КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/4043/2019
справа №758/2050/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних

справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засіданняГолопапи Д.І

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Подільського районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Гребенюка В.В. 23 липня 2018 року,

у справі запозовом ОСОБА_1 до Обслуговуючого кооперативу "Заміський клуб" про визнання винним у порушенні умов договору, визнання недійсними умов договору, стягнення грошових коштів, відшкодування моральної шкоди,-

встановив:

В лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:

- визнати ОК "Заміський клуб" винним в порушенні умов Договору №18-1/08/2015 від 18 серпня 2015 року;

- визнати недійсними п.3 та п.4 Додаткової угоди №2 від 21 травня 2016 року як несправедливими;

- стягнути з ОК "Заміський клуб" сплачених та неповернутих коштів в розмірі, який є еквівалентом 8650 доларів США, що за курсом НБУ на день подання позову становить 231472,31 грн.;

- стягнути з ОК "Заміський клуб" матеріальний збиток у вигляді відсотків за користування чужими грошовими коштами в розмірі 100078,12 грн.;

- стягнути з ОК "Заміський клуб" 100000 грн. моральної шкоди.

Вимоги обґрунтовує тим, що 18 серпня 2015 року між ним та ОК "Заміський клуб" укладено Договір №18-1/08/2015, згідно із яким він зобов`язався сплачувати пайові внески, а кооператив організувати будівництво, завершити його, ввести об`єкт в експлуатацію та передати пайовику у власність приміщення та земельну ділянку. Строк закінчення будівництва - 25 березня 2016 року.

На виконання цього договору ОСОБА_1 сплачено суму, яка є еквівалентом 15650 доларів США.

Проте будівництво розпочато не було, терміни здачі об`єкту в експлуатацію закінчувались через три місяці, ОСОБА_1 звертався із заявами про перенесення термінів оплати та оформленим цього відповідним договором, а також просив змінити об`єкт будівництва, а в подальшому вирішив припинити сплату залишкової частини пайових внесків у зв`язку із відсутністю дій по виконанню договору.

Під час останнього візиту до офісу кооперативу отримав лист із повідомленням про розірвання договору. Лист не містив ані дати, ані вихідного номеру.

04 квітня 2016 року із керівником кооперативу досягнуто домовленості про повернення сплачених коштів до 12 травня 2016 року, у зв`язку із чим було укладено Додаткову угоду №1, проте угода виконана не була. В кінці травня було повернуто 6000 доларів СІІІА та укладена Додаткова угода №2, згідно якої іншу частину коштів кооператив мав повернути до 01 червня 2016 року, але зобов"язання також не виконав. У вересні 2016 року повернуто ще 1000 доларів США.

Під час підписання Додаткової угоди №2 сторони погодили, що ОСОБА_2 не матиме права вимагати приміщення та будь-яких відшкодувань моральної та матеріальної компенсації, окрім повернення частини паю. ОСОБА_1 зазначає, що погодився на такі умови в сподіванні на якнайшвидше повернення коштів та припинення зв`язків із кооперативом.

Вважає, що умови додаткової угоди про відмову від будь-яких майнових претензій у зв`язку із винними діями відповідача є несправедливими, зокрема з підстав, що відповідач сам недотримався своїх зобов"язань за додатковою угодою.

Також зазначає, що власником земельної ділянки є фізична особа, земельна ділянка має інше цільове призначення, аніж мета договору сторін, відповідач не повідомляв архітектурні органи про наміри будівництва, таким чином відповідач з самого початку не збирався здійснювати будівництво, а отже ввів в оману.

Розмір матеріальної шкоди обґрунтовує тим, що не зміг користуватися своїми коштами, відповідач їх безпідставно утримував (ст.1214 ЦК України), у зв`язку із чим має сплатити відсотки відповідно до ст.536 ЦК України, а оскільки їх розмір цією статтею не визначено, то просить за аналогією стягнути їх відповідно до ст.1048 ЦК України.

У зв`язку із неправомірними діями також зазнав моральної шкоди, розмір якої оцінює в 100000 грн.

Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 23 липня 2018 року позовні вимоги задоволені частково, вирішено стягнути з ОК "Заміський клуб" 231472,31 грн. сплачених пайових внесків. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про їх задоволення.

Посилається на те, що під час підготовки апеляційної скарги виявив описку у позовних вимогах, а саме мав на увазі про визнання недійсним пункту 2 договору, щодо якого і викладено обґрунтування у позові, а не пункту 4.

Апеляційну скаргу обґрунтовує доводами позовної заяви, посилається на те, що суд не надав оцінку діям відповідача, не зазначив про це в рішенні суду, висновок про неналежний спосіб захисту є безпідставним.

Вказує, що належним чином обґрунтував підстави недійсності умов договору, безпідставне створення відповідачем умов для уникнення відповідальності.

Висновок суду про передбачені у договорі штрафні санкції вважає помилковим, оскільки такі застосовуються лише у разі прострочення введення об`єкта будівництва в експлуатацію, а договірні відносини сторін з цього приводу розірвані. Також вважає безпідставним посилання суду на те, що позивач не обмежений у праві заявити вимоги на підставі ст.625 ЦК України.

Вважає помилковим висновок суду про неможливість застосування положень Закону України "Про захист прав споживачів" щодо моральної шкоди з тих міркувань, що недолік продукції відсутній. На переконання скаржника поняття про недолік продукції має тлумачитися ширше.

В судовому засіданні позивач підтримав доводи апеляційної скарги, просив скаргу задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином за адресою місцезнаходження, що зазначена в ЄДРЮОФОПГФ, проте судова повістка повернулась у зв`язку із відсутністю адресата за цієї адресою. Іншої адреси юридична особа не повідомила.

Відповідно до ст.372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності представника відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до части 1 та 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у вимогах про визнання відповідача винним в порушенні умов Договору №18-1/08/2015, суд виходив того, що обраний спосіб захисту права позивачем визначено не вірно, останнім не зазначено яке саме правопорушення вчинив відповідач.

Відмовляючи в частині вимог щодо недійсності умов правочину, суд першої інстанції виходив з того, що позивач виразив свою згоду на відмову від певних суб`єктивних прав, це не є порушенням закону та не вказує на несправедливість цих умов. Суд вказав на те, що позивач не обмежений звернутись до суду на підставі ст.625 ЦК України, а також вимагати сплату штрафу, за порушення строків, передбачених п.7.4.4 Договору.

В частині вимог про стягнення процентів відповідно до ч.2 ст.1214 ЦК України суд виходив з того, що норма застосовується до позадоговірних зобов`язань, які породжують такі юридичні факти як: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи та відсутності для цього правових підстав або якщо такі відпали. Проте між сторонами укладено договір про сплату пайових внесків, яким, зокрема, визначено обсяг прав та обов`язків сторін, їх відповідальність та застосування штрафних санкцій.

Відмовляючи у відшкодування моральної шкоди, суд виходив з того, що, виходячи з аналізу норм Закону України "Про захист прав споживача" за наявності між сторонами спору з договірних взаємовідносин та встановленого факту невиконання відповідачем умов договору в частині не введення в експлуатацію житла, у позивача відсутнє право на отримання відшкодування моральної шкоди, оскільки зазначеним законом у конкретному випадку передбачено право покупця на відшкодування збитків (у разі доведеності завдання таких), а не моральної шкоди. Право на відшкодування моральної шкоди у споживача виникає внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до Закону.

Установлено, що 18 серпня 2015 року між сторонами укладено Договір №18-1/08/2015 про сплату пайових внесків у обслуговуючому кооперативі, відповідно до умов якого позивач зобов`язався відповідно до графіку платежів до 25 березня 2016 року сплатити відповідачу пайові внески в розмірі 534155 грн., а відповідач зобов`язався в строк до 25 березня 2016 року здійснити будівництво квартири АДРЕСА_1 , ввести в експлуатацію, а також передати позивачу документи, необхідні для державної реєстрації за ним права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна.

Вартість будівництва одного квадратного метра визначено в сумі 5622,68 грн., що є еквівалентом 247,37 доларів США за курсом станом на день укладення договору.

На виконання умов договору позивач частково сплатив пайові внески в загальному розмірі 355482,50 грн.

За період з 25 грудня 2015 року по 25 березня 2016 року пайові внески не сплачувалися. Заявами від 23 грудня 2015 року, від 22 січня 2016 року, що адресовані голові ОК "Заміський клуб" ОСОБА_3 , позивач просив перенести строки чергових платежів за Договором у зв`язку з тим, що станом на 23 грудня 2015 року та, відповідно, на 22 січня 2016 року за об`єктом будівництва відсутні будівельні роботи. В заяві від 12 березня 2016 року позивач просить надати пропозиції щодо зміни об`єкту будівництва на альтернативний варіант.

Листом (без дати) ОК "Заміський клуб" позивачу повідомлено про одностороннє розірвання договору в зв`язку з невиконанням графіку платежів щодо сплати пайових внесків та запропоновано або повернути внесені кошти в повному обсязі, або укласти новий договір на новий об`єкт будівництва.

Заявою від 17 березня 2016 року позивач звернувся з проханням скасувати рішення про розірвання договору в односторонньому порядку, підготувати проект Додаткової угоди про зміну об`єкта будівництва, перенести строки чергових платежів за Договором, передбачивши умову про поновлення платежів виключно після виконання кооперативом частини своїх зобов`язань, а саме, організації будівництва в частині влаштування фундаменту, зведення стін та покрівлі.

04 квітня 2016 року позивач звернувся із заявою, в якій попросив повернути суму коштів, внесених в якості частини пайового внеску у зв`язку із припиненням дії договору в односторонньому порядку.

Додатковою угодою №1 від 04 квітня 2016 року сторони погодили про розірвання договору, припинення за ним прав та обов`язків, та повернення коштів 12 травня 2016 року.

Додатковою угодою №2 від 21 травня 2016 року, передбачено, що Додаткова угода №1 втратила силу, сторони погодили про розірвання договору, припинення за ним прав та обов`язків, зафіксовано про повернення суми еквіваленту 6000 доларів США, залишок невиконаного зобов`язання становить еквівалент 9650 доларів США.

Відповідно до п.2 цієї угоди з моменту набрання чинності цією угодою зобов`язання сторін, що виникли з договору, припиняються і сторони не вважають себе пов`язаними будь-якими правами та обов`язками, що виникли із договору, окрім повернення кооперативом частково внесеного паю.

Відповідно до п.3 цієї угоди ОСОБА_1 не має права вимагати приміщення/квартиру та будь-яких відшкодувань, окрім повернення внесеної частини паю. У зв`язку із припиненням дії договору №18-1/08/2015 ОСОБА_1 не має права вимагати від кооперативу моральної та матеріальної шкоди.

Пунктом 4 визначений графік виконання зобов`язань з повернення коштів.

24 вересня 2016 року позивач склав розписку про отримання від відповідача частину боргу за Договором суму, еквівалентну 1000 доларів США.

Згідно із ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст.653 ЦК України у разі зміни або розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції ухвалив про стягнення з відповідача ОК "Заміський клуб" 231472,31 грн. сплачених пайових внесків, що є еквівалентом 8650 доларів США, та є неповернутою сумою відповідно до умов Додаткової угоди №2 від 21 травня 2016 року.

В цій частині рішення суду не оскаржується.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині відмови у стягненні процентів за користування чужими коштами відповідно до ст.1214 ЦК України, колегія суддів зазначає наступне.

Обґрунтовуючи вимоги в цій частині, позивач посилається на ч.2 ст.1214 ЦК України, згідно із якою у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними ( ст.536 цього Кодексу).

Відповідно до частин 1, 2 ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Умовами додаткової угоди не встановлено розмір процентів. Законом також не встановлено розмір процентів, який мав би бути застосовано до правовідносин сторін.

Посилання скаржника на правила ст.1048 ЦК України та визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України є помилковим, оскільки правовідносини сторін виникли не за договором позики.

Окрім того колегія суддів уважає за доцільне зауважити про наступне.

З матеріалів справи убачається, що за погодженням сторін грошове зобов`язання визначено у іноземній валюті (долари США) із застосування еквіваленту у гривні на день сплати.

Разом з тим, за змістом статті 1 Закону України від 20 травня 1999 року №679-XIV "Про Національний банк України" (далі - Закон №679-XIV) облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.

НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (ст.2 Закону №679-XIV).

Пунктом 1 ч.1 ст.15 цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку.

Відповідно до ст.27 Закону №679-XIV НБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями.

Частиною другою ст.46 вказаного Закону НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют.

Пунктом 6 Положення про основи процентної політики Національного банку України, затвердженого постановою Правління Національного банку України 21 квітня 2016 року №277 визначено, що облікова ставка Національного банку - ключова процента ставка Національного банку, яка є основним індикатором змін у грошово-кредитній політиці та орієнтиром вартості залучених та розміщених грошових коштів для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку.

Пунктом 7 цього Положення визначено, що облікова ставка встановлюється на основі комплексного аналізу та прогнозу макроекономічного, монетарного та фінансового розвитку, підготовленого Національним банком.

Згідно із п.8 цього Положення встановлено, що рішення щодо розміру облікової ставки затверджується Правлінням Національного банку України на засіданні з питань монетарної політки на підставі пропозицій Департаменту монетарної політики та економічного аналізу після обговорення на засіданні Комітету з монетарної політики.

З наведеного можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

Отже чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти. Ураховуючи, що грошове зобов`язання визначено у іноземній валюті (долари США) із застосування еквіваленту у гривні на день сплати, за умовами договору розмір процентів не передбачено, відтак формула визначення процентів на рівні облікової ставки НБУ застосуванню не підлягає.

Поряд з цим колегія суддів погоджується з твердженням апеляційної скарги щодо помилкового посилання суду першої інстанції на положення пункту 7.4.4 Договору №18-1/-8/2015 від 18 серпня 2015 року, оскільки цей Договір є розірваним за згодою сторін.

Проте зазначене не призвело до неправильного вирішення спору, відтак не є підставою для скасування рішення суду.

Разом з тим, суд першої інстанції правильно вказав на можливість застосування до спірних правовідносин положень ст.625 ЦК України (за наявності відповідних позовних вимог), оскільки передбачене ч.2 ст.625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний характер та виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.

Посилання апеляційної скарги на ту обставину, що під час підготовки апеляційної скарги виявив описку у позовних вимогах, а саме мав на увазі про визнання недійсним пункту 2 договору, щодо якого і викладено обґрунтування у позові, а не пункту 4, відхиляються колегією суддів, оскільки позовна заява містить вимоги про визнання недійними пунктів 3 та 4, оцінка яким і була надана в судовому рішенні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення вимог в частині визнання відповідача винним в порушенні умов Договору №18-1/08/2015, ураховуючи, що цей Договір розірвано за взаємною згодою сторін, а не на вимогу однієї сторони внаслідок порушень його умов другою стороною.

Доводи апеляційної скарги в частині стягнення моральної шкоди колегією суддів відхиляються, оскільки судом першої інстанції належним чином з посиланням на правові норми мотивовано висновок про відсутність підстав для такого відшкодування.

Доводи скаржника про помилковість висновку суду щодо неможливості застосування положень Закону України "Про захист прав споживачів" з посиланням на те, що поняття про недолік продукції має тлумачитися ширше, колегією суддів відхиляються, оскільки цим Законом розмежовуються поняття "недолік продукції" та "послуга" , зокрема визначено недолік як будь-яка невідповідність продукції вимогам нормативно-правових актів і нормативних документів, умовам договорів або вимогам, що пред`являються до неї, а також інформації про продукцію, наданій виробником (виконавцем, продавцем), натомість послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Отже недолік продукції та несвоєчасне надання послуги не є тотожними поняттями, мають різну правову природу та відповідно окремі правові наслідки.

Доводами апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовуються та на їх правильність не впливають.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не установлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 23 липня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарг а на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 червня 2019 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова