Житомирський апеляційний суд
Справа №277/370/18 Головуючий у 1-й інст. Заполовський В. В.
Категорія 30 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 277/370/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину земельної ділянки, поділ земельної ділянки, виділ її частки в натурі

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 16 жовтня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Заполовського В.В. в смт. Ємільчине,

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 , звернулася до суду із названим позовом та просила визнати за нею право приватної власності на частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі, що пропорційна її частці у праві приватної спільної часткової власності на будинок за вказаною вище адресою; розділити вказану земельну ділянку площею 0,0553га між нею та ОСОБА_2 в розмірах, що пропорційна їх часткам у праві приватної спільної часткової власності на будинок АДРЕСА_1 ; виділити їй в натурі частину земельної ділянки за вказаною вище адресою в розмірі, що пропорційна її частці у праві приватної спільної часткової власності на будинок АДРЕСА_1 . В обґрунтування вимог зазначила, що рішенням Ємільчинського районного суду Житомирської області від 07.11.2012 та додатковим рішенням того ж суду від 14.03.2013 за нею визнано право власності на 1/2 частину будинку з надвірними господарськими будівлями, який розташований в АДРЕСА_1 . В подальшому на підставі вказаного рішення 13.02.2018 вона зареєструвала право власності на зазначене майно. Вказала, що частина належного їй на праві власності будинку розташована на земельній ділянці ОСОБА_2 . Виходячи із наведеного, посилаючись на положення ст. 120, 125 ЗК України та 377 ЦК України просила задовольнити її позовні вимоги.

Рішенням Ємільчинського районного суду Житомирської області від 16 жовтня 2018 року позов задоволено в повному обсязі. Вирішено розділити земельну ділянку площею 0,0553 га за адресою: АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в розмірах, що пропорційні часткам у праві приватної спільної часткової власності на будинок, згідно варіанту розподілу земельної ділянки № 1 , викладеному у висновку експерта №34-Е/18 від 22.06.2018 року. Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на частину земельної ділянки в розмірі, що пропорційний її частці у праві приватної спільної часткової власності на будинок АДРЕСА_1 , згідно варіанту розподілу земельної ділянки №1, викладеному у висновку експерта №34-Е/18 від 22.06.2018 року. Виділено в натурі ОСОБА_1 частину земельної ділянки в розмірі, що пропорційний її частці у праві приватної спільної часткової власності на будинок АДРЕСА_1 , згідно варіанту розподілу земельної ділянки №1, викладеному у висновку експерта №34-Е/18 від 22.06.2018 року.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі, ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 16 жовтня 2018 року в частині розподілу земельної ділянки за варіантом № 1 висновку експерта № 34-Е/18 від 22 червня 2018 року та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким

- розділити земельну ділянку площею 0,0553 га за адресою: АДРЕСА_1 , між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в розмірах, що пропорційні часткам у праві приватної спільної часткової власності на будинок, згідно з варіантом розподілу земельної ділянки, який враховує, що побудована ОСОБА_2 прибудова магазину до будинку є особистою приватною власністю ОСОБА_2 ;

- визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на частину земельної ділянки в розмірі, що пропорційний її частці у праві приватної спільної часткової власності на будинок АДРЕСА_1 , згідно з варіантом розподілу земельної ділянки, який враховує, що побудована ОСОБА_2 прибудова магазину до будинку є особистою приватною власністю ОСОБА_2 ;

- виділити в натурі ОСОБА_1 частину земельної ділянки в розмірі, що пропорційний її частці у праві приватної спільної часткової власності на будинок АДРЕСА_1 , згідно з варіантом розподілу земельної ділянки, який враховує, що побудована ОСОБА_2 прибудова магазину до будинку є особистою приватною власністю ОСОБА_2 ;

- застосувати до позовних вимог ОСОБА_1 строк позовної давності в три роки, який обчислюється з 09 липня 2013 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує, що незгода відповідача із заочним рішенням Ємільчинського районного суду Житомирської області від 07.11.2012 року про встановлення факту перебування у шлюбних відносинах, визнання права спільної сумісної власності та поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, яке є законним, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення в частині розподілу земельної ділянки. Зазначає, що доводи відповідача щодо неврахування Ємільчинським районним судом при ухваленні рішення від 16.10.2018 такої обставини як будівництво прибудови до будинку виходять за межі позовних вимог, оскільки предметом даного позову є визнання права власності на частину земельної ділянки, поділ земельної ділянки, виділ її частки в натурі. З приводу пропуску строків позовної давності пояснила, що вона дізналась про порушення свого права 13.02.2018 року, а тому строки для звернення до суду не пропущені.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити в повному обсязі.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 проти доводів апеляційної скарги заперечила, пояснила, що її довірителька подала до Ємільчинського районного суду позовну заяву про виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, а тому просила зупинити розгляд цієї справи.

Апеляційним судом постановлено ухвалу про відмову в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із обставин встановлених заочним рішенням Ємільчинського районного суду Житомирської області від 7 листопада 2012 року у справі №607/1061/12 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на майно та його поділ та додатковим рішенням цього ж суду від 14 березня 2013 року, яким, зокрема, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними господарськими будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , та виділено їй у власність, відповідно до висновків технічної експертизи від 07.04.2011 частину будинку.

Проте, постановою Житомирського апеляційного суду від 15 травня 2019 року зазначене заочне рішення та додаткове рішення скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову. Зокрема, визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 жилий будинок загальною площею 38,5 кв.м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 з надвірними господарськими будівлями та спорудами та визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину жилого будинку.

У задоволенні позовних вимог про поділ будинку в натурі та виділенні його частини в натурі ОСОБА_1 відмовлено.

Відповідно до положень ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини якщо інше не встановлено законом.

Зазначеним рішенням встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.02.1987 по 14.09.2001 (т.2 а.с. 137-141).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 30.04.1996 року ОСОБА_2 придбав жилий будинок площею 38,5 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ( т .2 а.с.139).

На підставі рішення Ємільчинської селищної ради народних депутатів від 27.11.1996 року ОСОБА_2 , який мешкає в АДРЕСА_3 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0553 га для обслуговування будинку та ведення особистого підсобного господарства (а.с.12).

Отже, земельну ділянку передано у особисту приватну власність ОСОБА_2 .

Будинок, який розташований на спірній земельній ділянці належав подружжю на праві спільної сумісної власності та рішенням суду визнано право власності на 1/2 його частину за кожним із подружжя.

Відповідно до до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною 1 ст. 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною 4 ст.120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

У постанові від 12 жовтня 2016 року № 6-2225цс16 Верховний Суд України дійшов висновку, що норма статті 120 ЗК України і статті 377 ЦК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою, визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю та споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного й цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України в поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на ній об`єкти.

Крім того, пунктом «е» ч.1 ст. 141 ЗК України передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст. 120 ЗК України особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Отже, оскільки на підставі рішення суду ОСОБА_1 набула право власності на 1/2 частину будинку, що розташований в АДРЕСА_3 , то у неї в такій же частці (1/2) виникло і право власності на земельну ділянку для обслуговування будинку та ведення особистого підсобного господарства.

А тому вимога про визнання за ОСОБА_1 права приватної власності на 1/2 частину земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 підлягає до задоволення.

Водночас є передчасними вимоги позивачки про розподіл і виділ їй в натурі частини земельної ділянки, оскільки житловий будинок між сторонами в натурі не поділено, частка будинку позивачці в натурі не виділена.

З огляду на наведене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Доводи відповідача про сплив позовної давності є безпідставними з огляду на таке.

Загальна тривалість позовної давності становить три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Позивачка обґрунтовувала позов тим, що про порушення свого права їй стало відомо 13.02.2018 при зверненні до державного реєстратора, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.1 а.с.14), де їй повідомили, що одночасно із реєстрацією права власності на Ѕ частину будинку право власності на Ѕ частину земельної ділянки на якій розташований цей будинок без визначення ідентифікації земельної ділянки (кадастрового номеру) та без правовстановлюючого документу - не реєструється. Доказів іншого початку перебігу позовної давності відповідач не надав і суд не встановив, а тому стверджувати, що ОСОБА_1 пропустила позовну давність немає.

Відповідно до абзацу другого п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Встановлено, що за подання позовної заяви ОСОБА_1 було сплачено 935,64 грн. судового збору, ОСОБА_2 за подання апеляційної скарги - 1403,47 грн.

Відтак, із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає до стягнення 233 грн. 90 коп. понесених судових витрат (935,64 - (1403,47:2).

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 390-391 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 16 жовтня 2018 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частину земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

В решті вимог відмовити.

Рішення суду в частині розподілу судових витрат змінити, зменшивши суму стягнутого судового збору із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 935,64 грн. до 233,90 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07.06.2019.

Головуючий Судді