Справа № 442/1120/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Нагірна О.Б.
Провадження № 22-ц/811/2310/18 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Мікуш Ю.Р.

суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

Секретар: Іванова О.О.

З участю представника ОСОБА_1 .- Коцан Я.М ., відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу № 442/1120/16-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_5 , ОСОБА_4 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 вересня 2018 року ухваленого судом у складі суддів Нагірної О.Б. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , Дрогобицької міської ради, за участю третьої особи відділу Держгеокадастру у м. Дрогобич про визнання незаконним та скасування державного акта та ухвали п`ятої сесії четвертого демократичного скликання Дрогобицької міської ради,-

в с т а н о в и в :

03.02.2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася з позовом до відповідачів, третьої особи відділу Держгеокадастру у м.Дрогобич про визнання незаконним та скасування Державного акта та ухвали п`ятої сесії четвертого демократичного скликання Дрогобицької міської ради.

В обґрунтування позову посилається на те, що ухвалою Дрогобицької міської ради від 30.12.2002 року №115 V сесії IV демократичного скликання "Про надання в спільну сумісну власність громадянам земельних ділянок" ухвалено надати безкоштовно в спільну сумісну власність ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , які проживають по АДРЕСА_1 , спільно земельну ділянку площею 759 кв.м. Земельна ділянка вказаним особам передана у спільну сумісну власність як власникам квартир у багатоквартирному будинку АДРЕСА_1 . Вважає, що така ухвала не відповідає чинним на момент її прийняття вимогам законодавства України, а тому підлягає скасуванню. Крім цього, просить визнати недійсним Державний Акт на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_1 , виданий Другобицьким МУЗР 04.09.2003 р. на підставі вище вказаної ухвали, так як такий виданий згідно незаконного документу.

Оскаржуваним рішенням суду позов задоволено.

Визнано неправомірною та скасовано ухвалу V сесії IV демократичного скликання Дрогобицької міської ради від 30 грудня 2002 року №115 в частині надання безкоштовно у спільну сумісну власність ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , які проживають по АДРЕСА_1 , спільно земельну ділянку площею 759 кв.м.

Визнано неправомірним та скасовано Державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,0759 га, виданий 4 вересня 2003року ОСОБА_13 на ім`я ОСОБА_9 та зареєстрованим у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №84.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_5 , ОСОБА_4 . В апеляційній скарзі зазначають, що вважають рішення незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважають безпідставним висновок суду про те, що ухвала Дрогобицької міської ради від 30.12.2002 року №115 не відповідає вимогам законодавства, які були чинними на час її прийняття, а також передана у спільну сумісну власність власникам квартир, що не було передбачено земельним законодавством, оскільки відповідно до ч.2 ст.42 ЗК України земельні ділянки на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку у порядку встановленому КМУ. Стверджують, що позивач ОСОБА_14 немає жодного відношення до співвласника квартири №4 ОСОБА_12 , який не був включений у список співвласників земельної ділянки та в позовній заяві жодним чином не обґрунтувала, чим саме порушуються її права. Зазначають, що про наявність ували Дрогобицької міської ради позивачу було відомо ще у 2003 році, що стверджується письмовими доказами, а саме технічним звітом по підготовці матеріалів до видачі Державного акту на право власності на земельну ділянку, а також нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_9 від 06 червня 2016 року у справі №442/1120/16-ц, а відтак позивач пропустила строк позовної давності на що суд не звернув увагу. В оскаржуваному рішенні не зазначено, які права та інтереси позивачки порушені, а тому позов є безпідставним та не підлягав до задоволення. Просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши пояснення відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги представника ОСОБА_1 адвоката Коцан Я.М., вивчивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоч належним чином були повідомлені про день і час слухання справи, що підтверджується рекомендованими поштовими повідомленнями.

Відповідно до ч.2 ст.372 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК)неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно ст. 367ч.1 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Матеріалами справи та судом встановлено, що сторони по справі є мешканцями багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_1 .

Багатоквартирний житловий будинок розміщений на земельній ділянці, що разом із площею, якою користуються мешканці становить 759 кв.м.

Ухвалою Дрогобицької міської ради від 30.12.2002 року №115 У сесії ІУ демократичного скликання «Про надання в спільну сумісну власність громадянам земельних ділянок» надано безкоштовно в спільну сумісну власність ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (кВ. 1 ), ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_11 (кв .2 ), ОСОБА_1 (кВ.3) ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8 (кВ. 4 ), які проживають по АДРЕСА_1 спільно земельну ділянку площею 759 кв.м.

Земельна ділянка мешканцям багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_1 передана у спільну сумісну власність як власникам квартир у багатоквартирному будинку , що стверджується Державним актом про право власності на земельну ділянку (а.с.9-10т.1).

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції від 28.11.2002р.) сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Питання регулювання земельних відносин, зважаючи на норми п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.10 ст.59 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до ч. 2-4 ст. 42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі відповідної землевпорядної документації.

При цьому прибудинковою територією вважають встановлену за проектом поділу території мікрорайону (кварталу) та проектом забудови земельну ділянку багатоквартирної не садибної житлової забудови, необхідну для розміщення та обслуговування жилого будинку й господарських і технічних будівель та споруд біля нього, тобто територію під жилим будинком, проїзди й тротуари, озеленені ділянки та ігрові майданчики, майданчики для відпочинку, занять спортом, тимчасового зберігання автомобілів жителів будинку, для господарських потреб та інші території, пов`язані з утриманням і експлуатацією будинку.

З аналізу цільового призначення земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, та норм статті 42 ЗК України випливає, що в разі приватизації громадянами квартир у такому будинку земельна ділянка як така, що входить до житлового комплексу, може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування лише об`єднанню співвласників будинку, створеному відповідно до об`єднання у порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 11 жовтня 2002 року № 1521 «Про реалізацію Закону України «Про обєднання співвласників багатоквартирного будинку».

У такому разі земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном і неподільною часткою житлового комплексу (допоміжні приміщення, конструктивні елементи будинку, його технічне обладнання) є майном співвласників, які визначають порядок його використання.

Ухвалюючи рішення, суд правильно зазначив, що нормами земельного законодавства не передбачено можливості передачі у власність окремим співвласникам багатоквартирних будинків земельної ділянки (на якій розташований багатоквартирний жилий будинок) або її частини.

Із матеріалів справи, з пояснень учасників справи встановлено, що мешканцями багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 не було створено на час прийняття оскаржуваного рішення міською радою об`єднання співвласників будинку, а також не було визначено порядку використання земельної ділянки, на якій розташований обумовлений багатоквартирний будинок.

Поряд з тим, з самої ухвали Дрогобицької міської ради від 30.12.2002 року №115 вбачається, що земельну ділянку площею 759 кв.м. надано не підприємству, установі і організації, яка здійснює управління будинком АДРЕСА_1, а саме мешканцям - власникам квартир такого будинку.

Оскаржувана ухвала (згідно посилань в самій ухвалі) постановлена на підставі статей 118, 121 Земельного кодексу України, які регулюють правовідносини щодо порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянам та норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Зі змісту вказаних статей не вбачається регулювання передачі земельних ділянок співвласникам багатоквартирного будинку.

Згідно роз`ясень п.7 постанови Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом визнання прав. При розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов`язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права.

З аналізу наведеного, суд першої інстанції вірно зазначив, що оскаржувана ухвала V сесії IV демократичного скликання Дрогобицької міської ради від 30 грудня 2002 року №115 в частині надання безкоштовно у спільну сумісну власність мешканцям багатоквартирного житлового будинку, які проживають по АДРЕСА_1 , спільно земельну ділянку площею 759 кв.м. не відповідає чинним на момент її прийняття вимогам законодавства та суперечить, зокрема, нормам ст. 42, 118, 121 ЗК України.

Судом вірно зазначено у рішенні, що Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України.

Частиною першою статті 155 ЗК України передбачено, що в разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Із вищезазначеного вбачається, що оскільки ухвала Дрогобицької міської ради від 30.12.2002 року прийнята в порушення вимог ст. 42 ЗК України, відтак оскаржуваний Державний акт, виданий на її підставі, є неправомірним.

Судом належно досліджено та встановлено, що Державний акт серії НОМЕР_3 на право власності на земельну ділянку площею 759 кв.м. виданий на підставі ухвали Дрогобицької міської ради від 30.12.2002 року №115 не відповідає приписам Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання Державних актів про право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі ( в редакції чинній на момент видачі обумовленого акту), затвердженої Наказом Держкомзему від 04 травня 1999 року №43, зареєстрований у МЮУ 04 червня 1999 року за № 354/3647.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині пропуску позивачем строку позовної давності( ст.267 ЦК) такі не спростовують висновків суду.

Згідно ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 , ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 30 травня 2019 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк