Номер провадження: 22-ц/813/3913/19
Номер справи місцевого суду: 496/1933/18
Головуючий у першій інстанції Буран В.М.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ОСОБА_1 - адвоката Муравської О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 29 жовтня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою,

встановив:

21 травня 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що нею було надано ОСОБА_1 позику в розмірі 18800 євро, що підтверджуються складеною відповідачем власноруч та підписаною у присутності її чоловіка розпискою від 22.01.2016 року. Згідно розписки відповідач зобов`язувався повернути позивачу позику в сумі 18800 євро. Відповідач частково погасила борг, повернувши позивачу 05 серпня 2017 року 800 євро, про що в розписці зроблений відповідний запис.

20.03.2018 року позивачем було надіслано ОСОБА_1 лист вимогу про повернення грошових коштів в розмірі 18000 євро. Відповідно до повідомлення про вручення, остання отримала лист 22.03.18 року, але досі заборгованість не повернула.

ОСОБА_1 надала заперечення на позов, в яких позовні вимоги просила задовольнити частково в розмірі 177977 гривень 52 коп., що за курсом НБУ еквівалентно 5688 євро.

Обґрунтовувала заперечення тим, що протягом 2016-2018 років нею частково погашалася заборгованість за договором позики. Станом на день пред`явлення позову нею сплачено кошти в сумі 13112 євро.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 29 жовтня 2018 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача грошові кошти у розмірі 554 400 грн., та судовий збір у розмірі 5544,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Біляївського районного суду Одеської області від 29 жовтня 2018 року, та постановлення нового, про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , та стягнення на її користь з ОСОБА_1 боргу за розпискою в розмірі 177 977,52 грн., що за курсом НБУ еквівалентно 5688 євро. В решті позовних вимог просила відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до розписки, відповідачка ОСОБА_1 взяла у борг у позивачки ОСОБА_2 18800 євро, які зобов`язалась повернути 22.01.2016 року. Чоловік відповідачки, ОСОБА_5 , погодився з вищевказаним.

05 серпня 2017 року позивачка отримала від відповідачки 800 євро в розрахунок боргу та залишок склав 18000 євро, про що в розписці мається відповідний запис (а.с. 7).

20.03.2018 року позивачкою було надіслано відповідачці лист вимогу про повернення грошових коштів в розмірі: 18000 (вісімнадцять тисяч ) евро (а.с. 8).

Відповідно до повідомлення про вручення, вказаний лист вимогу відповідачка отримала 22.03.18 року (а.с. 9).

Проте відповідачка вважається такою, що порушила зобов`язання повернути борг в установлений ч. 2 п. 1 ст. 1049 ЦК України строк, оскільки після закінчення тридцятиденного терміну, а саме: 23.04.2018 року, борг не повернула.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність стягнення боргу з відповідачки на користь позивачки в обсязі завлених позовних вимог.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів, виходячи за наступного.

У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи та визнані сторонами, а тому у відповідності до ч.1 ст. 82 ЦПК України вважаються встановленими і не підлягають доказуванню.

Спірним в даному випадку є питання стосовно того, яка сума боргу залишилась у відповідачки перед пощивачкою на час звернення станньої до суду.

Вирішуючи даний спір суд правомірно і обгрунтовано виходив із того, що позивачка довела суду той факт, що із отриманих 18800 євро, відповідачка повернула позивачці лише 800 євро, у зв`язку з чим сума боргу склала 18000 євро.

При цьому, суд першої інстанції правильно виходив із того, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Оскільки згідно до вказаної розписки відповідачкою добровільно вже частково сплачено суму боргу у розмірі 800 євро із 18800 євро, є обґрунтовані підстави вважати, що відповідачка визнає свій обов`язок по погашенню заборгованості за договором позики. Той факт, що на даний час повна сума боргу не повернута, підтверджують сумніви в недобросовісності виконання щодо повного погашення заборгованості за договором.

Що стосується посилання відповідачки і заявника апеляційної скарги на те, що протягом 2016-2018 років нею частково погашалася заборгованість за договором позики та станом на день пред`явлення позову нею сплачено кошти в сумі 13112 євро, то вони не підтверджуються жодними доказами, які маються в матеріалах справи. Не надала таких доказів відповідачка та її представник - адвокат Муравська О.О. і в суді апеляційної інстанції.

Зазначені обставини свідчать про безпідставність посилання відповідачки та її представника адвоката Муравської О.О. на те, що відповідачкою в рахунок погашення боргових зобов`язань виплачено пощивачці грошові кошти в сумі 13112 євро.

Також безпідставним є посилання представника заявника апеляційної скарги - адвоката Муравської О.О. в суді апеляційної інстанції на те, що суд першої інстанції позбавив її права надати суду докази по суті спору, оскільки справа розглядалась в суді першої інстанції більше 5 місяців.

Більше того, справа неодноразово відкладалась за ініціативою відповідачки та її представника.

В судовому засіданні від 12.10.2018 року, в якому справа розглядалась по суті, представник відповідача - Муравська О .О . визнала позовні вимоги частково. Факт укладання договору позики не заперечувала, але вважала що сума боргу є значно меншою, оскільки кошти частково повертались, але надати докази на підтвердження цього не могла, посилаючись на те, що письмові докази знаходяться особисто у відповідача, а тому просила оголосити перерву для надання таких доказів.

Про день і час розгляду справи, призначеної на 29.10.2018 року, була належним чином повідомлена (а.с.52).

Однак, 29.10.2018 р. на електронну адресу суду надійшла чергова заява від представника відповідачки про відкладення розгляду справи у зв`язку з її зайнятістю у кримінальній справі в Лисичанському міському суді Луганської області, яка призначена на 30.10.2018 року, на 11.00 годині (а.с.53).

Таким чином, як відповідачка, так і її представник - адвокат Муравська О.О. мали змогу надати суду відповідні докази на підтвердження своїх заперечень проти позовних вимог, однак таких доказів не надали, як суду першої, так і суду апеляційної інстанції.

Зазначені обставини в своїй сукупності свідчать про обрунтованість позовних вимог та правомірного і обгрунтованого їх задоволення, у зв`язку з чим посилання заявника апеляційної скарги на шахрайські дії з боку позивачки, є безпідставними.

При цьому, ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції правомірно послався на на практику Європейського суду з прав людини і Верховного суду України при вирішенні спорів у подібних правовідносинах, вимог Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також ст.ст. 202, 207, 525, 526, 629, 1046, 1047 ЦК України.

Крім того, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що відповідно до курсу валют Національного банку України станом на 02.05.2018 року курс евро до гривні складає: 1 евро = 31 грн. 29 коп. (а.с.6).

18000 євро x 31.29 грн. = 563220 грн.

Разом з тим, незважаючи на те, що в мотивувальній частині розрахунок боргу у гривні склав 563220 грн. в прохальній частині позивач просив стягнути 554 400 грн. Оскільки уточнень до позову не подавалось, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність стягнення з відповідачки на користь позивачки суму боргу саме у розмірі 554,400 грн.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 29 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22.10.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра