КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Марчук О.Л.
Єдиний унікальний номер справи № 362/668/19
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8729/2019
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 червня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мережко М.В.,

суддів: Верланова С.М., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по аліментам,

встановив:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2007 року було задоволено позов ОСОБА_1 і стягнуто з відповідача ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти у твердій грошовій сумі - 400 грн щомісяця.

Вказувала, що протягом періоду з 2008 року по 2018 року включно, внаслідок невиконання відповідачем рішення суду утворилась заборгованість по виплаті аліментів на її користь в сумі 30 758 грн, що підтверджується довідкою-розрахунком Васильківського МР ВДВС ГТУЮ у Київській області від 01 вересня 2018 року.

Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та не сплачує аліменти за рішенням суду, просила стягнути із відповідача на свою користь вказану заборгованість.

Крім цього, відповідно до ст.. 194 СК України, просила стягнути пеню за несвоєчасну сплату аліментів у розмірі 15 068 грн.

Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

У апеляційній скарзі вказує, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач ухиляється від піклування про сина ОСОБА_3 , не виконує рішення суду про стягнення аліментів. Зазначає, що суд помилково послався на ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» як на підставу відмови у задоволенні позову.

Також стверджує, що суд безпідставно відмовив їй у задоволенні вимоги про стягнення пені як такої, що не заявлялась, оскільки у позовній заяві чітко сформульовано вимогу про стягнення неустойки та наведено відповідний розрахунок.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача ОСОБА_2 до апеляційного суду не надходив.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення заборгованості по сплаті аліментів в сумі 30 758 та неустойки за прострочення сплати аліментів у розмірі 15 068 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Встановлено, що сторони по справі мають спільного неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.8).

На підставі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2007 року відповідач зобов`язаний виплачувати щомісячно на утримання сина аліменти у розмірі 400 грн.

Станом на 01 вересня 2018 року за відповідачем утворилась заборгованість по виплаті аліментів. У виконавчому провадженні № 6557879 за виконавчим листом № 2-22593 від 19.12.2007 року, виданого Васильківським міскрайонним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання їх дитини, заступником начальника Васильківського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Ляш Ю.П. складено довідку-розрахунок від 01 вересня 2018 року заборгованості по аліментам, яка складає 30 758 гривень 00 копійок (а.с. 12 - 13).

Відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення заборгованості за аліментами, суд першої інстанції виходив з того, що аліменти на користь позивачки вже стягнуті рішенням суду та повторному стягненню не підлягають, а визначена державним виконавцем заборгованість за аліментами підлягає стягненню з відповідача у порядку, передбаченому законом «Про виконавче провадження».

Згідно із нормами статті 194 СК України, на який посилається позивач, аліменти можуть бути стягнуті виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред`явленню такого листа до виконання; якщо за виконавчим листом аліменти не стягувалися у зв`язку з розшуком платника аліментів або у зв`язку з його перебуванням за кордоном, вони мають бути сплачені за весь минулий час.

Так, порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду чітко і детально визначений ст. 71 закону «Про виконавче провадження», частина восьма якої передбачає, що спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції не було встановлено тієї обставини, що між сторонами існує спір щодо розміру заборгованості із сплати аліментів і/або відповідач заперечує визначений державним виконавцем розмір своєї заборгованості за аліментами.

Сторони не надали жодного доказу на підтвердження того, що відповідач не погоджується із визначеним державним виконавцем розміром заборгованості.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при відсутності спору, заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження», а відтак, позовні вимоги щодо стягнення заборгованості по сплаті аліментів не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 196 СК України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

В п. 22 Постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 зазначено, що передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо.

Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною.

Законодавець установив розмір пені - 1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені.

Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів, суд першої інстанції виходив з того, що позивач відповідну вимогу взагалі не заявляла. Колегія суддів не може погодитись із цим висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Як видно із матеріалів справи, у позовній заяві позивачка здійснила розрахунок неустойки (пені), згідно з яким загальна сума пені, що підлягає стягненню становить 15 068 грн. та просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 вказані кошти на її користь у прохальній частині позовної заяви (п.2) (а.с.2-6).

Жодних аргументів на спростування вказаного розрахунку відповідач не навів.

З огляду на те, що позивачка здійснила розрахунок неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів у відповідності до вимог чинного законодавства, а відповідач наданий розрахунок не спростував, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів в сумі 15 068 грн.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені (неустойки) скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову в межах позовних вимог у цій частині та стягнення з відповідача на користь позивачки суми пені (неустойки) по несвоєчасній сплаті аліментів у розмірі 15 068 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 365, 367, 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03 квітня 2019 року скасувати в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення суми пені (неустойки), ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму пені (неустойки) по несвоєчасній сплаті аліментів у розмірі 15 068 (п`ятнадцять тисяч шістдесят вісім) грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Реквізити сторін:

ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ;

ОСОБА_6 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: С.М. Верланов

С.І. Савченко