КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Соколов О.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Верланова С.М., Савченка С.О.,

секретар -Тютюнник О.І.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів.

В обґрунтування своїх вимог позивачі зазначали, що 20.09.2013 між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено депозитний договір № SАMDN1617 , на виконання якого, на рахунок № НОМЕР_2 позивачем внесено 25 000,00 доларів США. 13.05.2013 між позивачем ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено депозитний договір № SАMDN37172 на виконання якого, на рахунок № НОМЕР_4 позивачем внесено 35 070 доларів США.

За умовами укладених договорів Банк сплачує Позивачу проценти по вкладу згідно договору № SАMDN1617 від 20.09.2013 року у розмірі 8,0 річних, згідно договору № SАMDN37172 від 13.05.2013 року 9,75 % річних.

У зв`язку із припиненням функціонуванням банківських відділень ПАТ КБ «Приватбанк» на території АР Крим та м. Севастополя у 2014 році, рахунок позивачів було безпідставно заблоковано та припинено нарахування відсотків.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зверталися до відповідача із письмовими заявами про розірвання договорів банківського вкладу та виплату належних їм коштів.Однак, зазначені заяви відповідачем задоволено не було, та на сьогоднішній день кошти, які знаходяться на рахунках, не повернуті.

На підставі викладеного, з урахуванням подальшого уточнення позовних вимог, позивачі просили суд:

1) стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 за договором: № SАMDN1617 від 20.09.2013 року 58 067,07 доларів США, а саме:

- суму банківського вкладу у розмірі 25 000 доларів США,

- суму не нарахованих відсотків за вкладом за 21.02.2014 р. по 21.11.2017 р. у розмірі 7 506,85 доларів США,

- відсотки за період з 21.11.2017 р. по 18.12.2018 р. у розмірі 2,69 доларів США,

- 3 % річних у розмірі 807,53 доларів США за період з 21.11.2017 р. по 18.12.2018 р.,

- пеня у розмірі 3% за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» за період з 22.11.2017 р. по 23.12.2017 р. у розмірі 24 750 доларів США.

2) стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 за договором № SАMDN37172 від 13.05.2013 року 85 862,36 доларів США та 31,88 грн., а саме:

- суму банківського вкладу у розмірі 35 070,00 доларів США,

- суму ненарахованих відсотків за вкладом за 14.03.2014 р. по 20.11.2017 р. у розмірі 12628,08 доларів США,

- відсотки за період з 20.11.2017 р. по 18.12.2018 р. у розмірі 3,79 доларів США,

- 3 % річних у розмірі 1 135,69 доларів США за період з 20.11.2017 р. по 18.12.2018 р.,

- пеня у розмірі 3% за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» за період з 20.11.2017 р. по 22.12.2017 р. у розмірі 34719,30 доларів США;

- 17,76 доларів США (з рахунку № НОМЕР_5 );

- 2 267,74 доларів США(з рахунку № НОМЕР_6 ),

- 20,00 доларів США (з рахунку № НОМЕР_7 ),

- 9,50 грн. (з рахунку № НОМЕР_8 ),

- 22,38 грн. (з рахунку № НОМЕР_9 ).

3) Судові витрати стягнути з відповідачів.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21 травня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з АТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором банківського вкладу № SАMDN1617 від 20.09.2013 року у сумі 58 067,07 доларів США.

Стягнуто з АТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором банківського вкладу № SАMDN37172 від 13.05.2013 року у розмірі 85 862, 36 доларів США та 31,88 грн.

Стягнуто з АТ КБ "Приватбанк" на користь держави 3763,72 грн. судового збору.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, відповідач АТ КБ "Приватбанк" подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 травня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

У апеляційній скарзі зазначає, що суд не перевірив та не відобразив у рішенні результати оцінки договорів, квитанцій про внесення грошових коштів. Зазначає, що строки дії договорів закінчились ще до моменту припинення роботи Кримської філії на території АР Крим, і наявність оригіналів договорів та квитанцій у позивачів, на думку апелянта, не доводить факт порушення відповідачем умов договору щодо повернення грошових коштів. Крім того, апелянт вважає безпідставним нарахування відсотків та 3% річних.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивачів адвокат Дугінов Д.А. вказує, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Кобзар Ю.Б. апеляційну скаргу підтримала, просила задовольнити з наведених у ній підстав.

Представник позивачів - адвокат Дугінов Д.А. в судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення,заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Встановлено, що 20.09.2013 між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено депозитний договір № SАMDN1617 , на виконання якого, на рахунок № НОМЕР_2 позивачем внесено 25 000,00 доларів США.(а.с. 9-10), що підтверджується відповідною квитанцією (а.с. 11).

Між позивачем ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» 13.05.2013 укладено депозитний договір № SАMDN37172 на виконання якого, на рахунок № НОМЕР_4 позивачем внесено 35 070 доларів США.(а.с.12-13), що підтверджується відповідною квитанцією (а.с. 14).

За умовами укладених договорів Банк сплачує Позивачу проценти по вкладу згідно договору № SАMDN1617 від 20.09.2013 року у розмірі 8,0 річних, згідно договору № SАMDN37172 від 13.05.2013 року 9,75 % річних.(а.с. 9-13)

У зв`язку із припиненням функціонуванням банківських відділень ПАТ КБ «Приватбанк» на території АР Крим та м. Севастополя у 2014 році рахунок позивачів було заблоковано та припинено нарахування відсотків. Вказану обставину відповідач не спростував.

Як видно із матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 13.11.2017 року звернувся до відповідача із письмовою заявою про розірвання договору банківського вкладу № SАMDN1617 від 20.09.2013 року. Листом від 11.12.2017 року відповідач повідомив, про неможливість виконання вимог позивача.

В подальшому, 02 січня 2018 року, ОСОБА_1 звернувся до відповідача повторно та зазначив про видачу коштів через касу будь-якого відділення ПАТ КБ «Приватбанк», також просив надати належним чином завірену виписку про рух коштів на рахунку. Дана заява зареєстрована у ПАТ КБ «Приватбанк» за вх. 49240 від 17.01.2018, що підтверджується відтисками штампів на заяві. (а.с. 93-94)

Позивач ОСОБА_2 13.11.2017 року звернувся до відповідача із письмовою заявою про розірвання договору банківського вкладу № SАMDN37172 від 13.05.2013 року. Листом від 11.12.2017 року відповідач повідомив, про неможливість виконання вимог позивача.

ОСОБА_2 16 січня 2018 року звернувся до відповідача повторно та зазначив про видачу коштів через касу будь-якого відділення ПАТ КБ «Приватбанк», також просив надати належним чином завірену виписку про рух коштів на рахунку. Дана заява зареєстрована у ПАТ КБ «Приватбанк» за вх. 49240 від 17.01.2018, що підтверджується відтисками штампів на заяві. (а.с. 97-99)

Як вказують позивачі, зазначені заяви відповідачем задоволено не було, та на сьогоднішній день кошти, які знаходяться на рахунках, не повернуті. Вказана обставина підтверджується матеріалами справи та не спростована відповідачем.

Відповідно до ч.1 ст. 1058 Цивільного кодексу України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Статтею 1 Закону України "Про банки і банківську діяльність" передбачено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Згідно з ч.1 ст. 1061 ЦК України, банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Відповідно до абз. 2 п. 1.6. Положення від 03 грудня 2003 року № 516, банк сплачує вкладнику суму вкладу (депозиту) і нараховані за ним проценти у валюті вкладу (депозиту), якщо грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок в іноземній валюті, або на умовах та в порядку, передбачених договором, відповідно до заяви вкладника - в іншій іноземній чи в національній валюті.

Згідно з частиною першою ст. 1060 Цивільного кодексу України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

За правилами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини другої ст. 1060 Цивільного кодексу України, банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.

Згідно із частиною третьою статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті, окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку про поширення положень Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносин.

Відповідні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16 та від 01 червня 2016 року у справі № 2558цс15.

Відповідач є функціонуючим загальнонаціональним банком та закриття його відділення не може вплинути на обов`язок банку щодо виплати відсотків та вкладів клієнтам банку.

Згідно з положеннями ч.1-2 ст. 1070 Цивільного кодексу України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стягнення з боржника, який порушив грошове зобов`язання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

За ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Відповідно до статті 1075 ЦК України, договір банківського рахунку розривається за заявою клієнта у будь-який час. Залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції правильно виходив з того, що АТ КБ «Приватбанк» не виконав взяті на себе зобов`язання за договором банківського вкладу, від яких воно не звільняється через тимчасову окупацію території АР Крим.

Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву та у апеляційній скарзі на законодавство Російської Федерації є безпідставними, оскільки відповідно до ст. 4 ЦК України, актами цивільного законодавства є Конституція України, Цивільний Кодекс України та інші закони України, акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а також інших органів державної влади та влади АР Крим, видані в межах встановлених Конституцією та законами.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст.5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції.

Так, у ст. 1 Протоколу № 1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цей же принцип закріплено і в ст. 41 Конституції України.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем не надав суду належних доказів в розумінні ст. 77 ЦПК України, на підтвердження виконання своїх обов`язків за договорами перед позивачами.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції що, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а саме: з відповідача підлягає стягненню загальна сума заборгованості за договором № SАMDN1617 від 20.09.2013 року у розмірі 58 067,07 доларів США та за договором №SАMDN37172 від 13.05.2013 року у розмірі 85 862,36 доларів США та 31,88 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо неналежності та недопустимості доказів, на підставі яких суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог оцінюються колегіє суддів критично, адже позивач надав суду оригінали договорів, укладених між сторонами, квитанції про внесення коштів на депозитні рахунки, виписки про рух коштів на рахунку та довідку про залишок коштів, видані йому відповідачем у встановленій банком формі для відповідних документів. Ненадання банком з будь-яких підстав доказів на спростування позиції позивача не доводить необґрунтованість вимог позивача, а відсутність у банку первинних бухгалтерських документів не звільняє його від обов`язку виконання зобов`язань за укладеними договорами.

Посилання апелянта на неможливість нарахування 3% річних не у національній валюті - гривні також відхиляються судом з таких підстав.

Так, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Вказана позиція узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення буде виготовлений не пізніше 24 жовтня 2019 року.

Головуючий

Судді