ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4563/19 Справа № 215/3708/18 Суддя у 1-й інстанції - Лиходєдов А. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Бондар Я.М.,
суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.,
сторони справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у м. Кривому Розі у письмовому порядку згідно ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, цивільну справу за апеляційними скаргамипозивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 лютого 2019 року, ухваленого суддею Лиходєдовим А.В. у м. Кривому Розі, повний текст суового рішення складено 19 лютого 2019 року,
ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька. В обґрунтування позову зазначив, що він є пенсіонером Міністерства оборони та інвалідом Армії 2-ї групи. По його зверненню до військомату, сина звільнено від військової служби по догляду за батьком. Але син не виконав свої обов`язки та припинив надавати йому матеріальну допомогу, у зв`язку з чим він змушений був брати кредит, тому, що кошти були необхідні для придбання продуктів та ліків. Він неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні, син жодного разу його не навідав. ОСОБА_2 працює водієм тролейбусу і отримує середню заробітну плату в розмірі 11989 грн. Розмір пенсії позивача складає 2328,51 грн. Вважає, що син має можливість надавати йому матеріальну допомогу, яку він потребує. Після, уточнення позовних вимог, просив судстягнути на свою користь та на своє утримання аліменти з ОСОБА_2 в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн.
Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 лютого 2019 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_2 на утримання та на користь батька ОСОБА_1 аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 300 грн. щомісячно, починаючи з 15.08.2018 р. до зміни обставин, законодавства, що є підставами їх стягнення. Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп.
Не погоджуючись із рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне дослідження доказів, що мають значення, зазначає, що визначений судом розмір аліментів в сумі 300 грн. є низьким. В мотивування апеляційної скарги зазначає, що судом не врахований матеріальний статок відповідача, який працює, має стабільний дохід. Не врахований дохід його дружини. Те, що відповідач отримує фінансову допомогу від матері та спроможний надавати допомогу батьку. Він має кредитні зобов`язання перед ПАТ КБ «ПриватБанк» тому потребує матеріальної допомоги.
Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість рішення суду, порушення норм матеріального законодавства, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на неврахування судом обставини, що за рішенням суду з нього утримуються аліменти на двох доньок в загальній частині 1/3 його заробітку. Після утримання податків та утриманих аліментів йому залишається на трьох осіб його сім`ї на сина, 2018 року народження, дружину, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною та нього 6419,87 грн., з яких він має сплатити комунальні послуги та утримувати родину. Крім того, посилається, що позивач отримує пенсію, як військовий пенсіонер, в сумі що перевищує прожитковий мінімум для непрацездатних, що забезпечує йому мінімальний рівень життя та не відноситься до осіб, які потребують матеріальної допомоги в розумінні частини четвертої статті 75 СК України.
У відзиву на апеляційну скаргу відповідача, позивач не погоджується із твердженням сина про розмір його заробітку та необхідність у додаткових витратах на датину, оскільки медична довідка не завірена печаткою медичної умтанови.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши доповідь судді- доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Матеріалами справи встановлено, що згідно довідки головного управління Пенсійного фонду України управління обслуговування громадян в Тернівському районі м.Кривого Рогу від 02 жовтня 2018 року №61 пенсіонер ОСОБА_1 перебуває на обліку в УПФУ та отримує пенсію по інвалідності станом на серпень 2018 р. в сумі 2328,51 грн. (а.с.17).
Сторонами не заперечується, що відповідач ОСОБА_2 є сином позивача ОСОБА_1 .
Згідно довідки КП «Міський тролейбус» від 27 серпня 2018 року №192 відповідач ОСОБА_2 працює водієм тролейбусу, отримує середньомісячну плату у розмірі 11988,41 грн., з якої проводяться утримання аліментних платежів в середньомісячному розмірі 3259,89 грн.(а.с.18).
На утриманні відповідача ОСОБА_2 перебуває три неповнолітні дитини ОСОБА_3 , 2005 року народження, ОСОБА_4 , 2006 року народження, ОСОБА_5 ,2018 року народження, та дружина ОСОБА_6 , яка згідно довідки з місця роботи перебуває у відпустці по догляду за дитиною (а.с.29,31,32,33,50,51).
Звертаючись до суду із позовними вимогами, ОСОБА_1 посилався на положення ст.ст. 202,205 СК України та просив суд стягнути з сина аліменти на його утримання у сумі 1000 грн., щомісячно через недостатність коштів від отриманої пенсії на харчування та лікування.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався ст.202 СК України та виходив з обов`язку відповідача утримувати свого батька, який потребує матеріальної допомоги, стягнув аліменти в сумі 300 грн. щомісячно.
Однак, колегія суддів не може у повному обсязі погодитися із висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.
Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.
Проте суд першої інстанції не з`ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі неможна визнати законним і обґрунтованим.
Аналізуючи підстави звернення до суду ОСОБА_1 з указаним позовом, норми сімейного законодавства України, які визначають обов`язок повнолітніх дітей утримувати батьків, а також рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла такого висновку.
Згідно з частиною першою статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.
Потреба у матеріальній допомозі визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо.
Звертаючись із позовними вимогами, ОСОБА_1 в обґрунтовував позовні вимоги посиланням на те, що він є непрацездатною особою, отримує пенсію по інвалідності, розмір якої є недостатнім для забезпечення його ліками та продуктами, через що він вимушений був отримати кредитні кошти.
Визначення поняття потреба в матеріальній допомозі, закріплено в ч.4 ст.75 СК України та визначає такий рівень матеріального забезпечення, який нижчий від прожиткового. Таким чином право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.
Як видно з матеріалів справи розмір пенсії позивача як інваліда ІІ групи становить 2328,51 грн.(а.с.17).
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» визначено на 2018 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з 1 січня 2018 року 1373 грн., з 1 липня 1435 грн., з 01 грудна 1497 грн.
Отже, позивач ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності в розмірі 2328,51 грн, що забезпечує йому прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому його не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги.
Колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги відповідача про неврахування судом забезпечення позивача отриманим розміром пенсії у розмірі на 890 грн. більшому від мінімально гарантованому державою рівні, що виключає його потребу у додатковій матеріальній допомозі.
Доводи апеляційної скарги позивача про достатній рівень матеріального забезпечення позивача для надання йому матеріальної допомоги не мають правового значення при забезпеченні позивача на рівні більшому ніж прожитковий мінімуму встановлений законодавством.
Колегія суддів вважає неприйнятними посилання позивача, що неповнолітні діти не проживають разом із відповідачем тому не знаходяться на його утриманні, що спростовується рішенням суду та наявними довідками з отриманого відповідачем доходу, з яких видно про щомісячне утримання з відповідача аліментних платежів у розмірі 1/3 частка від його доходу.
Також недоведеними є посилання позивача в апеляційній скарзі на отримання відповідачем матеріальної допомоги від матері яка проживає та працює в Італії, оскільки не підтверджена жодним доказом. Крім того, згідно квитанцій на оплату комунальних послуг, платником за комунальні послуги зазначений відповідач ОСОБА_2 , що спростовує твердження позивача про оплату вартості комунальних послуг колишньою дружною позивача.
При вирішені спірного питання, судом першої інстанції не враховано положення норм чинного сімейного законодавства, тому рішення суду першої інстанції не можна визнати законним та обґрунтованим, на підставі положення п.п.1,3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити.

Скасувати рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 лютого 2019 року та ухвалити нове про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 11 червня 2019 року.

Головуючий:

Судді: