Житомирський апеляційний суд
Справа №287/301/16-ц Головуючий у 1-й інст. Стратович О. В.
Категорія 44 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

за участю секретаря Ковальської Я. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу №287/301/16 за позовом ОСОБА_1, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи - служба у справах дітей Олевської районної державної адміністрації Житомирської області, орган опіки та піклування Радовельської сільської ради Олевського району Житомирської області про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом виселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Олевського районного суду Житомирської області від 21 грудня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Стратовича О.В. в м.Олевську,

в с т а н о в и в :

У травні 2016 року ОСОБА_1, діючи в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернувсядя до суду з уточненим згодом позовом, в якому просив усунути перешкоди ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з зазначеного домоволодіння без надання іншого житлового приміщення, а також вселити ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до даного будинку. Зазначав, що він, разом з дружиною ОСОБА_6 та малолітніми дітьми ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є власниками житлового будинку АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності. Проте, йому та членам сім'ї чинять безпідставні перешкоди у користуванні власністю оскільки в зазаначеному будинку без будь-яких законих підстав проживають відповідачі. Вони не допускають до будинку, чим порушують законні права на користування власністю.

Рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 21 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_2, ОСОБА_3 задоволено. Усунуто перешкоди позивачам у користуванні житловим будинком та господарськими спорудами, розташованими в АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з вищезазначеного домоволодіння без надання іншого житлового приміщення. Вселено ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 в житловий будинок АДРЕСА_1. Стягнуто ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 в солідарному порядку 551 грн 21 коп. судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Зокрема, вказує, що 19 грудня 2018 року вона подавала до суд першої інстанції заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку з перебуванням на амбулаторному лікуванні, однак суд в порушення ст.223 ЦПК України продовжив розгляд справи без її участі. Також, судом першої інстанції не враховано, що вже є рішення суду, яке набрало законної сили, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами про той самий предмет і з тих самих підстав.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1 від 28 лютого 2015 року, виданого Радовельською сільською радою Олевського району Житомирської області ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві приватної спільної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який розташований по АДРЕСА_1. Право власності на житловий будинок зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

В матеріалах справи відсутні докази того, що на момент ухвалення рішення суду першої інстанції свідоцтво про право власності на житло НОМЕР_1 від 28 лютого 2015 року визнано недійсним та скасоване.

З довідки Радовельської сільської ради Олевського району Житомирської області №38 від 30.03.2017 вбачається, що по АДРЕСА_1 зареєєстровані ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Фактично проживають: ОСОБА_4, ОСОБА_5 Відповідачі не заперечують про факт проживання за вищевказаною адресою.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Встановивши, що позивачі є власниками будинку на підставі свідоцтва про право власності на житло, а відповідачі чинять їм перешкоди у користуванні власністю, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення відповідачів та вселення позивачів до спірного будинку.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній сказі ОСОБА_4 на те, що вона подавала до суд першої інстанції заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку з перебуванням на амбулаторному лікуванні, однак суд продовжив розгляд справи без її участі, оскільки ОСОБА_4 подаючи дану заяву 20.12.2018 не надала доказів перебування на лікуванні та на час ухвалення рішення справа розглядалась більше двох років.

Також, ОСОБА_4 безпідставно посилається на не врахування судом першої інстанції про наявність рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 09.04.2014, яке набрало законної сили 01.07.2014, у справі №287/413/13, ухваленого з приводу спору між тими самими сторонами про той самий предмет і з тих самих підстав, так як у даній справі та у справі №287/413/13 різні позивачі та позовні вимоги. А саме, у справі №287/413/13 позивачем виступала Радовельська сільська рада Олевського району Житомирської області та заявлялась вимога про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України).

В пункті 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 вказано, що солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Ухвалючи рішення суд першої інстанції помилково стягнув з відповідачів на користь ОСОБА_1 судовий збір в солідарному порядку, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Олевського районного суду Житомирської області від 21 грудня 2018 року в частині стягнення судового збору змінити.

Викласти абзац четвертий резолютивної частини рішення у наступній редакції: «Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 по 275 грн 60 коп. судових витрат з кожного».

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 19 березня 2019 року.

Головуючий

Судді