КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/824/6658/2019 Головуючий у 1-й інстанції: Андрейчук Т.В.
756/1472/18-ц Доповідач-Чобіток А.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 травня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В., Ящук Т.І.

секретар - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» про захист прав споживача, визнання недійсними пунктів кредитного договору, визнання недійсним кредитного договору, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди, -

у с т а н о в и в :

У лютому 2018 року позивач пред`явив позов до відповідача, у якому просив визнати несправедливими та недійсними п. п. 1.2, 2.7, 5.4 кредитного договору від 21 травня 2017 року №07.06.2016-000000347, визнати недійсним цей договір у цілому, стягнути з ТОВ «Споживчий центр» на свою користь надмірно сплачені кошти на виконання умов кредитного договору від 21 травня 2017 року №07.06.2016-000000347 та стягнути з відповідача 10000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Зазначав, що 21 травня 2017 року між ним та ТОВ «Споживчий центр» укладено кредитний договір №07.06.2016-000000347, згідно з яким фінансова установа надала позичальнику кредит у сумі 6000 грн. на строк 14 днів. Процентна ставка за користування кредитом (фіксована) становила 28% річних, що у грошовому виразі склало 1680,00 грн.. У п. 1.2 кредитного договору зазначено, що сторони погодили, що кредит за цим договором не є споживчим, а цей договір не є договором споживчого кредитування, хоча він, звертаючись до ТОВ «Споживчий центр», мав намір отримати саме споживчий кредит. Указує, що п. 2.7 кредитного договору від 21 травня 2017 року № 07.06.2016-000000347 є несправедливим, вносить істотний дисбаланс у права та обов`язки сторін. Пункт 5.4. договору суперечить нормам ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність", ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", ст. 21 Закону України "Про споживче кредитування".

Уважає що п. п. 1.2, 2.7, 5.4 кредитного договору від 21 травня 2017 року №07.06.2016-000000347 протирічать ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів".

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Уважає, що оскаржуване рішення є незаконним та ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи. Зазначає, що кредитний договір від 21.05.2017 року № №07.06.2016-000000347 укладений на задоволення особистих потреб фізичної особи і не пов`язаний з підприємницькою діяльністю такої фізичної особи чи виконанням ним обов`язків як найманим працівником. Він не зареєстрований як фізична особа-підприємець, саме тому звернувся до ТОВ «Споживчий центр» для отримання споживчого кредиту. У кредитному договорі вказано, що річна відсоткова ставка за кредитом становить 730%. Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінена) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладання договору. Відповідач не надав жодного доказу щодо визначення процентної ставки в залежності від вищезазначених умов. Виходячи зі змісту ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів за кредитним договором не може встановлюватися на власний розсуд. 21 травня 2017 року ТОВ "Споживчий центр" підтвердило його заявку на отримання чергового траншу за кредитним договором від 07 червня 2016 року №07.06.2016-000000347 та надало йому транш у сумі 6000,00 грн. на 14 календарних днів з платою за користування кредитом 1680,00 грн.. Суд дійшов висновку, що акцепт заявки позичальника на надання траншу від 21 травня 2017 року сам по собі не може бути самостійним об`єктом оскарження, а повинен перевірятися на відповідність законодавству у системному взаємозв`язку з кредитним договором від 07 червня 2016 року №07.06.2016-000000347, проте він не погоджується з таким висновком суду та вважає, що договір від 07.06.2016 року № 07.06.2016-000000347 не є предметом спору, а тому в даному випадку суд вийшов за межі заявлених ним вимог.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача та представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги,обставини справи,колегія суддів приходить до наступного.

При розгляді справи,судом першої інстанції встановлено, що 07 червня 2016 року ТОВ "Споживчий центр" (кредитодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) уклали кредитний договір №07.06.2016-000000347, за умовами якого кредитодавець зобов`язався надати позичальникові кредит у межах кредитного ліміту в порядку та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити плату за користування ним. Строк дії договору - до 31 грудня 2020 року. Кредит надається частинами - траншами; розмір кожного траншу, плата за користування ним та строк його повернення (окрім першого траншу) визначаються у відповідних заявках позичальника, які погоджуються кредитодавцем. Заявка, за якою надано транш, є невід`ємною частиною договору (т. 1, а. с. 132-133).

Наведене свідчить, що акцепт заявки позичальника на надання траншу сам по собі не є окремим кредитним договором, а є невід`ємною складовою кредитного договору від 07 червня 2016 року №07.06.2016-000000347.

21 травня 2017 року ТОВ "Споживчий центр" підтвердило заявку позивача на отримання чергового траншу за кредитним договором від 07 червня 2016 року №07.06.2016-000000347 та надало йому транш у сумі 6000,00 грн на 14 календарних днів з платою за користування кредитом 1680,00 грн (т. 1, а. с. 56).

Отже, акцепт заявки позичальника на надання траншу від 21 травня 2017 року сам по собі не може бути самостійним об`єктом оскарження, а повинен перевірятися на відповідність законодавству у системному взаємозв`язку з кредитним договором від 07 червня 2016 року №07.06.2016-000000347.

Права та обов`язки споживачів урегульовано Законом України «Про захист прав споживачів».

У преамбулі цього Закону (тут і далі - в редакції Закону, чинній на час укладення кредитного договору від 07 червня 2016 року №07.06.2016-000000347) зазначено, що він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У п. 22 ч. 1 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено, що споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Cфера дії цього Закону окреслена у ч. 1 ст. 1-1. Так, Закон України "Про захист прав споживачів" регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Крім того, суд першої інстанції уважає, якщо договір, у тому числі кредитний, укладений на задоволення особистих потреб фізичної особи і не пов`язаний з підприємницькою діяльністю такої фізичної особи чи виконанням ним обов`язків як найманим працівником, такий договір є споживчим і наявність судового спору щодо цього договору не впливає на його характер, як споживчого, відтак і сам спір у будь-якому випадку стосується прав сторони договору, як споживача, а вирішення такого спору, незалежно від його ініціатора, має ґрунтуватися та враховувати і вимоги Закону України "Про захист прав споживачів" (такий висновок суду відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі №755/11648/15-ц).

Відтак кредитний договір від 07 червня 2016 року №07.06.2016-000000347 за своїм змістом є договором про надання споживчого кредиту, позаяк не здобуто будь-яких доказів на підтвердження того, що кредит надавався позичальнику не на задоволення особистих потреб, він пов`язаний зі здійсненням позивачем підприємницької діляьності чи виконанням ним обов`язків як найманим працівником.

Прийшовши до такого висновку,суд першої інстанції розглянув даний спір керуючись як нормами ЗУ « Про захист право споживачів», так і нормами ЦК України.

За приписами ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця, кредитні умови.

У кредитному договорі від 07 червня 2016 року №07.06.2016-000000347 вказано, що позичальник ОСОБА_1 отримав інформацію, передбачену ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (т. 1, а. с. 132-133).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції встановив і виходив з того, що, підпиcавши кредитний договір від 07 червня 2016 року №07.06.2016-000000347, добровільно і свідомо погодився з його змістом, зокрема, з умовами, які визначають розмір плати за користування кредитом, механізмом її нарахування у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником взятих на себе за договором зобов`язань щодо своєчасного повернення кредиту. Позивач на момент укладення договору не заявляв заперечень чи додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував умови кредитного договору. Проаналізвавши умови вищезазначеного договору,суд першої інстанції прийшов до висновку, що сторони кредитного договору від 07 червня 2016 року №07.06.2016-000000347 усвідомлювали, що вони укладають саме договір про надання споживчого кредиту,а відтак декларація сторін кредитного договору у п. 1.3, що кредит не є споживчим, а сам договір - не є договором про надання споживчого кредиту жодного правого значення для кваліфікації цього договору як договору про надання споживчого кредиту не має.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає такі висновки суду відповідними обставинам справи та вимогам закону,що регулюють правовідносини,які виникли між сторонами.

При цьому суд слушно послався на ч. 1 ст. 627 ЦК України,яка закріплює принцип свободи договору, за яким сторони вільні у визначенні умов договору, ця свобода не є абсолютною, позаяк законодавець передбачив, що при укладенні договору сторони повинні враховувати вимоги ЦК України, інших законодавчих актів цивільного законодавства, звичаї ділового обороту.

При розгляді даної справи,суд першої інстанції, врахувавши вимоги ст.263 ЦПК України, підставно застосував правові висновки Верховного Суду України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі №6-1341цс15 та Верховного Суду у постановах від 25 січня 2018 року у справі №475/704/15-ц, від 21 лютого 2018 року у справі №641/3576/16-ц, від 12 квітня 2018 року у справі №591/3625/16-ц, від 03 травня 2018 року у справі №221/1660/16-ц, від 16 липня 2018 року у справі №686/1871/16-ц про те, що Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Доводи апеляційної скарги позивача вказаних висновків суду не спростовують.

Колегія суддів вважає безпідставним аргумент позивача про необхідність розгляду його заявки від 21 травня 2017 року на отримання чергового траншу за кредитним договором від 07 червня 2016 року №07.06.2016-000000347 та отримання траншу у сумі 6000,00 грн. на 14 календарних днів з платою за користування кредитом 1680,00 грн., як окремого кредитного договору, який не стосується кредитного договору від 07 червня 2016 року №07.06.2016-000000347,оскільки умовами кредитного договору від 07 червня 2016 року ,а саме: пунктами 1.1,1.2 передбачено отримання окремих траншів в порядку подачі заявок позичальником,які погоджуються кредитодавцем.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на введення його в оману пунктом 2.7 підтвердження заявки до кредитного договору № 07.06.2016- 000000347 від 21 травня 2017 року, оскільки неможна зрозуміти при яких умовах пролонгується договір, а при яких ні, і неможливо визначити дійсний строк дії договору, спростовується самим змістом цього пункту, у якому йдеться посилання на п.8.1 кредитного договору № 07.06.2016- 000000347 від 07.06.2016 року,яким передбачено,що цей договір набирає чинності з дати його укладення та діє до 31.12. 2020 року, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань.

Зміст п 8.1 кредитного договору № 07.06.2016- 000000347 від 07.06.2016 року підтверджує висновок суду першої інстанції про неможливість розглядати отримання позивачем чергового траншу за його заявкою 21.05.2017 року у розмірі 6000 грн. на 14 календарних днів ,як окремий договір,про що наполягає позивач в апеляційній скарзі.

Не заслуговує на увагу довід апеляційної скарги про порушення відповідачем його прав споживача пунктом 5.4 кредитного договору № 07.06.2016- 000000347 від 07.06.2016 року, який міститься і в підтверджені заявки до кредитного договору № 07.06.2016- 000000347 від 21 травня 2017 року, оскільки за цим пунктом кредитор залишає за собою право нарахування пені за кожен день прострочення виконання зобов`язання, а саме: за прострочення повернення кредиту - пеню з розрахунку 2 % за кожний день прострочення платежу; за прострочення повернення плати за користування кредитом - пеню з розрахунку 2 % за кожний день прострочення платежу,виходячи з того,що кредитні кошти були надані позивачу на 14 календарних днів,а не на рік,як зазначає позивач в апеляційній скарзі.

При цьому позивач не заперечує,що має місце прострочення ним повернення кредитних коштів отриманих у визначений термін, проте вважає, що нарахування пені за прострочення виконання зобов`язання щодо повернення кредитних коштів з боку відповідача порушує його права споживача.

У даному випадку колегія суддів погоджується з обґрунтуванням цього питання судом першої інстанції з посиланням на постанову Верховного Суду від 13 червня 2018 року №572/13/16-ц,в якій зазначено, що встановлення пені у договорі є санкцією за невиконання стороною своїх зобов`язань за кредитним договором, укладеним між кредитодавцем та позичальником. Пеня не є компенсацією за невиконання споживачем зобов`язань за договором у розумінні п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки компенсація має місце при відшкодуванні збитків, заподіяних кредитору, тоді як неустойка може застосовуватися і за відсутності таких збитків. Крім цього, конкретний розмір пені у кредитному договорі від 07 червня 2016 року №07.06.2016-000000347 не визначений і залежить від розміру невиконаних позичальником зобов`язань.

З наданої відповідачем довідки від 23.05.2018 року вбачається,що в період з 06.06.2017 року по 29.09.2017 року нараховувалась пеня за прострочення погашення заборгованості позивачем за кредитом,отриманим 21 травня 2017 року за його заявкою до кредитного договору № 07.06.2016- 000000347, яка складається з заборгованості по тілу кредиту станом на 23.05.2018 року у розмірі 5 912,89 грн., по відсотками - у розмірі 1655,6 грн..

Суд також звертає увагу на ту обставину, що відповідно до кредитного договору № 07.06.2016- 000000347 позивач, отримавши кредит у розмірі 6000 грн. на 14 календарних дні з дати надання траншу з оплатою за користування 1680.00 грн., погасив кредит відповідно до умов кредитного договору і будь-яких питань стосовно недійсності цього договору з його боку не виникало,що також свідчить про належне розуміння ним всіх умов договору і відсутність з боку відповідача введення його в оману або порушення його прав як споживача.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про те,що позивач був проінформований про всі істотні умови договору,спосіб та терміни погашення кредиту,його сукупну вартість,розмір та терміни сплати процентів та інших платежів, у зв`язку із чим не можна визнати кредитний договір недійсним.

З огляду на викладене колегія вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим і підстави до його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: А. О. Чобіток

Судді: О. В. Немировська

Т. І. Ящук