ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 червня 2019 року

м. Харків

справа № 642/7772/15-ц

провадження № 22-ц/818/2936/19

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділ ідеальних часток за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 22 березня 2019 року, постановлене під головуванням судді Гримайло А.М. в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 22 березня 2019 року), -

в с т а н о в и в :

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про виділ ідеальних часток у квартирі АДРЕСА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 22 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 просить надати можливість позивачу уточнити його позовні вимоги, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення; судові витрати просила покласти на відповідачів.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що суд дійшов передчасного висновку про те, що позивач та його представник зловживають своїми процесуальними правами та обов`язками. Фактів повторної неявки без поважних причин з боку позивача не було. У судовому засіданні суду першої інстанції 18 лютого 2019 року позивач зазначив, що йому не зовсім зрозумілим є висновок судової будівельно-технічної експертизи; для уточнення позовних вимог вважав за потрібне задати питання експерту, проте судом вказане клопотання задоволено не було. Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 зазначає, що при неможливості виділення ідеальних часток квартири, відповідно до висновків п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року, суд міг встановити порядок користування приміщеннями спірної квартири.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не уточнені позовні вимоги, а саме: не зазначено яким чином слід виділити ідеальні частки спірної квартири. З урахуванням висновку судової будівельно-технічної експертизи позивач не ставив питання про визначення порядку користування квартирою або про присудження йому грошової компенсації. Тому вимоги позивача є необгрунтованими та недоведеними.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником 13/100 частин приміщення, а саме: п`ятикімнатної квартири спільного заселення, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6-8 т.1).

Іншими співвласниками вказаної квартири є ОСОБА_3 , якому належить 39/100 частин та ОСОБА_2 , яка є власницею 48/100 частин квартири АДРЕСА_1 .

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що спірна квартира посімейного заселення розподілена між співвласниками для покращення житлових умов усіх мешканців квартири. Наразі у загальному користуванні залишились коридор, приміщення літ-1/5,8. Приміщення кухні (літ.-10/16,1) залишилось у ОСОБА_3 та його користуванні. Домовленості між ним та відповідачами немає щодо розподілу часток у праві спільної сумісної власності на приміщення кухні (10/16,1) у квартирі АДРЕСА_1 . Позивач вважає за можливе визначити частки у праві спільної сумісної власності на приміщення кухні (10/16,1) за ним та ОСОБА_3 рівними, по Ѕ частці за кожним. Зазначає, що частка, яку він прохає йому виділити, є відокремленою, її виділ в натурі можливий. Тому ОСОБА_1 просив суд виділити долю із спільної часткової власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦПК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Статтею 364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється (ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦК України).

Виходячи з положень ст. ст. 183, 367 ЦК України та роз`яснень, викладених у п. п. 6, 7 Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок», виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири.

Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Виділ у натурі частки із спільного майна може бути заборонений законом або бути неможливим в силу самої природи спільної речі, яка є неподільною (ч. 2ст. 183 ЦК).

Згідно п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири.

З аналізу вище зазначених правових норм слідує, що кожен учасник права спільної часткової власності має суб`єктивне цивільне право на виділ своєї частки. Юридичне значення виділу полягає в тому, що учасник отримує у натурі певне майно, яке відповідає його частці, а у разі неможливості - компенсацію за нього, у власність. При цьому право спільної власності щодо суб`єкта, який виділив свою частку у натурі, припиняється. Якщо з учасників спільної часткової власності після здійснення виділу залишився тільки один суб`єкт, природно, що право спільної власності припиняється взагалі. Проте якщо після виділу суб`єктів-співвласників залишилося хоча б двоє, право спільної часткової власності продовжує існувати - з перерозподіленими частками та, як правило, з видозміненим складом майна, яке перебуває у спільній частковій власності.

Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.

Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно.

У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання або перепланування будинку він провадиться за наявності на це дозволу виконавчого комітету місцевої ради (ст. 152 ЖК України).

Крім того, у тих випадках, коли в результаті виділу співвласнику передається частина приміщень, яка перевищує за розміром його частку, суд повинен вирішити питання про стягнення з нього відповідної грошової компенсації та зазначити в рішенні фактичні ідеальні частки в праві власності на будинок після його поділу.

Матеріали справи свідчать про те, що у справі за вищевказаним позовом за клопотання позивача була призначена судова будівельно-технічна експертиза (а.с.123 т.2), на вирішення якої перед експертами поставлені наступні питання:

1) Які варіанти поділу п`яти кімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 140,4 кв.м., можливо визначити відповідно до 13/100 часток співвласників ОСОБА_1 , 39/ 100 ОСОБА_3 , 48/100 ОСОБА_2 з підготуванням у необхідних випадках пропозицій щодо переобладнання зазначеної квартири, залишення її частини у спільній власності, а також визначення грошової компенсації власнику, частка якого в натурі після поділу стала меншою за ідеальну?

2) Чи можливо з технічної точки зору використання п`яти кімнатної квартири АДРЕСА_1 при наступному розподілі житлової та нежитлової площі між співвласниками приватизованої квартири:

ОСОБА_2

-Житлова кімната (літер3) - 27,21 кв.м.;

- Житлова кімната (літер 4) - 13,3 кв.м.;

- Кухня (літер 5) - 8.2 кв.м:

- Ванна кімната (літер 11)- 3,3 кв.м.

ОСОБА_3 .

-Житлова кімната (літер 7) - 26,1 кв.м.

-Житлова кімната (літер 6) - 13,4 кв.м

-Туалет спільний (літер 12) - 2,5 кв.м

ОСОБА_1 :

- Житлова кімната (літр 2) - 13,9 кв.м .;

- Коридор (літер 8) - 5,7 кв.м .;

- Туалет (літер 9) - 1,1 кв.м .;

- Ванна кімната (літер 13) - 3,4 кв.м .;

При цьому коридор (літер 1) площею 5,8 кв.м., в якому розташовані входи в житлові приміщення ОСОБА_2 (літер 3), ОСОБА_3 (літер 7) і ОСОБА_1 (літр 2) залишається в загальному користуванні всіх трьох співвласників квартири, а кухня (літер 10) площею 16,1 кв.м. залишається в користуванні лише співвласників ОСОБА_3 і ОСОБА_1 в рівних частках?

Можливо, з технічної точки зору провести поділ кухні (літер 10) площею 16,1 кв.м. між співвласниками ОСОБА_3 і ОСОБА_1 в рівних частках, а якщо можливо, то яким чином без збитку для конструкцій квартири АДРЕСА_1 в цілому цей поділ можливо зробити?

Чи можливо п`яти кімнатну квартиру № 3 з технічної точки зору розділити на три окремі самостійні ізольовані квартири з самостійним входом кожна згідно із зазначеним в питанні № 1 розподілу житлової та нежитлової площі між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_1 .?

Висновком судової будівельно-технічної експертизи №9024 від 07.11.2018 року встановлено, що варіанти поділу п`яти кімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 140,4 кв. м., запропонувати не надається можливим. Дослідження щодо визначення: можливих варіантів поділу квартири, відповідно до ідеальних часток співвласників (13/100 часток ОСОБА_1 , 39/100 часток ОСОБА_3 , 48/100 часток ОСОБА_2 ); переліку та обсягів необхідних робіт для виділення в окремі ізольовані - об`єкти нерухомого майна з окремими виходами та системами життєзабезпечення; грошової компенсації власнику, частка якого в натурі після поділу зменшиться, не проводилось.

На розгляд суду запропоновано варіант порядку користування п`яти кімнатної квартири АДРЕСА_1 при наступному розподілі житлової та нежитлової площі між співвласниками приватизованої квартири:

ОСОБА_2 - житлова кімната (літер 3) - 27,1 кв.м.; житлова кімната (літер 4) - 13,3 кв.м.; кухня (літер 5) - 8.2 кв.м:, ванна кімната (літер 11)- 3,3 кв.м.: ОСОБА_3 .-житлова кімната (літер 7) - 26,1 кв.м., - житлова кімната (літер 6) - 13,4 кв.м , -туалет спільний (літер 12) - 2,5 кв.; Попов О.В.: житлова кімната (літер 2) - 13,9 кв.м.; коридор (літер 8) - 5,7 кв.м.; туалет (літер 9) - 1,1 кв.м.; ванна кімната (літер 13) - 3,4 кв.м.

При цьому коридор (літер 1) площею 5,8 кв.м., в якому розташовані входи в житлові приміщення ОСОБА_2 (літер 3), ОСОБА_3 (літер 7) і ОСОБА_1 (літр 2) залишається в загальному користуванні всіх трьох співвласників квартири, а кухня (літер 10) площею 16,1 кв.м. залишається в користуванні лише співвласників ОСОБА_3 і ОСОБА_1 в рівних частках.

Зазначено, що з технічної точки зору провести поділ кухні (літер 10) площею 16,1 кв.м. між співвласниками ОСОБА_3 і ОСОБА_1 в рівних частках, без збитку для конструкцій квартири АДРЕСА_1 в цілому, не надається можливим. З технічної точки зору п`яти кімнатну квартиру № 3 розділити на три окремі самостійні ізольовані квартири з самостійним входом кожна, згідно із зазначеним в питанні №1 розподілу житлової та нежитлової площі між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , не надається можливим.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи, що спірна квартира АДРЕСА_1 не підлягає поділу в натурі, оскільки не передбачає варіанти виділення сторонам ізольованих приміщень, не може використовуватись як окремі квартири та неможливо переобладнати цю квартиру в такі квартири, суд обгрунтовано прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Крім того, матеріали справи свідчать про те, що позивач просив суд виділити долю із спільної часткової власності. При цьому не зазначав у який спосіб. Після проведення судової будівельно-технічної експертизи позивачем також не були уточнені позовні вимоги.

Статтею 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Рішенням Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам.

При цьому згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Європейський Суд з прав людини в справі «Буланов та Купчик проти України» від 9 грудня 2010 року вказав: «Суд нагадує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (див., наприклад, рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v. Croatia), N 48778/99, пункт 25, ECHR 2002-II)».

Метою правосуддя є забезпечення ефективного поновлення порушеного права. При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову у межах заявлених ОСОБА_1 вимог, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи. Позивачем у строки, встановлені законом, після проведення у справі судової будівельно-технічної експертизи, позовні вимоги уточнені не були.

Посилання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на те, що судом справа розглянута за відсутності позивача та його представника, що позбавило його можливості надання доказів та уточнення позову,- не приймається до уваги колегією суддів, виходячи з наступного.

Нормами цивільного-процесуального законодавства передбачені розумні строки розгляду справи.

Визначаючи (на власний розсуд) тривалість цих строків, суду необхідно враховувати принципи диспозитивності та змагальності, граничні строки, встановлені законом, для розгляду справи при визначенні строків здійснення конкретних процесуальних дій, складність справи, кількість учасників процесу, можливі труднощі у витребуванні та дослідженні доказів тощо.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Встановлено, що справа за вищевказаним позовом перебуває в провадженні суду з вересня 2015 року. Неодноразово розгляд справи за вищевказаним позовом відкладався на підставі клопотання представника позивача. При цьому сторони були належним чином повідомлені про розгляд справи.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи, поведінка заявника, а також інших осіб, що беруть участь у справі, інших учасників процесу, поведінка органів державної влади, насамперед суду, характер процесу та його значення для заявника (справа «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс проти Греції» від 05.02.2004р. та інші).

Оцінюючи поведінку заявника, а також інших осіб, що беруть участь у розгляді справи, слід взяти до уваги факти невиконання ними процесуальних обов`язків, наприклад, ненадання чи надання з порушенням строку, передбаченого ЦПК, доказів у справі; неодноразові неявки в судове засідання без поважних причин, якщо це призвело до порушення розумного строку.

Клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 про надання можливості уточнити позовні вимоги на стадії апеляційного розгляду справи - задоволенню не підлягають, з огляду на таке.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Таким чином позивач не скористався своїм правом уточнити позовні вимоги в межах строків, передбачених законом. На стадії апеляційного розгляду справи право позивача на уточнення позовних вимог не передбачене.

Доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 22 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 12.06.2019 року.