Житомирський апеляційний суд
Справа №278/125/19 Головуючий у 1-й інст. Зубчук І. В.
Категорія 46 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді Миніч Т.І.,

суддів Павицької Т.М.,

Трояновської Г.С.

секретаря судового засідання Кучерявого О.В.,

з участю позивача

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 11 березня 2019 року, ухвалене під головування судді Зубчук І.В. у м.Житомирі

у цивільній справі №278/125/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , як законного представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третьої особи органу опіки та піклування Житомирської районної державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом, в обґрунтування вимог якого зазначила, що із 2006 року є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . У вказаному будинку разом із колишньою невісткою ОСОБА_2 були зареєстровані її діти ОСОБА_3 , 2007 р.н., та ОСОБА_4 , 2011 р.н., які фактично ніколи не проживали за адресою реєстрації. Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 16.03.2015 року її колишню невістку визнано такою, що втратила право користування будинком. Вона кілька разів зверталася до ОСОБА_2 із проханням зняти із реєстрації в її будинку неповнолітніх дітей, оскільки вони ніколи там не проживали, а живуть у м.Києві. Виходячи із наведеного та посилаючись на те, що реєстрація відповідачів у її житлі порушує її права як власника, просила визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 на підставі положень ст.16,391,405 ЦК України та ст.71,72 ЖК України.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 11 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться у своїй сукупності до мотивів позовної заяви.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 26 вересня 2006 року (а.с.20).

У вказаному будинку із 2006 року окрім позивачки зареєстровані ОСОБА_2 , яка являється колишньою невісткою позивачки та її неповнолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а. с. 25).

Заочним рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 16 березня 2015 року ОСОБА_2 визнано такою, що втратила право користування житлом в будинку АДРЕСА_1 (а.с.25).

Проте, згідно з довідкою Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області №4046 від 12 грудня 2018 року на даний час у належному позивачці будинку зареєстровані, але не проживають ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.21).

Вказані обставини слугували підставою для звернення до суду із позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що реєстрація місця проживання дітей проведена із дотриманням вимог чинного законодавства, причини непроживання їх у будинку є поважними - діти не досягли повноліття, а відтак не набули повної цивільної дієздатності, а тому відсутні підстави для застосування положень статей 71,72 ЖК України.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплено положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції з висновками якого погоджується апеляційний суд, встановивши, що ОСОБА_2 із малолітніми дітьми була зареєстрована у спірному будинку як член сім`ї ОСОБА_1 , після припинення сімейних відносин з її сином знялася з реєстраційного обліку, проте діти досі зареєстровані у будинку, суд дійшов правильного висновку, що діти як колишні член сім`ї позивача - власника будинку зберігають право користування нею.

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що непроживання ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей у спірному будинку було зумовлено припиненням відносинами між її сім`єю та іншими мешканцями будинку, в даному випадку колишньою свекрухою. Крім того, суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідно до статті 29 ЦК України місцем проживання дітей віком до 14 років є місце проживання їх батьків, тому, неповнолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не могли самостійно реалізувати своє право на користування спірною квартирою, внаслідок свого віку.

Також судом враховано, що матеріали справи не містять доказів про забезпеченість матері дітей іншим житлом. Батько дітей, зі слів позивачки, постійного місця проживання взагалі не має.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення позову, оскільки припинення сімейних відносин із власником будинку на підставі статті 156 ЖК України не позбавляє права відповідачів користування будинком.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення постановлене без додержання норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення судом першої інстанції ухвалене із дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 367,368,374,375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 11 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 14.06.2019 року.