ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року м. Харків

Справа № 643/14388/18

Провадження № 22-ц/818/893/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

секретаря Кучер Ю.Ю.,

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_1,

Відповідач: ОСОБА_2,

Особа, що звернулася з апеляційною скаргою: Харківська міська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові

апеляційну скаргу Харківської міської ради на рішення Московського районного суду міста Харкова від 6 листопада 2018 року, ухвалене суддею Сиротниковим Р.Є.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору та визнання права власності,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому, з урахуванням уточнень, просив розірвати договір дольової участі у будівництві, укладений 30 серпня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнати за ОСОБА_1 право власності на гаражний бокс НОМЕР_2 в будівлі літ. АБ-1, загальною площею 24,0 кв.м.; гаражний бокс НОМЕР_3,НОМЕР_4 в будівлі літ. АВ-1, загальною площею 48,0 кв.м.; гаражні бокси НОМЕР_5?НОМЕР_6 в будівлі літ. АГ-1, загальною площею 96,0 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2; гаражний бокс НОМЕР_7 в будівлі літ. АЗ-1, загальною площею 23,8 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3; гаражні бокси НОМЕР_2?НОМЕР_5 в будівлі літ. АБ-1, загальною площею 96,6 кв.м., гаражні бокси НОМЕР_8?НОМЕР_9 в будівлі літ. АВ-1, загальною площею 169,4 кв.м.; гаражні бокси НОМЕР_10?НОМЕР_11 в будівлі літ. АГ-1, загальною площею 217,9 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_4.

Позов мотивований тим, що за договором про дольову участь у будівництві від 30.08.2017 року сторони приймають участь у здійсненні будівництва капітальних споруд - нежитлових будівель гаражних боксів у різних районах міста Харків. Також, умовами даного договору передбачалося, що позивач приймає дольову участь у вигляді фінансування будівельних робіт та за результатами будівництва отримає частку у розмірі 80% від загальної площі збудованих будівель, а відповідач приймає дольову участь у вигляді безпосередньої участі у будівництві або із залученням третіх осіб та за результатами будівництва отримає частку у розмірі 20% від загальної площі збудованих приміщень, проте, наприкінці вересня 2018 року позивач самотужки завершив всі будівельні роботи з будівництва нежитлових будівель гаражних боксів, які відповідно до технічних висновків про стан будівельних конструкцій та можливість експлуатації нежитлових будівель гаражних боксів вважаються такими, що знаходиться в задовільному технічному стані, будівлі відповідають вимогам надійності та безпечності в подальшій експлуатації. Зазначає, що спірний договір не розірвано, тому відповідач має безпідставне право на отримання своєї частки у здійсненому будівництві, хоча безпосередньої участі у ньому не приймав. Крім того, оскільки позивач здійснював будівництво без отримання дозвільних документів, отримати правовстановлюючі документи на майно він не має змоги, що ставить під загрозу можливості порушення прав позивача з боку невизначеного кола осіб, що і обумовлює необхідність звернення до суду з метою їх захисту.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 6 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що наявні достатні підстави для висновку про істотність порушення прав позивача ОСОБА_1, оскільки у зв'язку з одноосібним здійсненням будівництва позивачем він значною мірою позбавляється того, на що він розраховував при укладанні договору, що тягне за собою розірвання договору дольової участі від 30.08.2017 року. Вищевказані приміщення закінчені будівництвом, що підтверджується технічними паспортами, копії яких долучені до справи, судом не встановлено, що за час будівництва було порушено права та охоронювані законом інтереси інших осіб, відтак суд дійшов до висновку про можливість задоволення позовних вимог в частині визнання права власності на будівлі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Харківська міська рада звернулася з апеляційною скаргою, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та ухваленим з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування скарги зазначає, що є підстави вважати вказані позивачем об'єкти нерухомого майна самочинним будівництвом. Доказів про наявність у позивача дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва об'єктів та вводу їх в екплуатацію у встановленому законодавством порядку до матеріалів справи не долучено. Тому, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна не набуває права власності на нього, а є лише власником будівельних матеріалів, обладнання тощо, що буди використані в процесі цього будівництва. Крім того зазначає, що при проведенні будівельних робіт порушено ряд нормативно-правових актів, зокрема, ДБН А.2.2-3-2014, Закони України «Про архітектурну діяльність», «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про основи містобудування».

Вказує, що якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Єдиним органом державної влади уповноваженим на встановлення факту готовності об'єкту до експлуатації та на прийняття в екплуатацію закінчених будівництвом об'єктів є Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю, тоді як позивач не звертався задля цього до компетентних органів та ініціював штучний спір. Також, позивачем не надано докази наявності права власності, права користування земельною ділянкою або суперфіцію.

Стверджує, що до участі у розгляді справи не було залучено Харківську міську раду чи ІДАБК Департаменту територіального контролю Харківської міської ради, тим самим суд вирішив питання стосовно функцій ДАБК.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст.360 ЦПК України до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В апеляційному суді під час розгляду справи, представник ХМР уточнив, що дійсно апеляційна скарга містить тільки доводи щодо скасування рішення суду про визнання права власності і в іншій частині щодо розірвання договору не оскаржувалось. В резолютивній частині апеляційної скарги помилково було зазначено про скасування рішення суду вцілому.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та, дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню в частині скасування рішення суду про визнання права власності. В частині розірвання договору, рішення суду в апеляційному порядку не переглядається.

Судовим розглядом встановлено, що 30 серпня 2017 року між ОСОБА_1, та ОСОБА_2 було укладено договір дольової участі у будівництві, за умовами якого, сторони домовилися спільно здійснити будівництво капітальних споруд - нежитлових будівель гаражних боксів у різних районах міста Харків. За умовами зазначеного договору сторони домовилися, що сторони приймають участь у виконанні загально-будівельних робіт з будівництва капітальних споруд - нежитлових будівель гаражних боксів та їх фінансування. При цьому, умовами даного договору передбачалося, що позивач ОСОБА_1 приймає дольову участь у вигляді фінансування вартості будівельних робіт з реконструкції та за результатами будівництва отримає частку у розмірі 80% від загальної площі збудованих будівель, а відповідач ОСОБА_2 приймає дольову участь у вигляді безпосередньої участі в будівництві або залучення сторонніх осіб для цього та за результатами будівництва отримає частку у розмірі 20% від загальної площі збудованих об'єктів.

Умовами договору про дольову участь у будівництві (п. 6.3.), сторони передбачили наступне: в разі невиконання Замовником/Виконавцем своїх обов'язків по Договору, що унеможливлюють його подальше виконання або створюють загрозу істотного порушення прав іншої Сторони, Замовник/Виконавець має право розірвати Договір та вимагати відшкодування завданих збитків в тому числі упущену вигоду. При цьому, Сторони погодили, що порушенням умов даного договору, яке може свідчити про створення загрози істотного порушення прав іншої Сторони є, в тому числі, прострочення виконання кожною із Сторін власних обов'язків або створення умов, які призводять або можуть призвести до порушення/прострочення іншої Сторони.

Згідно з частиною першою статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник має право виконувати будівельні роботи після, зокрема, подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об'єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, які не потребують реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об'єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.8 ст.39 цього ж Закону експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Згідно з ст.5 Закону України «Про основи містобудування» при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені, зокрема, розробка містобудівної документації, проектів конкретних об'єктів згідно з вихідними даними на проектування, з дотриманням

державних стандартів, норм і правил.

Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 липня 2014 року № 294 затверджено Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, відповідно до пункту 1 якого Державна архітектурно-будівельна інспекція України (Держархбудінспекція) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем'єр-міністра України - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства і який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про основи містобудування» реалізація містобудівної документації полягає у впровадженні рішень відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування при плануванні відповідних територій, комплексній забудові та реконструкції населених пунктів, проектуванні та будівництві об'єктів житлово-цивільного і виробничого призначення, систем транспортного та інженерного забезпечення, впорядкуванні і благоустрої територій.

За приписами статті 182 ЦК право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Статтею 331 ЦК передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Таким чином, аби новостворене майно стало об'єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація.

Доки ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна) (частина третя статті 331 ЦК). Тобто, статтею 331 ЦК України не передбачено можливості визнання права власності на недобудоване нерухоме майно (не введене в експлуатацію) в судовому порядку.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 373 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним.

Водночас згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

З контексту частин третьої, четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 24.06.1999 № 6-рп/99 наголосив на тому, що метою функціонального поділу державної влади на законодавчу, виконавчу та судову є розмежування повноважень між різними органами державної влади та недопущення привласнення повноти державної влади однією з гілок влади.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 № 13 викладено позицію щодо неможливості суду підміняти собою органи владних повноважень, згідно з якою суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень.

Дана позиція узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини.

Зокрема, у рішеннях Класс та інші проти Німеччини від 06.09.1978, Фадєєва проти Росії (Заява N 55723/00) від 09.06.2005, Кумпене і Мазере проти Румунії (Заява N 33348/96) від 17.12.2004, Єрузалем проти Австрії, (Заява N 26958/95) від 27.02.2001, Реквеньї проти Угорщини (Case of Rekvenyi v. Hungary) (Заява N 25390/94) від 20.05.1999, вказано, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, тобто суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Згідно правового висновку викладеному в Постанові Верховного суду України від 18 лютого 2015 року в справі №6-244цс14 при розгляді справ про визнання права власності на самочинне будівництво суди повинні належним чином перевіряти, чи було питання оформлення такого права власності предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи відсутність останнього давали б підстави говорити про наявність спору про право.

Суд не повинен підміняти органи, які зобов'язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з'ясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів з питання узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні цього питання.

Отже, установлено, що здійснене позивачем будівництво є самочинним, так як відсутні докази того, що будівництво здійснювалось позивачем на земельній ділянці, що була відведена йому в установленому порядку для цієї мети, а також те, що об'єкт нерухомості збудовано за наявності належного дозволу чи належно затвердженого проекту. Тоді як і сам позивач у позові зазначає, що будівництво він здійснював без отримання дозвільних документів (а.с.72).

За таких обставин, суд першої інстанції, на підставі доказів, поданих сторонами, що оцінені неналежним чином, дійшов неправильного висновку про наявність правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на самочинне будівництво.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом ч.1 та п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Тобто, з позивача на користь особи, яка звернулася з апеляційною скаргою, слід стягнути судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги, з урахуванням її вимог щодо оскарження рішення лише в частині задоволення позовних вимог майнового характеру і ухваленням нового рішення в цій частині, в розмірі 13215 грн. (8810*150%=13215). Надміру сплачений Харківською міською радою судовий збір в розмірі 1058 грн. підлягає поверненню в порядку п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» (14273-13215).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а судове рішення скасувати в частині визнання права власності з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389,390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради - задовольнити.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 6 листопада 2018 року в частині визнання права власності за ОСОБА_1 - скасувати та ухвалити нове. В задоволенні позову в цій частині - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт НОМЕР_12, РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_1) на користь Харківської міської ради (, рахунок №32986, банк одержувача - Головне управління державної казначейської служби України у Харківській області, МФО 851011, пл. Конституції, 7, м. Харків, 61003) судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги у розмірі 13215 (тринадцять тисяч двісті п'ятнадцять) грн.

Рішення суду в частині розірвання договору - в апеляційному порядку не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

повний текст постанови

складено 22 березня 2019 року