ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5315/19 Справа № 179/393/18 Суддя у 1-й інстанції - Чорна О. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Городничої В.С.

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" на заочне рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" (на теперішній час Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк")до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2018 року ПАТ КБ "ПриватБанк" (на теперішній час АТ КБ "ПриватБанк")звернулося до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 16.06.2014 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, який відповідає строку дії картки. Внаслідок неналежного виконання взятих на себе кредитних зобов`язань, у відповідача станом на 31.12.2017 року утворилась заборгованість в розмірі 23240,68 грн.

У зв`язку з чим, ПАТ КБ "ПриватБанк" (на теперішній час АТ КБ "ПриватБанк")просило суд стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором №б/н від 16.06.2014 року в розмірі 23240,68 грн., а також судові витрати по справі в розмірі 1762,00 грн.

Заочним рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2018 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" (на теперішній час АТ КБ "ПриватБанк")було відмовлено, з чим позивач не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В своїй апеляційній скарзі позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

ОСОБА_1 своїм правом передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу АТ КБ "ПриватБанк" не скористався.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 16.06.2014 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" (на теперішній час АТ КБ "ПриватБанк")та ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

Дана заява у графі «виявляю бажання оформити на своє ім`я: надалі зазначається перелік видів банківських карток («картка «Універсальна», «карта для виплат», «карта GOLD», «преміальна карта», «ідентифікація з паспортом»), - не містить жодної позначки щодо обрання будь-якої із зазначених карток чи послуг відповідачем.

У графі «бажаний кредитний ліміт за платіжною картою» - відсутня будь-яка сума цього ліміту.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" (на теперішній час АТ КБ "ПриватБанк")суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав жодних доказів, що між ним та відповідачем укладений кредитний договір, із зазначеним кредитним лімітом; у анкеті-заяві та інших матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідач дійсно отримав будь-яку кредитну картку та користувався нею.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції і відхиляє доводи апелянта щодо того, що при підписанні анкети-заяви сторони досягли згоди стосовно всіх істотних умов договору, з наступних підстав.

Як вбачається з позову, позивач посилався на те, що між сторонами був укладений кредитний договір № б/н від 16.06.2014 року, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Також, згідно позовної заяви вказаний договір був оформлений відповідною анкетою-заявою відповідача 16.06.2014 року, яка містить підпис останнього про ознайомлення його з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою" і "Тарифами Банку".

Однак, колегія суддів не може прийняти витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів банку як належний, допустимий та достатній доказ, оскільки матеріали справи не містять доказів, які підтверджують факт ознайомлення позичальника з усіма істотними умовами договору. Тобто, відсутність підпису відповідача на Умовах та правилах надання банківських послуг фактично надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем.

Таким чином, враховуючи той факт, що позивачем не долучено до позовної заяви Умов та правил про надання банківських послуг, які б містили підпис позичальника, колегія суддів приходить до висновку, що ПАТ КБ "ПриватБанк" (на теперішній час АТ КБ "ПриватБанк") не доведено, що під час підписання заяви-анкети позичальника відповідач був ознайомлений саме з тими Умовами та правилами надання банківських послуг, які надані позивачем до позову.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року №6-2320цс16.

Крім того, надана до позову анкета-заява, що містить підпис відповідача про ознайомлення його з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, не містить зазначений бажаний кредитний ліміт, а також, який саме вид платіжної картки банком було видано відповідачу відповідно до його заяви, її номеру, строку дії та який кредитний ліміт йому було встановлено, не містить істотних умов договору (базову процентну ставку, порядок погашення кредиту, пільговий період та інше).

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та достатніми доказами факт укладення кредитного договору з відповідачем в порядку, передбаченому законом, доведення до відома ОСОБА_1 положень цього договору та погодження всіх його істотних умов, видачі кредиту та обгрунтованості розрахунку заборгованості.

Жодних обґрунтувань, з яких саме причин вказані докази не були подані позивачем до суду першої інстанції, апеляційна скарга АТ КБ "ПриватБанк" не містить.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Тож, керуючись положеннями ст. ст. 259, 367, 369, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк" - залишити без задоволення.

Заочне рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова