Справа № 161/724/19
Провадження № 2-о/161/64/19
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2019 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі:

головуючого - судді Рудської С.М.

при секретарі - Ярмолюк В.С.

за участю:

заявника ОСОБА_1

представника заінтересованої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Управління державної міграційної служби України у Волинській області, про встановлення факту постійного проживання на території України

В С Т А Н О В И В:

15.01.2019 року заявник ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої вказав, що він у 1986 році разом зі своєю донькою ОСОБА_3 переїхав на постійне проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1. В період з 1986 року по 1988 року працював у Кримській державній Ялтенській філармонії на посаді водіяохоронця, а з 1988 року по 2000 рік в санаторії ім. Дзержинського. У 1994 року він отримав паспорт гр. України, який внаслідок окупації АР Крим був знищений так званим поліцейським с. Кореіз. Зазначив, що з 1986 року по даний момент він нікуди не виїжджав за межі України та не змінював адреси свого місця проживання. Таким чином, без встановлення факту постійного проживання на території України він позбавлений можливості отримати паспорт гр. України. Враховуючи викладене, просить суд встановити факт постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року та, зокрема, з 1986 року по 24.08.1991 року.

13.02.2019 року від УДМС України у Волинській області надійшли пояснення на заяву ОСОБА_4 у яких зазначено, що згідно відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС у Волинській області місце проживання ОСОБА_1 зареєстрованим не значиться. Крам того, відсутня й інформація щодо документування ОСОБА_1 паспортом гр. України та паспортом гр. України для виїду за кордон. Разом з тим, санаторій ім. Дзержинського, у якому, як стверджує, працював заявник з 1988 року по 2000 рік знаходиться в м. Сочі Російської Федерації, що суперечить твердженню останнього про постійне проживання на території України станом на 24.08.1991 року.

В судовому засіданні ОСОБА_1 заявлені ним позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Додатково зазначив, що він з 1986 року постійно проживав у ІНФОРМАЦІЯ_2 до 2015 року. В 2015 року він переїхав до м. Луцька на проживання, однак у м. Луцьку перебував не постійно, періодично повертаючись до м. Ялта. Його було документовано паспортом громадянина України, проте він його загубив, коли та за яких обставин вказати не може. Його трудова книжка знаходиться в м. Ялта, а тому надати її суду можливості не має.

У судовому засіданні представник заінтересованої особи - Управління державної міграційної служби України у Волинській області не заперечувала щодо задоволення заявлених ОСОБА_1 вимог, однак зауважила, що факт отримання заявником ідентифікаційного коду не є доказом постійного проживання на території України, адже даний документ може бути виданий також й іноземцю чи особі без громадянства.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України від 18 січня 2001 року «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону, згідно яких громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2 - з 13 листопада 1991 року.

При цьому питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедури подання цих документів та провадження за ними, окрім Закону України «Про громадянство України», також врегульовано Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень.

Відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» та Порядку, - заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Стаття 1 Закону України «Про громадянство України» дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах», а саме: проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні; безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України.

Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень передбачає, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до п. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (ч. 1 ст. 8 Закону), подає до відповідного органу заяву про набуття громадянства України за територіальним походженням, зобов'язання припинити іноземне громадянство - для іноземців, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях. При цьому при вирішенні питання про обґрунтованість заявленої вимоги суду, крім перевірки та встановлення факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року, необхідно встановити той факт, що заявник подав до компетентного органу зобов'язання припинити іноземне громадянство письмово оформлену заяву іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України (абз. 12 ст. 1 Закону України «Про громадянство України»).

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

На підтвердження своїх заявлених вимог, ОСОБА_1 надав суду наступні докази: копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера від 13.03.2001 року (а.с. 4); посвідчення водія серії ВНА № 009091, виданого 09.09.1994 року (а.с. 5-6); посвідчення Українського Козацтва № 140156, виданого 19.01.1998 року (а.с. 7); посвідчення Київської організації Спілки офіцерів України № 096 від 05.12.2004 року (а.с. 8).

Проте усі вищевказані документи, надані ОСОБА_1 як докази постійного проживання на території України, були виданими після 24.08.1991 року та після 13.11.1991 року.

Досліджуючи матеріали справи, суд не вбачає належних допустимих, достатніх та достовірних доказів, які б підтверджували факт саме постійного безперервного проживання заявника на території України у період часу, зокрема, з 1986 року по 24.08.1991 року, тобто фактично станом на 24.08.1991 року.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1, про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року та, зокрема, з 1986 року по 24.08.1991 року.

Керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 77-81, 259, 263-265, 315, 319 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1, заінтересована особа Управління державної міграційної служби України у Волинській області, про встановлення факту постійного проживання на території України відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення у повному обсязі складено 18 березня 2019 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області ОСОБА_5

.