Провадження № 22-ц/802/529/19 Категорія: 47 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів - Бовчалюк З.А., Матвійчук Л.В.,

секретар Концевич Я.О.

з участю: представника позивача Мохнюка М. В.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідачів ОСОБА_2

представника третьої особи ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Городище» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та додаткових угод до договору оренди, визнання поновленим договору оренди земельної ділянки за апеляційною скаргою відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 лютого 2019 року,-

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Городище" (далі - ТзОВ «Городище» ) звернулося в суд з вищевказаним позовом, покликаючись на такі обставини. 20 листопада 2009 року між ОСОБА_3 і ТзОВ "Городище" було укладено договір оренди земельної ділянки площею 2,71 га, яка знаходиться на території Чаруківської сільської ради Луцького району для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 5 років. Договір був зареєстрований в Луцькому районному відділі ДП "Центр ДЗК" 28 грудня 2009 року.

Cтрок дії договору оренди землі закінчився 28 грудня 2014 року, позивач продовжив користуватися спірною земельною ділянкою та сплачувати орендну плату, що підтверджується платіжними відомостями за 2015-2017 роки централізованої бухгалтерії ТзОВ «Городище». Лише 29.06.2017 року відповідач ОСОБА_3 , звернувся до позивача із листом - повідомленням про припинення договору оренди. Хоча відповідачу було роз`яснено, що орендні відносини продовжені до 28.12.2019 року, що відсутні правові підстави припиняти дію договору, 11.07.2017 року між відповідачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_1 було зареєстровано укладений строком на один рік, із можливістю пролонгації, договір оренди спірної земельної ділянки площею 2,71 га на території Чаруківської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Цей договір позивач вважає незаконним та таким, що укладений із порушенням переважного права ТзОВ «Городище» на продовження орендних відносин із ОСОБА_3 .

Уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, розташованої на території Чаруківської сільської ради Луцького району Волинської області площею 2,71 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , укладений 07 липня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та додаткові угоди до вказаного договору оренди землі від 17 жовтня 2017 року та 17 листопада 2017 року, якими внесені зміни до нього; визнати поновленим договір оренди земельної ділянки, розташованої на території Чаруківської сільської ради Луцького району Волинської області площею 2,71 га, укладений 20 листопада 2009 року між ОСОБА_3 та товариством з обмеженою відповідальністю «Городище», який зареєстрований у Луцькому районному відділі ДП «Центр ДЗК» 28 грудня 2009 року.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 11 лютого 2019 року позов задоволено частково .

Постановлено визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, розташованої на території Чаруківської сільської ради Луцького району Волинської області, площею 2,71 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , укладений 07 липня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , та додаткові угоди до цього договору оренди земельної ділянки від 17.10.2017р. та 17.11.2017р. , якими внесені зміни до нього.

В задоволенні позову про визнання поновленим договору оренди земельної ділянки, розташованої на території Чаруківської сільської ради Луцького району Волинської області, площею 2,71 га, між ОСОБА_3 та товариством з обмеженою відповідальністю «Городище» - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 в рівних частинах в користь товариства з обмеженою відповідальністю «Городище» 5124 грн. судових витрат, по 2652 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи просив оскаржуване рішення суду скасувати і прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Зазначають, що ОСОБА_3 договору оренди з позивачем не укладала, його текст відсутній як у позивача, так і у відповідача, у ТзОВ «Городище» не виникло переважного права на укладення договору оренди землі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_4 вказує, що факт укладення договору оренди визнано самою ОСОБА_3 в адресованому позивачу листі про припинення орендних відносин, підтверджено показами свідків.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що земельна ділянка, яка розташована на території Чаруківської сільської ради Луцького району Волинської області площею 2,71 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .

З книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі вбачається, що 28 грудня 2009 року за № 81 був зареєстрований договір оренди земельної ділянки площею 2,71 га, яка знаходиться на території Чаруківської сільської ради Луцького району для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 5 років.

Факт укладення договору оренди з ТзОВ "Городище" підтвердила і сама відповідач ОСОБА_3 у листі-повідомленні про припинення орендних відносин з товариством з 29.06.2017 року (а.с.152).

З матеріалів спарви вбачається, що 07 липня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір оренди земельної ділянки, розташованої на території Чаруківської сільської ради Луцького району Волинської області площею 2,71 га, кадастровий номер НОМЕР_1 строком на один рік, із можливістю пролонгації.

17 жовтня 2017 року між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 7 липня 2017 року, згідно якої п. 8 договору оренди викладено в такій редакції: «Договір укладено на 4 роки, про що вносяться зміни в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно», а 17 листопада 2017 року - додаткову угоду, згідно якої п. 9 вказаного договору викладено в редакції: «Орендна плата вноситься орендарем в грошовій формі становить 4 % від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, що становить 5319,16 грн.

Тобто, земельна ділянка, якою після закінчення строку договору оренди від 0 листопада 2009 року, продовжувало користуватись ТзОВ «Городище», була передана власником ОСОБА_5 , іншому орендарю.

Встановивши, що після закінчення строку договору оренди, укладеного 20.09.2009 року між ОСОБА_3 та ТзОВ «Городище» на 5 років, позивач продовжував користуватися орендованою земельною ділянкою, а орендодавець ОСОБА_3 не заперечувала проти такого користування та систематично одержувала орендну плату, орендована земельна ділянка знаходиться у масиві інших земельних ділянок, які орендуються позивачем, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що орендні відносини між сторонами тривають. Тому передача цієї ж самої земельної ділянки, яка не була вільною, в оренду іншому орендарю - ОСОБА_1 , порушує право ТзОВ «Городище» на поновлення договору оренди з ОСОБА_6 , передбачене ч. 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі». Отже, договір оренди, укладений між відповідачами, суперечить закону.

Викладені в апеляційній скарзі доводи відповідачів про порушення судом норм процесуального права у зв`язку з прийняттям неоплаченої судовим збором заяви про збільшення позовних вимог необґрунтовані, оскільки в матеріалах справи міститься документ про оплату цієї заяви судовим збором ( т.І а.с. 220 ).

Представником позивача було заявлено клопотання про збільшення позовних вимог та подана відповідна заява в судовому засіданні, що відповідає вимогам частин 1, 2 статті 182 ЦПК України, позивач не несе відповідальності за відсутність реєстрації цієї заяви, тому аргументи апеляційної скарги у зазначеній частині не впливають на правильність рішення суду.

Доводи відповідачів про неналежне здійснення технічної фіксації судового процесу є надуманими, не підтверджуються матеріалами справи.

Аргументи апеляційної скарги про існування двох земельних ділянок з різними кадастровими номерами колегія суддів відхиляє, оскільки ОСОБА_3 не подала суду доказів, що є власником двох земельних ділянок площею 2.71 га в селі Чаруків Луцького району, та не спростувала доводів позивача, що земельна ділянка, якою користується позивач, і яка передана в оренду ОСОБА_1 - одна і таж сама земельна ділянка.

Відсутність самого тексту договору оренди не спростовує доводів позивача та висновків суду про те, що такий договір між ТзОВ «Городище» і ОСОБА_3 був укладений, на підтвердження чого суду були надані докази, що були предметом дослідження та правової оцінки, про що викладено в оскарженому рішенні. Дослідження судом доказів на підтвердження укладення договору оренди між ТзОВ «Городище» і ОСОБА_6 у 2009 році та надання їм правової оцінки відповідачі помилково називають розглядом судом позову про встановлення факту укладення договору.

Судом обґрунтовано не досліджувалося питання виплати відповідачу ОСОБА_3 орендної плати з грудня 2009 року по грудень 2014 року, оскільки це знаходиться поза межами предмета спору.

Доводи апеляційної скарги про відсутність у позивача переважного права на укладення договору суперечить положенням частини 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі», які підлягають до застосування до правовідносин, що виникли між сторонами, а також спростовуються зібраними у справі доказами, з яких вбачається, що позивач протягом 2014-2017 років сплачував ОСОБА_3 орендну плату, користувався земельною ділянкою, проти чого вона не заперечила у місячний термін після закінчення строку договору оренди.

Враховуючи те, що укладений договір оренди може бути поновлений на тих самих умовах, що був первинно укладений, та встановивши відсутність тексту договору оренди, складеної додаткової угоди до договору оренди, суд дійшов вірного висновку про відмову у позові про визнання договору поновленим з цих підстав.

Доводи відповідача про те, що задоволення позову про недійсність договору оренди можливе лише у разі визнання договору поновленим є помилковим, суперечать положенням статті 215 ЦК України, приписами якої визначені підстави недійсності правочину, і такі підстави були встановлені судом.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення обставин справи і надання іншої оцінки доказам ніж та, що була надана судом першої інстанції, а тому не спростовують висновків суду , викладених в рішенні.

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Наведене вище свідчить про те, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статями 367, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 лютого 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту даної постанови.

Головуючий

Судді: