Провадження № 22-ц/824/671/2019 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 жовтня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м.Києва від 21 липня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором,-

в с т а н о в и в:

У липні 2013 року ПАТ «КБ Надра» звернувся до суду із вказаним позовом,який мотивований тим, що 18 липня 2008 року між банком і відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 110/П/84/2008-980 (в редакції додаткової угоди № 1 від 02 листопада 2010 року), згідно якого банк надав відповідачу кредит на придбання нерухомого майна у розмірі 966703,10 грн. терміном до 18 липня 2028 року за процентною ставкою із розрахунку 18,59 % річних, а позичальник зобов`язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування. Поручителем позичальника за кредитним договором є співвідповідач ОСОБА_2 , яка за договором поруки від 18 липня 2008 року зобов`язалася відповідати перед банком за виконання позичальником зобов`язань по поверненню кредиту в повному обсязі.

Вказував, що за умовами кредитного договору позичальник ОСОБА_1 мав повертати кредит та проценти щомісячними платежами згідно графіку (додаток до додаткової угоди № 1 від 02 листопада 2010 рокудоговору) у розмірі 9227,37 грн, однак не виконує цих обов`язків, має заборгованість, яка станом на 27 червня 2013 року становить 1143737,54 грн., з яких тіло кредиту 570017,71 грн., проценти 242105,02 грн., пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань 31621,75 грн., реструктуризована пеня 6030,55 грн., штраф за порушення вимог кредитного договору у сумі 287034,04 грн., комісія 4275,13 грн., індексація за період прострочення платежів у сумі 2653,33 грн.Вимога банку про дострокове повернення коштів від 10 липня 2013 року залишена без задоволення.

Посилаючись на ст.ст.1050, 1054 ЦК України та умови кредитного договору, просив достроково стягнути солідарно із обох відповідачів на користь банку борг за кредитним договором в розмірі 1143737,54 грн. та судові витрати.

- 2 -

Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 21 липня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь позивача борг за кредитним договором, а саме: тіло кредиту 570017,71 грн., проценти 242105,02 грн., пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань 31621,75 грн., реструктуризовану пеню 6030,55 грн., штраф за порушення вимог кредитного договору у сумі 28703 грн., індексацію за період прострочення платежів у сумі 2653,33 грн. В решті позову відмовлено, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням, ПАТ «КБ «Надра» подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду першої інстанції, задоволивши вимоги банку у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення і неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права. Скарга мотивована тим, що суд зменшив розмір неустойки (штрафу) всупереч положенням ч.3 ст.551 ЦК України, не врахувавши, що розмір штрафу 287034,04 грн. не перевищує розмір завданих збитків 1143737,54 грн. Суд безпідставно відмовив у стягненні комісії за консультаційні послуги у розмірі 4275,13 грн. Суд прийшов до хибних висновків про припинення поруки відповідачки ОСОБА_2 у зв`язку із збільшенням обсягу відповідальності поручителя без її згоди, не врахувавши, що поручитель підписала додаткову угоду № 1 від 02 листопада 2011 року до кредитного договору.

Відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду першої інстанції, відмовивши у стягненні реструктуризованої пені 6030,55 грн., та зменшивши пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань до 27966,79 грн. та суму індексації за прострочення платежів до 1290,56 грн., посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення і неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права. Скарга мотивована тим, що суд не врахував пропуск банком позовної давності за вимогами про стягненняреструктуризованої пені 6030,55 грн. та пені за несвоєчасне виконання зобов`язань у розмірі 31621,75 грн. Окрім того, сума індексації за період прострочення платежів 2653,33 грн. розрахована судом невірно, зокрема не враховано її зменшення в періоди коли мала місце дефляція за 2011-2013 роки.

ПАТ «КБ «Надра» належним чином повідомлений про час розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки 03 жовтня 2019 року, до суду не з`явився, причин неявки не повідомив, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Мельничук В.В. подану відповідачем апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, проти задоволення апеляційної скарги ПАТ КБ «Надр» заперечував, просив закрити провадження з огляду на добровільне врегулювання сторонами спору і погашення кредиту.

Відповідачка ОСОБА_2 про розгляд справи повідомлена, що стверджується її підписом, не з`явилася, причин неявки ен повідомила.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПАТ КБ «Надра» не підлягає до задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

- 3 -

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом встановлено, що 18 липня 2008 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», і відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 110/П/84/2008-980, згідно якого банк надав відповідачу кредит за програмою «Нове житло» у розмірі 966703,10 грн. терміном до 18 липня 2028 року за процентною ставкою із розрахунку 18,59 % річних, а позичальник зобов`язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування

Повернення кредиту згідно п.3.3 кредитного договору передбачено шляхом внесення позичальником щомісячних платежів у розмірі 15665,55 грн.

02 листопада 2010 року між ПАТ «КБ «Надра» і відповідачем ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, за умовами якої кредитний договір викладено у новій редакції, зокрема встановлено новий графік погашення кредиту та розмір щомісячного платежу - 9227,37 грн. на місяць.

Поручителем позичальника за кредитним договором є співвідповідач ОСОБА_2 , яка за договором поруки від 18 липня 2008 року зобов`язалася відповідати перед банком за виконання позичальником зобов`язань по поверненню кредиту в повному обсязі.

Також, судом встановлено, що позичальник ОСОБА_1 не виконував обов`язків по поверненню кредиту, покладених на нього кредитним договором, мав просторочену заборгованість, у зв`язку з чим банк 10 липня 2013 року направив обом відповідачам письмову вимогу про дострокове поверенння кредитних коштів, розмір яких визначений станом на 26 червня 2013 року і становить: тіло кредиту 570017,71 грн., проценти 242105,02 грн., пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань 31621,75 грн., реструктуризована пеня 6030,55 грн., штраф за порушення вимог кредитного договору у сумі 287034,04 грн., комісія 4275,13 грн., індексація за період прострочення платежів у сумі 2653,33 грн. Вимога банку про дострокове повернення кредиту відповідачами не виконана.

Окрім того, під час розгляду справи апеляційним судом до суду подано довідку ПАТ КБ «Надра» № 1-10-11774 від 05 грудня 2016 року, підписану уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» Стрюковою І.О. про те, що станом на 02 грудня 2016 року кредитну заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 110/П/84/2008-980 від 18 липня 2008 року погашено в повному обсязі, кредит закрито.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції прийшов до вірних висновків, що відповідач ОСОБА_1 не виконував обумовлених кредитним договором обов`язків і не повертав щомісяця у повному обсязі отримані ним кредитні кошти, що призвело до виникнення заборгованості і у свою чергу свідчить про порушення прав ПАТ КБ «Надра» як кредитора і необхідність їх захисту шляхом дострокового стягнення боргу за кредитом.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

- 4 -

Згідно ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Отже, суд вірно стягнув із ОСОБА_1 на користь банку тіло кредиту 570017,71 грн., проценти 242105,02 грн. та штраф за порушення вимог кредитного договору у сумі 28703 грн.

Водночас, колегія суддів не може повністю погодитися із визначеною судом сумою заборгованості за пенею та сумою індексації, які підлягають стягненню із відповідача на користь банку, у зв`язку із порушенням судом норм матеріального права, які регулюють позовну давність.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). За зобов`язаннями із визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів має обчислюватися з моменту настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі (за періодичними платежами з моменту несплати окремого платежу) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково (ст.1050 ЦК України).

Стягуючи реструктуризовану пеню у сумі 6030,55 грн., суд першої інстанції не звернув уваги на те, що дана пеня підлягала остаточній сплаті у строк до 18 травня 2011 року, згідно графіку погашення (а.с.23). Водночас, позивач звернувся до суду з позовом 30 липня 2013 року, що з урахуванням встановленого ст.258 ЦК України річного строку позовної давності за вимогами про стягнення пені, свідчить про пропуск ним цього строку.

- 5 -

Враховуючи заяву відповідача про застосування строку позовної давності, та відсутність клопотання позивача про поновлення цього строку з наведенням поважності причин його пропуску вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Це ж стосується стягнення реструктуризованої пені за несвоєчасне виконання зобов`язань у розмірі 31621,75 грн., стягуючи яку суд не врахував як вимоги ст.258 ЦК України щодо річного строку позовної давності, так і посилання відповідача на необгрунтованість розрахунку банку по пені та наданий ним розрахунок, який є чітким і зрозумілим та відповідає вимогам закону і повторно наведений у апеляційній скарзі.

Колегія суддів погоджується із наданим відповідачем розрахунком і стягує пеню в межах річного строку позовної давності у розмірі 27966,79 грн.

Окрім того, стягуючи індексацію за прострочення платежів у сумі 2653,33 грн., суд невірно визначив її розмір, не звернувши уваги на доводи відповідача щодо необхідності урахування дефляції, яка мала місце у період 2011-2013 років. Колегія суддів погоджується із наданим відповідачем розрахунком індексації, який є чітким, зрозумілим та відповідає даним Державної служби статистики і який становить 1290,56 грн.

При цьому колегія суддів не погоджується із висновками суду про те, що вчинення відповідачем останнього платежу 15 травня 2013 року перериває перебіг строку позовної давності, оскільки з огляду на приписи ст.264 ЦК України сплата відповідачем окремих платежів свідчить лише про визнання ним свого боргу по кожному з таких окремих зобов`язань.

Аналогічний правовий висновок сформульовано Верховним Судом України у ряді постанов: від 09 листопада 2016 року у справі № 6-1457цс16, від 09 листопада 2016 року у справі № 6-2170цс16 та від 22 березня 2017 року у справі № 6-43цс17, предметом яких був спір про стягнення кредитного боргу, визначеного окремими платежами (зобов`язаннями). При розгляді цих справ Верховний Суд України вказав, що якщо виконання зобов`язання передбачалося у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Окрім того, такі висновки кореспондуються із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 у спорі про стягнення боргу за кредитним договором, де Велика Палата, аналізуючи перебіг позовної давності за вимогами, що складаються із сукупності прострочених щомісячних зобов`язань, зазначила, що початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення, що унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування.

Суд наведеного не врахував, що призвело до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції

- 6 -

не грунтується на матеріалах спарви, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і підлягає зміні.

З викладених вище підстав, суд стягує із відповідача на коирсть позивача борг а саме: заборгованість за основною сумою кредиту у розмірі 570017 гривень 71 коп., заборгованість за процентами у розмірі 242105 гривень 02 коп., пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань по договору у сумі 27966 гривень 79 коп., штраф за порушення вимог кредитного договору у сумі 28703 (двадцять вісім тисяч сімсот три) гривні, суму індексації за період прострочення платежів у сумі 1290 гривень 56 коп.

Згідно ст.382 ЦПК України суд змінює розмір судового збору, який стягується із відповідача на користь банку.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з огляду на задоволення апеляційної скарги суд покладає на позивача витрати відповідача по оплату судового збору за подання апеляційної скарги.

Колегія суддів погоджується із висновками суду щодо відмови у солідарному стягненні боргу з боржника і поручителя з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України (в редакції на час ухвалення судового рішення) порука припиняється із припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Судом встановлено, що між банком та відповідачкою ОСОБА_2 18 липня 2008 року укладено договір поруки, за яким відповідачка зобов`язалася відповідати перед банком за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, укладеним 18 липня 2008 року між банком і ОСОБА_1 .

Як вище вказувалося 02 листопада 2010 року між позичальником та банком укладено додаткову угоду до кредитного договору, за умовами якої основний договір викладено у новій редакції, яка передбачає збільшення розміру штрафних санкцій за недотримання порядку погашення суми основної заборгованості шляхом запровадження нового штрафу у розмірі 10 % від суми несплаченого щомісячного платежу за кожен випадок та передбачає обов`язок позичальника додатково сплатити комісію за консультації по кредитних операціях у розмірі 0,75 % від залишку заборгованості, що у свою чергу призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Також встановлено, що додаткових угод, змін чи доповнень до договору поруки між його сторонами не укладалося.

За таких обставин суд прийшов до вірного висновку про припинення поруки відповідачки ОСОБА_2 з огляду на зміну основного зобов`язання, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності поручителя.

Доводи апеляційної скарги банку про те, що відповідачка підписала кредитний договір в новій редакції, що свідчить про її згоду, необгрунтовані.

По-перше, ОСОБА_2 не є стороною кредитного договору, а відтак її підпис не має правоовго значення.

По-друге, укладений між банком і ОСОБА_2 договір поруки не містить положень, які б врегульоввали порядок внесення до нього змін чи доповнень, а тому суд застосовує положення ст.654 ЦК України, яка врегульовує спірні питання змін і яка вказує, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Отже, для зміни договору поруки в бік збільшення

- 7 -

відповідальності необхідно укладення відповідної письмової угоди між його сторонами чого в даному випадку не встановлено.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ПАТ КБ «Надра» про те, що суд зменшив розмір неустойки (штрафу) всупереч положенням ч.3 ст.551 ЦК України, не врахувавши, що розмір штрафу 287034,04 грн. не перевищує розмір завданих збитків 1143737,54 грн., оскільки до даного розміру позивачем включено не тільки кредит, а й усі інші пені, штрафи, комісії та інфляційні нарахування, що не відповідає вимогам закону.

Вимоги ч.3 ст.551 ЦК України з урахуванням положень ст.3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.5 ст.12 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду незалежно від заяви боржника зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постановах: від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц та від 20 березня 2019 року у справі 761/26293/16-ц).

Під розміром збитків за змістом ч.3 ст. 551 ЦК України слід розуміти суму, на яку нараховано неустойку, а не будь-яку іншу суму збитків (правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 14 жовтня 2016 року у справі № 6-473 цс16).

Посилання позивача у скарзі на те, що суд безпідставно відмовив у стягненні комісії за консультаційні послуги у розмірі 4275,13 грн. не грунтуються на законі.

Положення п.п.22,23 ст.1, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) щодо заборони кредитодавцю встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, у взаємозв`язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Отже, для стягнення комісії банк повинен зазначити, які саме послуги за вказану комісію банком надавалися позичальнику. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16, де скасовуючи ухвали апеляційної і касаційної інстанцій Верховний Суд України зазначив, що суди апеляційної та касаційної інстанцій, дійшовши висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернули уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому банк нараховував, а споживач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, що є незаконним.

З огляду на відсутність у справі доказів про те, які саме послуги за вказану комісію банком надавалися позичальнику, суд першої інстанції вірно відмовив у стягненні комісії.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

- 8 -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Рішення Оболонського районного суду м.Києва від 21 липня 2014 року змінити, стягнувши із ОСОБА_1 (мешкає: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (місцезнаходження: 04053 м.Київ, вул.Артема 15, ) заборгованість за кредитним договором № 110/П/84/2008-980 від 18 липня 2008 року, а саме: заборгованість за основною сумою кредиту у розмірі 570017 гривень 71 коп., заборгованість за процентами у розмірі 242105 гривень 02 коп., пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань по договору у сумі 27966 гривень 79 коп., штраф за порушення вимог кредитного договору у сумі 28703 (двадцять вісім тисяч сімсот три) гривні, суму індексації за період прострочення платежів у сумі 1290 гривень 56 коп. та судовий збір у розмірі 2000 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути із Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (місцезнаходження: 04053 м.Київ, вул.Артема 15, ) на користь ОСОБА_1 (мешкає: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги 1827 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: