КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 756/14338/15-ц

номер провадження: 22-ц/824/6438/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченко С.І.,

за участю секретаря - Воронової Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Пошелюзного Сергія Вячеславовича на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 лютого 2019 року у складі судді Тітова М.Ю., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на майно,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 19 грудня 2016 року, просила визнати її особистою власністю 48/100 частин квартири АДРЕСА_1 ; визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 52/100 частин вказаної квартири, визнавши за кожним право особистої приватної власності по 26/100 частин квартири; визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль «Mitsubishi Ounlander», 2008 року випуску, державний номерний знак (далі - д.н.з.) НОМЕР_1 ; визнати за нею та за ОСОБА_1 право власності по 1/2 частині автомобіля «Mitsubishi Ounlander», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 та стягнути з відповідача на свою користь судові витрати у розмірі 6 090 грн 00 коп.

Позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що з 24 липня 2001 року по 16 березня 2016 року вона перебувала з відповідачем ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу ними було набуто майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль «Mitsubishi Ounlander», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , право власності на яке зареєстровано за відповідачем. Вказувала, що 48/100 частин квартири є її особистою приватною власністю, а інша частина квартири є їх спільною сумісною власністю з ОСОБА_1 Зазначала, що спірна квартира придбана у червні 2003 року матір`ю відповідача - ОСОБА_3 на підставі виданого ОСОБА_1 доручення від 14 травня 2003 року, оскільки у період з жовтня 2001 року по вересень 2003 року сторони перебували у закордонному відрядженні в Дипломатичній місії України в Королівстві Нідерланди. На придбання квартири подружжям фактично було витрачено 40 800 доларів США (39 500 доларів США - вартість квартири та 1 300 доларів США - витрати, пов`язані з оформленням права власності на квартиру), з яких: 20 000 доларів США були подаровані подружжю родичами в день весілля, 3 800 доларів США - отримані ОСОБА_2 від здачі в оренду належної їй квартири за період з листопада 2001 року по травень 2003 року, 12 000 доларів США - отримані позивачем від продажу дошлюбної квартири та 5 000 доларів США - спільні заощадження сторін за період перебування у закордонному відрядженні. Вказувала, що за рахунок її особистих коштів, отриманих від продажу дошлюбної квартири, у квартирі АДРЕСА_1 були проведені ремонтно-оздоблювальні роботи.

У вересні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просили визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 8 420 грн 00 коп.

Позовна заява мотивована тим, що квартира АДРЕСА_1 придбана за рахунок грошових коштів батьків ОСОБА_1 ОСОБА_5 та ОСОБА_3 у розмірі 40 000 доларів США, які вони подарували ОСОБА_1 до 25 річчя, а тому вважали, що вказана квартира не є спільною сумісною власністю подружжя. Вказували, що джерелом походження подарованої суми грошових коштів є дохід ОСОБА_5 від підприємницької діяльності.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 21 червня 2018 року цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на майно об`єднано в одне провадження №756/14338/15-ц (а.с.93, т.3).

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2018 року провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на майно закрито на підставі п.4 ч.1 ст.255 ЦПК України (а.с.206, т.4).

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 14 лютого 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Проведено поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та на 1/2 частину автомобіля «Mitsubishi Ounlander», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та на 1/2 частину автомобіля «Mitsubishi Ounlander», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_2 відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на майно - відмовлено.

Вирішено витання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Пошелюзний С.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 , а позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на квартиру - задовольнити, посилаючись на не повне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що подана ОСОБА_2 до суду першої інстанції заява про збільшення позовних вимог від 19 грудня 2016 року не відповідала вимогам процесуального закону, оскільки позивачем у заяві були змінені підстави і предмет позову, а тому вважає, що у суду були відсутні підстави для прийняття цієї заяви до розгляду. Зазначає, що суд першої інстанції не встановив обставин перебування подружжя ОСОБА_6 за кордоном на момент придбання ОСОБА_1 спірної квартири та про наявність у них спільних грошових коштів, необхідних для придбання квартири, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували наявність у сторін спільних заощаджень станом на момент їх виїзду у відрядження до Королівства Нідерландів, під час перебування у відрядженні в період з жовтня 2001 року по вересень 2003 року та про ввезення ними грошових коштів на митну територію України за час перебування у відрядженні. Наведені обставини, на думку представника ОСОБА_1 ,свідчать про те, що станом на момент укладення договору купівлі-продажу спірної квартири у подружжя ОСОБА_6 були відсутні спільні грошові кошти, необхідні для її придбання.

Вказує, що суд не з`ясував обставин укладення 08 травня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договору дарування грошових коштів, за яким ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_1 прийняв в дар до свого 25 річчя грошові кошти в сумі 40 000 доларів США на придбання спірної квартири, не надав правову оцінку вказаному правочину і відносинам, які склалися між сторонами за цим правочином та застосував до цих правовідносин ЦК України, який набув чинності з 01 січня 2014 року, що не підлягав до застосування. Зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що, укладаючи договір купівлі-продажу квартири від 20 червня 2003 року, ОСОБА_3 діяла від імені та за рахунок грошових коштів ОСОБА_1 , які він набув у власність за договором дарування, а тому вважає, що спірна квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , оскільки придбана за його особисті кошти. Також зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_3 , яка подарувала грошові кошти ОСОБА_1 та уклала від його імені договір купівлі-продажу спірної квартири.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Мошенська І.А. подала відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, ґрунтуються на припущеннях та спростовуються наявними у матеріалах справи належними та допустимими доказами. Вказує, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги наданий ОСОБА_1 договір дарування грошових коштів від 08 травня 2003 року, оскільки він укладений відносно валютних цінностей - 40 000 доларів США, а відтак потребує обов`язкового нотаріального посвідчення. Проте зазначений договір дарування грошових коштів нотаріально не посвідчений, а тому є нікчемним відповідно до ч.1 ст. 47, ч.1 ст.244 ЦК УРСР, у редакції, який діяв на момент укладення договору дарування. Зазначає, що посилання в апеляційній скарзі на покази свідка ОСОБА_3 є необґрунтованими, оскільки факт укладення договору дарування грошових коштів не може бути підтверджений показами свідків. Просить апеляційну скаргу задовольнити частково, доповнивши мотивувальну частину оскаржуваного рішення суду першої інстанції ч.1 ст.47, ч.ч.1,2 ст.243, ч.1 ст.244 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), ст.ст.22, 23 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС), у редакції, які діяли на момент укладення договору купівлі -продажу спірної квартири. В іншій частині рішення суду залишити без мін.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Доводів в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про поділ автомобіля «Mitsubishi Ounlander», д.н.з. НОМЕР_1 , апеляційна скарга не містить, тому відповідно до положень ч.1 ст.376 ЦПК України законність ухваленого у цій частині рішення суду першої інстанції колегією суддів не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, які викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, суд першої інстанції виходив із того, що квартира АДРЕСА_1 та автомобіль «Mitsubishi Ounlander», д.н.з. НОМЕР_1 , є спільною власністю подружжя ОСОБА_6 , а тому підлягає поділу між ними в рівних частинах.

Відмовляючи у задоволенні у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що грошові кошти, за які було придбано спірну квартиру, йому було передано в дар від його матері, оскільки наданий ОСОБА_1 договір дарування грошових коштів від 08 травня 2003 року, який укладений між ним та його матір`ю ОСОБА_3 , нотаріально не посвідчений, а факт укладення договору дарування грошових коштів не може бути підтверджений показами свідків.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 24 липня 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, від якого вони мають неповнолітню дочку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 16 березня 2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 20 червня 2003 року, укладеного між ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , яка діє від свого імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_10 (продавці), та ОСОБА_1 (покупець), від імені якого на підставі доручення, посвідченого Токарським Т.Б., завідувачем консульського відділу Посольства України в Королівстві Нідерланди 14 травня 2003 року за реєстровим № 574/51-03, діє ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_1 придбав у власність квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 87,80 кв.м, жилою площею 49,00 кв.м. Продаж квартири вчинено за погодженою сторонами сумою 45 000 грн 00 коп. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.С. та зареєстрований в реєстрі за № 3613-14.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 передала продавцям квартири 45 000 грн 00 коп. в день підписання вказаного вище договору, що підтверджується заявою ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у цьому договорі від 20 червня 2003 року (а.с.19, т.1).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції сторони стверджували, що реальна вартість квартири становила 39 500 доларів США. На підтвердження цих доводів відповідач надав розписку від 20 червня 2003 року, згідно з якою продавці квартири ОСОБА_8 та ОСОБА_9 отримали від ОСОБА_3 39 500 доларів США (а.с.89, т.1).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно не взяв до уваги такі твердження, оскільки вони спростовуються договором купівлі-продажу квартири від 20 червня 2003 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.С. та зареєстрований в реєстрі за № 3613-14.

Встановлено, що 14 липня 2003 року вказана квартира зареєстрована в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на праві приватної власності за ОСОБА_1 , реєстровий № 9245.

Також встановлено, що 06 березня 2015 року ОСОБА_1 придбав у власність автомобіль марки «Mitsubishi Ounlander», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію права власності серії НОМЕР_2 від 06 березня 2015 року.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людини при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з положеннями ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до п. 2 рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення також в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 7).

Таким чином за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст.58 Конституції України) норми Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

Оскільки спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана 20 червня 2003 року, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ЦК УРСР 1963 року та КпШС України.

Відповідно до ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ч.1 ст.28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Частинами 2 та 3 ст.29 КпШС України встановлено, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі 372/504/17 (провадження 14-325цс18).

Тому доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не встановив обставин перебування сторін за кордоном на момент придбання ОСОБА_1 спірної квартири та про наявність у них спільних грошових коштів, необхідних для придбання квартири, не заслуговують на увагу з наведених вище підстав.

Відповідно до положень ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання права особистої приватної власності на спірну квартиру, ОСОБА_1 зазначав, що квартира була придбана за рахунок його особистих грошових коштів у розмірі 40 000 доларів США, які було отримано ним в дар від його матері ОСОБА_3 на підставі договору дарування грошових коштів від 08 травня 2003 року.

На підтвердження вказаних обставин ОСОБА_1 надав суду копію договору дарування грошових коштів від 08 травня 2003 року, згідно з п.1 якого ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_1 прийняв в дар до свого 25 річчя грошові кошти в сумі 40 000 доларів США на придбання житла, а саме, квартири АДРЕСА_1 (а.с.86, т.1).

Згідно з ч.1 ст.243 ЦК УРСР 1963 року за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому (ч.2 ст.243 ЦК УРСР 1963 року).

Відповідно до положень ст. 47 ЦК УРСР 1963 року нотаріальне посвідчення обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч.2 ст.48 цього Кодексу.

Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Згідно з ч.1 ст.244 ЦК УРСР 1963 року договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

Оскільки сума договору дарування від 08 травня 2003 року становить 40 000 доларів США, то такий договір на момент його укладення підлягав нотаріальному посвідченню.

Установивши, що договір дарування грошових коштів від 08 травня 2003 року нотаріально не посвідчений та у зв`язку з цим не відповідає вимогам закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вказаний договір дарування не є належним та допустимим доказом на підтвердження того, що грошові кошти, за які було придбано спірну квартиру, було передано ОСОБА_1 в дар від його матері.

Також суд першої інстанції правильно не взяв до уваги покази свідка ОСОБА_3 про те, що грошові кошти, за які була придбана спірна квартира, вона подарувала ОСОБА_1 згідно договору дарування грошових коштів, оскільки вказані обставини не можуть бути підтверджені показами свідків відповідно до положень ч.2 ст.78 ЦПК України.

Таким чином, ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів, які б безспірно свідчили про придбання спірної квартири за його особисті кошти, а тому не спростував презумпцію спільності майна подружжя.

Доводи апеляційної скарги про те, що подана ОСОБА_2 до суду першої інстанції заява про збільшення позовних вимог від 19 грудня 2016 року не відповідала вимогам процесуального закону, оскільки позивачем у заяві були змінені підстави і предмет позову, а тому у суду були відсутні підстави для прийняття цієї заяви до розгляду, є безпідставними, оскільки зі змісту заяви ОСОБА_2 від 19 грудня 2016 року (ас.38-46, т.2) вбачається, що позивачем були збільшені позовні вимоги, а відповідно до приписів ч.2 ст.31 ЦПК України, у редакції чинній на час подання заяви, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог.

За таких обставин, колегія суддів вважає, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку, що спірна квартира є спільною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а тому підлягає поділу між ними в рівних частинах.

З огляду на викладене, висновки суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на квартиру, є правильними.

Колегія суддів вважає, що помилкове посилання суду першої інстанції на норми матеріального права, які не поширюються на спірні правовідносини, не призвело до невірного вирішення даної справи та не є підставою для скасування правильного по суті й справедливого рішення суду.

При цьому колегія суддів враховує, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз`яснено, що апеляційним судам необхідно враховувати, що законне, обґрунтоване та правильне по суті й справедливе рішення суду не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань.

Апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції є обґрунтованими, оскаржуване рішення ухвалене з дотриманням норм процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пошелюзного Сергія Вячеславовича - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14лютого 2019 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: