Дата документу 11.06.2019 Справа № 312/262/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 312/262/18 Головуючий у 1 інстанції Рогоза А.Ю.
Провадження №22ц/807/1914/19 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.

суддів: Крилової О.В.

Кухаря С.В.

при секретарі: Кулабуховій І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Великобілозерського районного суду Запорізької області від 20 лютого 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції, Головного управління національної поліції в Запорізькій області, Прокуратури Запорізької області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування та прокуратури, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національної поліції, ГУНП в Запорізькій області, Прокуратури Запорізької області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування та прокуратури.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що постановою Великобілозерського районного суду Запорізької області від 20.12.2017 року закрито адміністративне провадження відносно нього у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення за ч.2 ст. 172-6 КУпАП. Отже відповідачем було протиправно складено протокол за ч.2 ст. 172-6 КУпАП, а представником прокуратури Запорізької області здійснено представництво цього протоколу у суді першої та апеляційної інстанції.

Вищевказані дії завдали ОСОБА_1 суттєвих моральних втрат, призвели до порушення нормальних життєвих та професійних зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації подальшого професійного життя. З часу незаконного складання протоколу позивач пережив емоційний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, тривоги, безпомічності, страху за свою професійну кар`єру. Незаконні дії відповідачів призвели до душевних страждань позивача, практично зруйнували його і внутрішньо спустошили та на тривалий час підірвали репутацію в очах юридичної спільноти, суддів та працівників Енергодарського місцевого суду Запорізької області, Апеляційного суду Запорізької області та пересічних громадян міста Енергодар. Позивач вимушений застосовувати усіх необхідних заходів щодо їх захисту та поновлення, що в свою чергу потребує фізично-моральних зусиль та часу; хвилюваннями у зв`язку з необхідністю проводити бесіди з адвокатом, бути присутнім на судових засіданнях гаяти час, який можливо було використати в родинному колі, або з друзями; емоційним дискомфортом, пов`язаним з тим, що позивач зазнав негативних наслідків по руйнуванню нормальних життєвого устрою, сімейних відносин та родинних зв`язків позивача, пов`язаних з переживаннями та не сприйняттям членами родини його, у зв`язку з реальною можливістю притягнення його до відповідальності за правопорушення, якого він не скоював.

З огляду на вищезазначене, просив стягнути з Державної казначейської служби України на його користь 50000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди та витрати на правову допомогу.

Рішенням Великобілозерського районного суду Запорізької області від 20 лютого 2019 року відмовлено у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано, а судом не здобуто доказів того, що дії працівників управління захисту економіки в Запорізькій області Департаменту захисту економіки Національної поліції України по складенню протоколу про притягнення його до адміністративної відповідальності були незаконними, що могло б бути, передбаченою ст. 1174 ЦК України підставою для відшкодування йому, заподіяної такими діями, шкоди.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на ухилення судом першої інстанції від з`ясування обставин, недотримання встановленого вимогами ЦПК принципу оцінки доказів.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд при ухваленні оскаржуваного рішень не врахував, що неправомірність дій працівників поліції, інших відповідачів, при складанні протоколу про адміністративне правопорушення, при здійсненні представництва в суді встановлена постановою Великобілозерського районного суду Запорізької області від 20.12.2017 року, якою провадження у справі про притягнення його до адміністративної відповідальності закрито через відсутність події та складу адміністративного правопорушення.

17 травня 2019 року на адресу апеляційного суду від Національної поліції України в порядку статті 360 ЦПК України надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . У відзиві зазначено, що протокол про адміністративне правопорушення є лише фіксацією порушення, яке виявлено працівником управління захисту економіки в Запорізькій області Департамент захисту економіки Національної поліції України, та відповідно до статті 251 КУпАП є одним із джерел доказів та підставою для подальшого провадження у справі. Протокол, як доказ, підлягає оцінці при розгляді уповноваженою особою справи про адміністративне правопорушення і не може бут скасований. Складення співробітником управління захисту економіки в Запорізькій області Департаменту захисту економіки Національної поліції України протоколу про вчинення адміністративного правопорушення, який не потягнув за собою притягнення особи до адміністративної відповідальності, оскільки викладені в ньому факти не знайшли свого підтвердження, безпосередньо не свідчить про неправомірність дій співробітника управління захисту економіки в Запорізькій області Департаменту захисту економіки Національної поліції України при їх складанні. Просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішенням Великобілозерського районного суду Запорізької області від 20.02.2019 року - без змін.

Окрім цього, 27 травня 2019 року на адресу апеляційного суду надійшов лист від ОСОБА_3 , який не є учасником справи. В листі зазначено, що рішення суду першої інстанції прямо чіпає його інтереси та інтереси невизначеного кола законослухняних осіб, а тому вони мають право на участь в розгляді справи. Просив колегію суддів залучити його до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача, та призначити розгляд справи в режимі відео конференції.

Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Отже, питання щодо залучення у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, вирішується судом першої інстанції.

Також, не підлягає задоволенню клопотання щодо призначення справи у режимі відео конференції, оскільки статтею 212 ЦПК України встановлено право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції виключно учасниками судового процесу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено й вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, з матеріалів справи вбачається, зокрема з постанови Великобілозерського районного суду Запорізької області від 20 грудня 2017 року, що 30 жовтня 2017 року оперуповноваженим сектору протидії корупції управління захисту економіки в Запорізькій області Департаменту захисту економіки Національної поліції України капітаном поліції Єременко А.М. складено протокол № 193 про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією у відношенні судді Енергодарського міського суду Запорізької області ОСОБА_1.

Вказаною постановою провадження у справі у відношенні позивача за ч.2 ст. 172-6 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення (а.с.7).

Вважаючи дії відповідачів неправомірними, ОСОБА_1 на підставі статей 23, 1176 ЦК України просив відшкодувати йому завдану моральну шкоду.

Відповідно до вимог ст. ст. 1166, 1167 ЦК України майнова та моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності їх вини.

Згідно з ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Частиною 1 та 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Як роз`яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача; г) вина.

Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року (з наступними змінами), відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у позові відповідно до вимог ст. ст. 1176, 1167 ЦК України, оскільки не доведено належними та допустимими доказами в силу вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України винних дій відповідачів,

Факт, складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, оскільки у відповідності до положень статей 283, 284 КУпАП таке питання може бути вирішено лише судом.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем не надано доказів того, що дії працівників управління захисту економіки в Запорізькій області Департаменту захисту економіки Національної поліції України по складенню протоколу про притягнення його до адміністративної відповідальності були незаконними, що могло б бути, передбаченою ст. 1174 ЦК України підставою для відшкодування йому, заподіяної такими діями, шкоди. Також судом вірно встановлено, що не підлягають до застосування в цьому випадку положення ЗУ "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" від 01.12.94 № 266/94-ВР, оскільки відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення пре підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосувати адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. З огляду на те, що до позивача не було застосовано судом жодного, передбаченого КУпАП, адміністративного стягнення, а складений працівником управління захисту економіки в Запорізькій області Департаменту захисту економіки Національної поліції України протокол про адміністративне правопорушення не є актом який встановлює, змінює чи скасовує норми права у відповідній сфері відносин, або породжує права і обов`язки для позивача.

Таким чином, суд першої інстанції, з яким погоджується й колегія суддів, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України 2004 року не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження незаконності дій відповідачів.

Посилання апеляційної скарги на те, що постанова Великобілозерського районного суду Запорізької області від 20 грудня 2017 року є підтвердженням протиправності дій відповідачів є безпідставним, оскільки вказаною постановою суду доведено лише те, що позивач не вчиняв адміністративного правопорушення, а не протиправність дій відповідачів.

Посилання позивача про порушення його процесуальних прав при складанні протоколу ,не врахування його позиції ,яка б вплинула на подальший рух адміністративної справи ,крім пояснень самого позивача належними доказами по справі не підтверджені.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують, оскільки базуються на викладі фабули справи, є повторенням обставин, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

З огляду на вищезазначене, висновки суду першої інстанції відповідають встановленим у справі обставинам, є законними та обґрунтованими.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Великобілозерського районного суду Запорізької області від 20 лютого 2019 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 14 червня 2019 року.

Головуючий:

Судді: