КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 року місто Київ.

Справа 754/14805/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/4741/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Рубан С.М., Іванченка М.М.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 січня 2019 року (у складі судді Саламон О.Б., повний текст рішення складено 21 січня 2019 року)

в справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства консультативно-діагностичного Центру Деснянського району м. Києва про визнання неправомірними дій щодо невиконання рішення суду, зобов'язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

23 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до Комунального некомерційного підприємства консультативно-діагностичного Центру Деснянського району м. Києва, в якому просив визнати дії відповідача щодо невиконання рішень судів №754/14275/16-ц, №754/9059/16-ц, №754/14783/17 неправомірними, стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 177 700 грн., та зобов'язати відповідача припинити дії щодо розповсюдження інформації, визнаної недостовірною, рішенням суду від 18.05.2018 р. №754/14275/16-ц.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем не виконуються зазначені вище рішення судів, що призводить до порушення його прав та прав ОСОБА_2

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 21 січня 2019 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства консультативно-діагностичного Центру Деснянського району м.Києва про визнання неправомірними дії щодо невиконання рішення суду, зобов'язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, 08 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

В апеляційній скарзі посилається, на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом усіх обставин справи.

Вказує, що відповідачем не виконуються рішення судів №754/14275/16-ц, №754/9059/16-ц, №754/14783/17 , що призводить до порушення його прав та прав ОСОБА_2 Позивач також просив розглянути апеляційну скаргу без його участі та допитати в якості свідка його дочку ОСОБА_2

Клопотання позивача про допит свідка ОСОБА_2 відхилено колегією суддів з огляду на вимоги ст. 367 ЦПК України, а також з огляду на вимоги закону, щодо належності та допустимості доказів, та неможливості доказувати факти, викладені в позові, показами свідка, яка є заінтересованою особою у вирішенні справи на користь свого близького родича, - її батька. Крім того, позивач зазначає, що свідком ОСОБА_2 апеляційному суду будуть надані докази на підтвердження заявлених позовних вимог.

Проте. відповідно до вимог ст. 83 ЦПК України, докази повинні були надаватись позивачем до суду першої інстанції одночасно з позовною заявою, але в будь-якому разі до завершення розгляду справи.

Ухвалою від 13 лютого 2019 року Київським апеляційним судом відкрито апеляційне провадження в даній справі та надано учасникам справи 5-ти денний строк з моменту отримання ухвали для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Інші учасники у справі, не скористалась своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Статтею 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» передбачено обов'язковість виконання судових рішень, невиконання рішень суду тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем надано до позовної заяви першу сторінку рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28.08.2017 р. №754/9059/16-ц та першу сторінку рішення суду №754/14783/17 від 04.04.2018 р., з яких неможливо встановити зміст їх резолютивних частин та набрання ними законної сили.

У відповідності до ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

У справах №. 754/9059/16-ц та №754/14783/17 позивачем була ОСОБА_2, таким чином суд вірно встановив, що не виконанням рішень в цих справах, шкода може завдаватись саме їй. Проте в даній справі, позивачем виступає ОСОБА_1 , який не є учасником правовідносин, на підставі яких були ухвалені зазначені вище рішення суду, та, зокрема, не був учасником зазначених справ та, відповідно, вказаними рішеннями не вирішувались питання, що стосуються його прав та обов'язків.

Таким чином , суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що районний суд обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 в задоволенні його вимог про визнання неправомірними дій відповідача, щодо невиконання рішень судів в справах №754/9059/16-ц, №754/14783/17, оскільки відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів..

Рішенням суду від 18.05.2018 р. №754/14275/16-ц задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1, визнано недостовірною поширену Комунальним некомерційним підприємством «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва і ОСОБА_3 інформацію про те, що ОСОБА_2 психічно хвора, кидалася на людей, надсилала всім співробітникам погрозливі смс, викладала фото 7-8 річних дітей співробітників на порносайти, визнано неправомірними дії Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва і ОСОБА_3 щодо поширення інформації про те, що ОСОБА_2 відмовляється від пацієнтів, її кабінет схожий на шаманський з пір'ями, а скарги призвели до щоденних перевірок філії 3 і заважають працювати. Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва 10000 грн. - у відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позову відмовлено. Вказане рішення суду набрало законної сили.

З листа №2195 від 29.10.2018 р., повідомлення №22/01-33/297 від 23.10.2018 р. та платіжного доручення №1239 від 29.10.2018 р., виконавчий лист №754/14275/16-ц, виданий 17.10.2018 р. на виконання вищезазначеного рішення суду - виконано.

Інших вимог, зобов'язального характеру резолютивна частина вказаного рішення суду не містить, а позивачем не зазначено, в якій саме частині рішення суду невиконане відповідачем.

Позивачем не надано доказів звернення до виконавчої служби з приводу не виконання зазначеного рішення суду.

За таких обставин, районний суд вірно встановив, що позивач не довів, що рішення суду від 18.05.2018 р. в справі №754/14275/16-ц не виконано відповідачем, тобто не доведено протиправна поведінка відповідача в цій частині, а відповідно і підстава для відшкодування моральної шкоди.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач просив, також суд, припинити поширення недостовірної інформації, недостовірність якої була встановлена судовими рішеннями .

Згідно зі ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім'ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв'язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27 лютого 2009року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», згідно з положеннями статті 277 ЦК (435-15) і статті 10 ЦПК (1618-15) обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

У справах зазначеної категорії, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Однак, на підставі поданих доказів, які б свідчили про розповсюдження відповідачем інформації, визнаної недостовірною рішенням Деснянського районного суду м. Києва №754/14275/16-ц від 18.05.2018 р., позивачем суду не надано і судом таких доказів не здобуто.

Надані позивачем витяги з веб-сайтів не містять даних, що стосуються предмета доказування, та не свідчать про розповсюдження саме відповідачем, юридичною особою, інформації, вказаної в рішенні суду від 18.05.2018 р. №754/14275/16-ц, та, зокрема, не містять вказаної інформації.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Вбачається, що стороною позивача не надано до суду жодного належного, допустимого, достовірного та достатнього доказу на підтвердження вимог позову.

Відмовляючи в задоволенні ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції виходив із того, що з поданої позовної заяви та доданих до неї доказів не вбачається порушення відповідачем прав позивача в частині не виконання рішень судів, ухвалених за позовом його дочки. Також позивачем не доведено , що рішення суду в справі № 754/14275/16-ц в частині стягнення моральної шкоди та інших вимог зобов'язального характеру не виконано, не доведено що відповідач продовжує поширювати недостовірну інформацію.

Враховуючи, що моральна шкода відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України може бути відшкодована, лише в разі доведеності наявності неправомірної поведінки відповідача, прямого причинного зв'язку між такою поведінкою та завданою шкодою, суд першої інстанції правомірно відмовив і в цій частині позовних вимог.

Доводи скарги про те, що позивач не отримував відзив на позовну заяву на законність ухваленого рішення не впливає, оскільки суд виходив з доказів, які надавав позивач і наявність відзиву, жодним чином не вплинула на встановлення судом обставин справи та формування висновків суду.

Доводи скарги в частині неповідомлення позивача та його представника про розгляд справи, а також вирішення спору без виклику сторін, не зважаючи на наявне клопотання позивача, колегія суддів відхиляє, оскільки суддею районного суду з цього приводу була постановлена вмотивована ухвала від 05 листопада 2018 року, відповідно до вимог ч.5 ст.279 ЦПК України, які дозволяли суду, вирішувати вказану справу без виклику сторін.

Доводи скарги в частині безпідставної відмови в задоволенні клопотань про допит свідків, проведення експертизи, витребування доказів, колегія не приймає, оскільки такі клопотання були вирішені ухвалою суду від 17 грудня 2018 року (а.с.150) з дотриманням вимог ст.ст. 83,84,91, 103, 222 ЦПК України.

Доводи скарги в тій частині, що суддя Саламон О.Б. брала участь в розгляді інших справ, а тому знала про зміст рішень, на які позивач посилався в позові, колегія суддів не приймає, так як відповідно до закону вказана обставина не звільняє позивача від обов'язку подавати в даній справі судові рішення на невиконання яких він посилався, як на підставу своїх позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що позивач є інвалідом не спростовують висновків суду з приводу недоведеності ним порушення його прав відповідачем, недоведеності факту не виконання рішення суду, ухваленого на його користь, та недоведеністю факту продовження розповсюдження відповідачем недостовірної інформації, недостовірність якої вже була встановлена судами, після ухвалення судових рішень.

За ЦПК України статус інваліда не звільняє позивача від обов'язку доказування, заявлених ним позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги в частині порушення судом вимог процесуального закону, щодо обґрунтованості рішення суду, колегія суддів не приймає з огляду на таке:

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України, № 63566 / 00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року ). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Оскільки, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог процесуального закону, повно та всебічно з'ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга залишається без задоволення, а судове рішення без змін.

Так, як позивач звільнений від сплати судового збору за подачу апеляційної скарги, ці судові витрати відшкодовуються за рахунок держави. Іншими учасниками справи не заявлені до відшкодування, понесені ними судові витрати.

В зв'язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 13 березня 2019 року.

Головуючий: Судді: