Справа № 369/9819/18
Провадження № 22-ц/801/1646/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Соколовська Т. О.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2019 рокуСправа № 369/9819/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача: Оніщука В.В.,

суддів: Копаничук С.Г., Медвецького С.К.,

учасники справи:

позивач: Приватне підприємство «Ліком»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 10 травня 2019 року, постановлене у складі судді Соколовської Т.О., в залі суду,

встановив:

У серпні 2018 року Приватне підприємство «Ліком» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 15.12.2017 між ПП «Ліком» та ФОП ОСОБА_1 укладено договір поставки № 318, згідно якого ПП «Ліком» зобов`язувалось поставляти відповідачу товари народного споживання на умовах DDP, або EXW, або FCA (в редакції міжнародних правил «ІНКОТЕРМС» 2010 року) в залежності від узгодженого сторонами замовлення, а ОСОБА_1 зобов`язувався приймати їх та оплачувати на умовах зазначеного договору. На виконання умов договору №318 від 15.12.2017 ПП «Ліком» у період з 15.12.2017 по 11.05.2018 включно поставив ОСОБА_1 товари на загальну суму 21 663,12 грн, а відповідач за вказаний період перерахував на розрахунковий рахунок ПП «Ліком» 12911,86 грн. За поставку товарів, здійснених 30.03.2018 за видатковими накладними Лк-0067239 на суму 2390,78 грн та Лк-0067256 на суму 7330,48 грн, строк оплати яких минув 14.04.2018, утворилась заборгованість на загальну суму 8 721,26 грн. Відповідачу пред`являлась вимога про погашення боргу за договором поставки, яка ним залишена без належного реагування, у зв`язку з чим за 96 днів простроченої заборгованості в період з 06.05.2018 по 09.08.2018 пеня за прострочення виконання зобов`язань становить 786,59 грн, проценти за користування коштами складають 917,52 грн.

У позовній заяві ПП «Ліком» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 10 425,37 грн, з яких: 8 721,26 грн - борг за поставлені товари, 786,59 грн - пеня за прострочення виконання зобов`язань, 917,52 грн - проценти за користування чужими грошовими коштами, а також судовий збір в розмірі 1762 грн.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 10 травня 2019 року позов приватного підприємства «Ліком» до ОСОБА_1 про стягнення боргу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного підприємства «Ліком» 10425 грн 37 коп., з яких 8 721,26 грн - борг за поставлені товари, 786,59 грн. - пеня за прострочення виконання зобов`язань, 917,52 грн. - відсотки за користування чужими коштами.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, вказуючи, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, зокрема помилково відкрив провадження у справі, яка має розглядатись в порядку господарського судочинства, оскільки спір виник між суб`єктами господарювання з приводу виконання умов господарського договору, а також вказано, що суд ухвалив у справі рішення, а не заочне рішення, при цьому не повідомляв відповідача про дату час та місце розгляду справи.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 10 травня 2019 року та закрити провадження у справі на підставі п.1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки спір не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

На апеляційну скаргу Приватним підприємством «Ліком» подано відзив у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційна скарга на підставі ст.369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що між Приватним підприємством «Ліком» та ОСОБА_1 15.12.2017 укладено договір поставки № 318.

Відповідно до п.1.1. Договору, ПП «Ліком» зобов`язувалось поставляти ОСОБА_1 товари народного споживання на умовах DDP, або EXW, або FCA (в редакції міжнародних правил «ІНКОТЕРМС» 2010 року) в залежності від узгодженого сторонами замовлення, а відповідач зобов`язувався приймати їх та оплачувати на умовах зазначеного договору.

Ціни на товари та загальна суму кожної поставки вказуються у видаткових накладних (рахунках), по яким вони видаються (п.3.1. Договору поставки від 15.12.2017).

Згідно п 3.2. Договору за поставлені товари ОСОБА_1 зобов`язувався сплатити ПП «Ліком» грошові кошти протягом 14 днів з дня поставки у розмірі, що зазначений у видатковій накладній (рахунку), на підставі якої (якого) поставляється товар.

На виконання умов договору поставки №318 від 15.12.2017 позивач у період з 15.12.2017 по 11.05.2018 включно поставив відповідачу товари на загальну суму 21 633, 12 грн, що підтверджується видатковими накладними: №Лк-0483103, №Лк-0483279 від 15.12.2017, № Лк-0014049 від 19.01.2018, №Лк-0023045, №Лк-0023536 від 01.02.2018, №Лк-0040202, №Лк-0040249 від 23.02.2018, №Лк-0067239, №Лк-0067256 від 30.03.2018.

У період з 15.12.2017 по 05.05.2018 відповідач ОСОБА_1 перерахував на розрахунковий рахунок ПП «Ліком» 12 911, 86 грн. за поставки здійсненні 15.12.2017, 19.01., 01.02., 23.02.2018, що підтверджується квитанціями до прибуткових касових ордерів: №237598 від 09.01.2018, №237639 від 18.01.2018, №237845, №237846 від 24.01.2018, №238255 від 19.02.2018, №238383 від 22.02.2018, №238462, №238463 від 27.02.2018, №238702 від 22.03.2018, №238903, №238974, №238975 від 06.04.2018, №239345 від 05.05.2018 (а.с.34-46).

За поставки товарів, здійсненні 30.03.2018 за видатковими накладними Лк-0067239 на суму 2390,78 грн. та № Лк-0067256 на суму 7330,48 грн, строк оплати яких минув 14 квітня 2018 року, утворилась заборгованість на загальну суму 8721,26 грн., що підтверджується актами звірки взаєморозрахунків (а.с.47,48).

Відповідно до п.4.3 договору поставки від 15.12.2017 за прострочення оплати поставлених товарів ОСОБА_1 сплачує ПП «Ліком» пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, від несплаченої в строк суми - за кожен день прострочення платежу. Сторони відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановили, що за порушення грошового зобов`язання відповідач на вимогу позивача зобов`язаний сплатити 40% річних.

За згодою сторін нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання припиняється через три роки від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (п.4.5. Договору поставки).

Відповідач ОСОБА_1 добровільно заборгованість перед ПП «Ліком» не відшкодував.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства (ст.526 ЦК України).

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто (ст. 527 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ст.628 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч.1 ст. 611 ЦК України).

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Невиконання ОСОБА_1 умов договору поставки від 15.12.2017 є підставою для задоволення заявлених позовних вимог шляхом відшкодування ПП «Ліком» боргу за поставлені товари в розмірі 10 425,37 грн., що становить суму основного боргу та пеню і проценти за користування чужими коштами.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства колегія суддів зазначає наступне.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі статтею 609 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.

Проте до підприємницької діяльності фізичних осіб згідно зі статтею 51 ЦК України застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Частиною 8 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» передбачено, що фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Відповідно до статті 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Зокрема, відповідно до статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для ФОП є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа - підприємець відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Звертається увага на те, що позовну заяву було направлено ПП «Ліком» до суду у серпні 2018 року, у той час як припинення підприємницької діяльності відповідача здійснено у травні 2018 року, тобто на час звернення до суду із цим позовом, ОСОБА_1 втратив статус підприємця та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, як фізична особа.

Крім того, за змістом статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Тобто, об`єктом судового захисту є як права, свободи та інтереси фізичних осіб, так і права та інтереси юридичних осіб, інтереси держави.

У абз. 3 п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» роз`яснено, що оскільки у разі припинення діяльності фізичної особи як суб`єкта господарювання відповідно до пункту 6 частини першої статті 80 ГПК провадження у господарській справі припиняється, то з часу державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця в порядку, встановленому Законом України від 15 травня 2003 року № 755-IV"Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", спори за участю такої фізичної особи-підприємця, у тому числі пов`язані з підприємницькою діяльністю, що здійснювалася ним раніше, належить розглядати в порядку цивільного судочинства, за винятком випадків, коли провадження у відповідних справах було порушено у господарському суді до настання таких обставин, оскільки за загальним правилом громадянин-підприємець відповідає за своїми зобов`язаннями належним йому майном і після припинення своєї підприємницької діяльності. Після припинення провадження у господарській справі з підстави, наведеної вище, спори за участю таких осіб підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги в своїй сукупності зводяться до незгоди відповідача із судовим рішенням та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.

Такі доводи ОСОБА_1 не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного позивачем рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

При вирішенні цієї справи, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 10 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ С.Г. Копаничук

/підпис/ С.К. Медвецький

Згідно із оригіналом:

Суддя-доповідач: В.В. Оніщук