду не надано.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 адковата Богатченко В.М. задоволенню не підлягає.

Відповідно ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Богатченко Валентини Миколаївни залишити без задоволення.

Рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 11 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Дата складення повного судового рішення 03 червня 2019 року.

Судді: Л.М. Кочегарова

С.А. Попова

Т.Б. Ткаченко