ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1758/19 Справа № 203/284/17 Суддя у 1-й інстанції - казак С.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про поділ майна подружжя, визнання права власності; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності, стягнення грошової компенсації,-

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2017 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про поділ майна подружжя, визнання права власності.

В лютому 2018 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська надійшов зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності, стягнення грошової компенсації.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про поділ майна подружжя, визнання права власності - відмовлено повністю.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності, стягнення грошової компенсації - задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 (49000, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) право особистої власності на квартиру АДРЕСА_3, загальною площею 206,5 кв.м, житловою площею 139,2 кв.м, в будинку АДРЕСА_4.

Визнано за ОСОБА_2 (49000, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) право особистої власності на паркувальне місце АДРЕСА_5, загальною площею 30,3 кв.м у приміщенні АДРЕСА_6 цокольного поверху житлового будинку літ.А-9, А-1, А1-1, А2-1 в будинку АДРЕСА_4.

В іншій частині зустрічних позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2018 року по справі № 203/284/17 - скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за первісним позовом та в частині часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 та визнання за ОСОБА_2 право особистої власності на квартиру АДРЕСА_3, загальною площею 206,5 кв.м, житловою площею 139,2 кв.м, в будинку АДРЕСА_2 та на паркувальне місце АДРЕСА_5, загальною площею 30,3 кв.м у приміщенні АДРЕСА_6 цокольного поверху житлового будинку літ.А-9, А-1, А1-1, А2-1 в будинку АДРЕСА_2 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на квартиру АДРЕСА_2 та на паркувальне місце АДРЕСА_5, у приміщенні АДРЕСА_6 цокольного поверху житлового будинку літ.А-9, А-1, А1-1, А2-1 в будинку АДРЕСА_2 - відмовити, а позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2018 року просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2018 року у справі №203/284/17 - без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 20.02.1993 року сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 17.06.2013 року.

Вказаним рішенням встановлено, що шлюбні відносини та ведення спільного господарства останніми були припинені з січня 2012 року.

В період перебування у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_2 було укладено договори про участь у Фонді фінансування будівництва №К-7-Б7-1 від 16.05.2005 року та №К-18-Ц від 16.05.2005 року, на підставі яких за ОСОБА_2 в подальшому було зареєстровано право власності на спірне нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 та на нежитлове приміщення АДРЕСА_7 цокольного поверху та паркувальне місце АДРЕСА_5 у приміщенні АДРЕСА_6 цокольного поверху вказаного будинку.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що вищезазначене нерухоме майно було придбано в період перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 за спільні кошти, а тому воно є їх спільною сумісною власністю.

Судом першої інстанції встановлено, що 27.05.2005 року між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір №090501-16/20 відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримала кредитні кошти в сумі 255429 доларів США для здійснення внеску за договорами про участь у Фонді фінансування будівництва №К-7-Б7-1 від 16.05.2005 року та №К-18-Ц від 16.05.2005 року.

З досліджених судом першої інстанції розписки від 14.11.2008 року, побутової угоди від 30.12.2008 року, виписок ПАТ КБ «Приватбанк» від 30.03.2017 року по депозиту клієнта ОСОБА_4, а також по рахунку за кредитним договором від 27.05.2005 року клієнта ОСОБА_2, які узгоджуються між собою та пояснень свідків допитаних у судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_4 та співробітника ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_5, встановлено, що фактично спірне майно було придбано за кредитні кошти, отримані ОСОБА_2 за кредитним договором №090501-16/20 від 27.05.2005 року.

Сплата коштів за кредитним договором та повне погашення кредиту 30.08.2008 року було здійснено ОСОБА_2 за рахунок коштів, переданих їй її батьком ОСОБА_4 за рахунок знятих коштів та нарахованих процентів по депозитному вкладу.

З пояснень свідка ОСОБА_4 судом встановлено, що на підтвердження передачі коштів своїй доньці ОСОБА_2 в сумі 50000 та 170000 доларів США, було складено боргову розписку та побутову угоду про надання позики, однак вони складались виключно для підтвердження факту передачі коштів для погашення кредитної заборгованості, а фактично подаровані ОСОБА_2 та наміру вимагати їх повернення він не має.

В матеріалах справи є довідка з ПАТ КБ «Приватбанк» від 30.03.2017 року з якої вбачається,що ОСОБА_4 зняв з депозитного рахунку 30.12.2008 року 3692573.52 грн. (а.с.78), а ОСОБА_2 30.12.2008 року остаточно закрила кредит(а.с.92).

Таким чином, будь-яких доказів про те, що джерелом набуття спірного нерухомого майна були спільні кошти та спільна праця сторін по справі та у часті ОСОБА_1 у придбанні майна шляхом виконання боргових зобов'язань, ОСОБА_1 до суду не надано.

Окрім того, нежитлове приміщення поз.31 у приміщенні АДРЕСА_2 за нотаріально посвідченою згодою ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 31.10.2013 року було відчужено ОСОБА_2 на користь іншої особи ОСОБА_3, вищезазначений договір купівлі-продажу недійсним не визнавався, а тому вказане нежитлове приміщення не може бути предметом поділу між сторонами.

Згідно ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо май-но, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно із ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до ч.1 ст.57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Згідно із ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, визнання права власності, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що спірне нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 та на нежитлове приміщення АДРЕСА_7 цокольного поверху та паркувальне місце АДРЕСА_5 у приміщенні АДРЕСА_6 цокольного поверху вказаного будинку придбано за рахунок кредитних коштів та погашення кредиту за рахунок особистих коштів ОСОБА_2, фактично отриманих в дарунок від її батька ОСОБА_4.

Задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності, стягнення грошової компенсації, суд першої інстанції також дійшов до правильного висновку, що придбання спірного нерухомого майна відбулося за рахунок кредитних коштів та погашення кредиту за рахунок особистих коштів ОСОБА_2, фактично отриманих в дарунок від її батька ОСОБА_4, а тому необхідно визнати за ОСОБА_2 право особистої власності на квартиру АДРЕСА_3, загальною площею 206,5 кв.м, житловою площею 139,2 кв.м, в будинку АДРЕСА_4; а також на паркувальне місце АДРЕСА_5, загальною площею 30,3 кв.м у приміщенні АДРЕСА_6 цокольного поверху житлового будинку літ.А-9, А-1, А1-1, А2-1 в будинку АДРЕСА_4.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта про те, що позивачу по справі не було відомо про боргову розписку на суму 50000 дол. США від 14.11.2008 року та побутову угоду на суму 170000 дол. США від 30.12.2008 року укладені між ОСОБА_2 та її батьком ОСОБА_4 та те, що вони є єдиним доказом на підставі якого судом першої інстанції встановлено придбання спірного майна за власні кошти відповідача, колегія суддів ставиться критично, оскільки ОСОБА_1 не надано жодних доказів на підтвердження даного факту.

Щодо доводів ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та фактично визнав вищезазначені угоди не є договорами позики, а фактично є договорами дарування та те що договір дарування не було укладено в встановленій формі, тобто нотаріально не посвідчений, колегія суддів ставиться критично, оскільки у судовому засіданні суду першої інстанції був допитаний в якості свідка ОСОБА_4, та пояснив, що ці угоди були складені для надання позики, проте, вони складались виключно для підтвердження факту передачі коштів для погашення кредитної заборгованості, а фактично були подаровані відповідачу та наміру вимагати повернення коштів він не мав.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2018 року - залишити без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

О.В. Свистунова