Ухвала

Іменем України

22 травня 2019 року

м. Київ

справа № 348/2008/17

провадження № 61-615ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати

Касаційного цивільного суду: Штелик С. П., (суддя-доповідач),

Лесько А. О., Мартєва С. Ю., розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - на ухвалу Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 19 жовтня 2018 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 грудня 2018 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Надвірнянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Жолобчука Петра Івановича, заінтересована особа - ОСОБА_3 , про визнання дій неправомірними та скасування постанов державного виконавця,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - звернувся до суду із скаргою на дії головного державного виконавця Надвірнянського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Жолобчука П. І. щодо виконання проваджень № 56590282 та № 56590060 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1 тис. грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття та стягнення 1 500 грн судових витрат.

Скаргу обґрунтував тим, що ОСОБА_1 протягом останніх чотирьох років працює тапроживає за кордоном на території Франції, на яку не розповсюджується юрисдикція України, про що було відомо головному державному виконавцю, який отримував докази сплати аліментів Яворським Л. Д. від його сестри. Зазначав, що рішення суду мало виконуватись відповідно до Інструкції про виконання в Україні Конвенції про стягнення аліментів за кордоном, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 29 грудня 2006 року № 121/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2006 року за № 1390/13264, якою передбачено спеціальний порядок звернення із заявою про визнання і виконання рішення суду України про стягнення аліментів на території іншої держави. Стягувач ОСОБА_3 із відповідною заявою про стягнення аліментів на дитину на виконання Конвенції в Україні до Міністерства юстиції України для надсилання цієї заяви з долученими до неї документами для передачі за кордон у встановленому Інструкцією порядку не зверталась. У зв`язку з наведеним, головний державний виконавець не мав права приймати від стягувача виконавчі документи та виносити постанови про відкриттявиконавчого провадження, оскільки це суперечить вимогам вказаної Інструкції.

Крім того, ОСОБА_1 добровільно сплачує аліменти на дитину, тому відсутні будь-які правові підстави для відкриття виконавчих проваджень.

З наведених підстав просив визнати неправомірними дії головного державного виконавця Надвірнянського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Жолобчука П. І. з приводу виконання виконавчих проваджень №56590282 та № 56590060; визнати незаконними і скасувати постанови від 13 червня 2018 року про відкриття виконавчих проваджень № 56590060, № 56590282 та зобов`язати головного державного виконавця винести постанови про повернення виконавчих документів стягувачу, роз`яснивши їй порядок звернення з клопотанням про визнання і виконання рішення суду про стягнення аліментів на території Франції.

Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 19 жовтня 2018 року відмовлено у задоволенні скарги.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 10 грудня 2018 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2019 року, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - просить скасувати ухвалу Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 19 жовтня 2018 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 грудня 2018 року і ухвалити нове рішення про задоволення скарги, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що судами порушено норми статей 223, 450, 263, 265 ЦПК України, а саме: порушено строк розгляду скарги; дати слухань у справі неодноразово переносились без постановлення відповідної ухвали; про судове засідання 19 жовтня 2018 року представника скаржника не було належним чином повідомлено; з порушенням вимог статті 229 ЦПК України жодні письмові докази в даній справі не були оглянуті в судових засіданнях за участю представника скаржника. Суди неправильно відмовили у задоволенні скарги, оскільки ОСОБА_1 вже чотири роки працює та проживає за кордоном на території Франції, на яку не розповсюджується юрисдикція України, тому головний державний виконавець зобов`язаний був повернути виконавчі документи стягувачу, роз`яснивши їй порядок звернення з клопотанням про визнання і виконання рішення Надвірнянського районного суду про стягнення аліментів на території Франції у відповідності до Інструкції про виконання в Україні Конвенції про стягнення аліментів за кордоном. Крім того, головним державним виконавцем не враховано той факт, що ОСОБА_1 добровільно сплачує аліменти в повному обсязі, тому не має заборгованості за виконавчим документом і не є боржником в розумінні Закону України «Про виконавче провадження». Також головний державний виконавець не надав жодних доказів направленняОСОБА_1 спірних постанов про відкриття виконавчих проваджень рекомендованим поштовим відправленням під розписку та отримання їх особисто боржником.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного судувважає, що підстави для відкриття касаційного провадження відсутні, виходячи з наступного.

Суди установили, що рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 08 листопада 2017 року, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_3 про зміну розміру стягнення аліментів з ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , задоволено частково. Вирішено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 по 1 тис. грн щомісячно до досягнення сином повноліття, а також вирішено питання про відшкодування судових витрат.

На виконання вказаного рішення Надвірнянським районним судом Івано-Франківської області 31 грудня 2018 року видані виконавчі листи № 348/2008/17, які 12 червня 2018 року за заявами ОСОБА_3 пред?явлено до виконання до Надвірнянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області.

13 червня 2018 року головний державний виконавець Надвірнянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Жолобчук П. І. виніс постанови про відкриття виконавчих проваджень № 56590060 та № 56590282.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку є Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 № 1404-VIII.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) -сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Положенням частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно вимог пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих документів, зокрема на підставі виконавчих листів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу (частина перша статті 24 Закону України «Про виконавче провадження»).

Тобто, в даному випадку підставою примусового виконання судового рішення є виданий судом виконавчий лист, а не безпосередньо саме рішення суду, на що посилається заявник, і в якому зазначено тільки на посилання сторін про можливе тимчасове місцеперебування ОСОБА_1 на роботі в Франції.

Таким чином, головним державним виконавцем правомірно винесено постанови від 13 червня 2018 року про відкриття виконавчих проваджень № 56590060 та № 56590282 відповідно до вимог статей 3, 4, 24, 25, 26, 27, Закону України «Про виконавче провадження» та направлено боржнику та стягувачу для виконання та до відома.

Суди вірно встановили, що з матеріалів виконавчого провадження та з матеріалів цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів не вбачається офіційно визначене місце перебування боржника у Франції чи місце його роботи у цій країні. Сам факт наявності доручення, яке посвідчене ОСОБА_1 09 листопада 2016 року в Посольстві України у Французькій Республіці, не може слугувати офіційним документом, що підтверджує проживання чи працевлаштування боржника у Франції. В даному дорученні чітко вказано місце проживання боржника: АДРЕСА_1 . Інших даних про те, що ОСОБА_1 проживає чи працює у Франції, ні матеріали цивільної справи, ні виконавчих проваджень не містять.

Крім того, боржником також не надано державному виконавцю жодних даних про офіційне місце перебування боржника за кордоном.

Таким чином, спростовуються посилання заявника про те, що виконавчі провадження № 56590060 та № 56590282 підлягають виконанню в порядку, визначеному Інструкцією про виконання в Україні Конвенції про стягнення аліментів за кордоном, затвердженою наказом Міністерства Юстиції України № 121/5 від 29 грудня 2006 року.

Доводи представника заявника про те, що державний виконавець не надав жодних доказів направлення ОСОБА_1 спірних постанов про відкриття виконавчого провадження, рекомендованим поштовим відправленням під розписку та отримання їх особисто боржником, не можуть бути підставою для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, яка прийнята відповідно до законодавства, а мають значення тільки для оцінки інших виконавчих дій, які вчинені державним виконавцем після відкриття виконавчого провадження, однак такі дії не є предметом розгляду у цій справі. Крім того, на такі доводи заявник не посилався у суді першої інстанції.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про те, що головний державний виконавець Жолобчук П. І. при здійсненні виконавчих дій за вищезазначеним рішенням суду діяв у межах чинного законодавства, вживав вичерпних заходів примусового характеру спрямованих на виконання рішення суду та не допустив порушень прав та законних інтересів сторін.

За приписами частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Зі змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення не вбачається неправильного застосування апеляційним судом норм матеріального права, а також порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач. Якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - на ухвалу Надвірнянського районного суду Іванофранківської області від 19 жовтня 2018 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 грудня 2018 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Надвірнянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Жолобчука Петра Івановича, заінтересована особа - ОСОБА_3 , про визнання дій неправомірними та скасування постанов державного виконавця.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв