ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 639/1926/18

Провадження № 22-ц/818/1130/19

19 березня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря - Бойко А.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 23 листопада 2018 року (суддя Труханович В.В.) по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

встановив:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, з урахуванням уточнень просила суд поділити спільне майно подружжя: визнати за нею право власності на Ѕ частину автомобіля марки «Mersedes-Benz Vito 108D», 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_1, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості Ѕ частини зазначеного автомобіля в сумі 47 322 гривень; спірний автомобіль залишити у користуванні відповідача ОСОБА_2

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що з 05.05.2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. В 2013 року подружжям було придбано автомобіль марки «Mersedes-Benz Vito 108D», 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_1, який зареєстровано за відповідачем. 25 січня 2017 року відповідач покинув родину, забравши особисті речі та автомобіль. Іншого майна за час подружнього життя сторонами не набуто.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник позов підтримали в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 23.11.2018 року позов задоволено частково. Поділено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 майно, що придбано у період шлюбу, а саме автомобіль марки Mersedes-Benz Vito 108D», 2003 року випуску. Визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на автомобіль марки «Mersedes-Benz Vito 108D», 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_2. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі Ѕ частини вартості автомобіля у сумі 47 322 гривень. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що під час розгляду справи суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог, оскільки позивач в своїх позовних вимогах не ставила питання про припинення у неї права власності на Ѕ частину автомобіля за яку вимагала компенсацію, не ставила питання про визнання права власності за відповідачем на весь автомобіль.

Правом на подання відзиву позивач не скористалась.

Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя та оскільки він є неподільною річчю, має бути залишений у користуванні відповідача та на користь позивача має бути стягнуто компенсацію у вигляді 1/2 частини дійсної вартості автомобіля.

Такі висновки суду першої інстанції судова колегія вважає вірними, оскільки вони відповідають обставинам справи.

Проте, згідно роз'яснень, які містяться у п.п. 8,13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2019 року «Про судове рішення у цивільній справі» ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 265 ЦПК, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у

статтях 265 - 267 ЦПК.

В повній мірі зазначеним вище вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Встановлено, що з 05 травня 2007 року сторони перебували у шлюбі, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_4, виданим Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції 05 травня 2007 року (а.с. 10 ).

Під час перебування у шлюбі, у 2013 році сторони придбали автомобіль Mercedes-Benz Vito 108 D, 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_2. Право власності на вказаний автомобіль зареєстровано за відповідачем у справі - ОСОБА_2, що підтверджується листом Регіонального сервісного центру в Харківській області Міністерства внутрішніх справ України від 12.06.2017 №31/20-2560 (а.с. 36).

Також встановлено та визнається сторонами, що 25 січня 2017 року відповідач покинув родину, забравши особисті речі та автомобіль, який на теперішній час перебуває у його користуванні.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За положеннями статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Частиною другою статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно з частиною першою статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Встановивши, що спірний автомобіль було придбано за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, суд дійшов правильного висновку про те, що сторони набули право спільної сумісної власності на це майно у рівних частинах і воно підлягає поділу.

Посилання відповідача на те, що позивачка на час придбання спірного автомобіля не мала доходів, на вказані висновки суду не впливає зважаючи на те, що доходи у вигляді заробітної плати не можуть бути визнані особистими коштами одного із подружжя в розумінні ст.57 СК України, оскільки відповідно до ч.2 ст.61 СК України вони є об'єктом права спільної сумісної власності.

Доказів на підтвердження того, що автомобіль було придбано ОСОБА_2 за його особисті кошти, відповідачем не надано.

У своїй постанові від 1 лютого 2017 року у справі 541/642/13-ц Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ підкреслив, що згідно ст. 69 СК України кожен з подружжя має право на поділ майна, яке є об'єктом спільної сумісної власності, шляхом виділення його в натурі в особисте майно та припинення спільної власності взагалі.

Згідно ч.1 ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 13 січня 2016 року № 6-2925цс16.

Згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи № 19777 від 18.07.2018 року ринкова вартість автомобіля НОМЕР_3 на момент технічного огляду (19.03.2018 року) складає 94 644, 15 грн. (а.с. 94-103).

Проти виплати компенсації вартості Ѕ частини автомобіля, належної позивачу на праві спільної сумісної власності подружжя у розмірі 47322 грн., відповідач не заперечував.

Враховуючи фактичний порядок користування автомобілем, що склався між сторонами, суд провів його розподіл відповідно до вимог закону та стягнув з відповідача відповідну грошову компенсацію.

Проте вимоги закону щодо припинення права ОСОБА_1 на Ѕ частину автомобіля у зв'язку із присудженням компенсації, а отже припинення права спільної сумісної власності подружжя на вказаний об'єкт поділу залишилися поза увагою суду, у зв'язку з чим спір не можна вважати вирішеним, оскільки звернення оскаржуваного рішення до виконання може призвести до виникнення іншого спору між сторонами.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на вихід судом за межі позовних вимог при проведенні розподілу спільного майна, є безпідставними.

У своїй постанові від 1 лютого 2017 року у справі 541/642/13-ц Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ підкреслив, що згідно ст. 69 СК України кожен з подружжя має право на поділ майна, яке є об'єктом спільної сумісної власності, шляхом виділення його в натурі в особисте майно та припинення спільної власності взагалі. Відповідно ст. 71 СК України у випадку неподільності об'єкту спільного майна, він присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Тобто, при наявності великої кількості об'єктів спільного неподільного майна, суд повинен справедливо присудити частину об'єктів майна одному з подружжя, частину - іншому і, таким чином, припинити як спільну власність, так і сам спір, як існуючий, так і такий що ймовірно виникне у майбутньому між подружжям.

Таким чином, визнання за однією стороною права власності на об'єкт спільного майна подружжя в цілому та присудження компенсації іншій не може розцінюватися як вихід за межі позовних вимог.

З огляду на викладене, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає зміні із вказаних вище підстав.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року).

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 23 листопада 2018 року - змінити.

Абзац 2 та 3 резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції:

«Визнати автомобіль марки «Mersedes-Benz Vito 108D», 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_2 спільною сумісною власністю подружжя.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя припинити право ОСОБА_1 на Ѕ частину автомобіля марки «Mersedes-Benz Vito 108D», 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_2 та визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки «Mersedes-Benz Vito 108D», 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_2 в цілому».

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 960 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текс постанови складено 20 березня 2019 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко