Справа № 456/4538/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Шрамко Р.Т.
Провадження № 22-ц/811/132/19 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2019 року м. Львів

Справа № 456/4538/14-ц

Провадження № 22-ц/811/132/19

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

секретар Бадівська О.О.

за участю представника ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 6 липня 2016 року у складі судді Шрамко Р.Т.

у справі

за позовом ОСОБА_4 до Стрийської міської ради, Гологірської сільської ради Золочівського району, третіх осіб із самостійними вимогами ОСОБА_2 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом та за позовом третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_2 до Стрийської міської ради, Гологірської сільської ради, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності, визнання будинковолодіння спільною сумісною власністю, визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 81/400 частин будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 та право власності на 3/8 частин житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 .

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , подавши апеляційну скаргу.

З рішенням суду не згідний, вважає його незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Зазначає, що перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 з 20.11.1952 року.

За час шлюбу ОСОБА_2 і ОСОБА_7 спільною працею та за спільні кошти збудували будинковолодіння в складі 2-ох житлових будинків, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий еденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Від шлюбу з ОСОБА_7 у ОСОБА_2 є три доньки, старша - ОСОБА_5 , середня - ОСОБА_6 і молодша - ОСОБА_4

11.03.1997 року ОСОБА_7 подарувала старшій донці ОСОБА_5 46/100 частин Зудинковолодіння в складі 2-х житлових будинків разом з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходяться в АДРЕСА_1 . Про це стверджує договір даруванням, укладений 11.03.1997 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Стрийського міського нотаріального округу Мірчук Л.I. за реєстраційним № 576 і зареєстрований Стрийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації

12.03.1997 року за реєстровим № 1369, з яким ОСОБА_2 вперше ознайомився після смерті своєї дружини, копія якого є в матеріалах справи.

09.01.2013 року ОСОБА_7 склала заповіт, копія якого є в матеріалах справи, згідно якого все її майно де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те що їй буде належати на день смерті, і на що вона за законом матиме право, заповіла молодшій донці ОСОБА_4 Цей заповіт ОСОБА_7 від 09.01.2013 року посвідчений приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Мірчук Л.I. та зареєстрований в реєстрі за № 40.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла дружина ОСОБА_2 - ОСОБА_7 , що стверджується свідоцтвом про її смерть від 16.10.2013 року серії НОМЕР_1 , копія якого є в матеріалах справи.

Після смерті дружини ОСОБА_2 вперше стало відомо, що у нього відсутнє будь яке право на будинковолодіння АДРЕСА_1 . Про це йому стало відомо із свідоцтва про право особистої власності на будинковолодіння в складі житлових будинків від 25 лютого 1997 року, виданого Стрийською міською Радою народних депутатів Львівської області на підставі рішення Виконавчого комітету Стрийської міської Ради народних депутатів від 20.02.1997 року №47 та зареєстрованого 07.03.1997 року Стрийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації за реєстром № 1369.

З рішення Стрийської міської ради від 22.10.1996 року № 343 йому стало відомо, що 22.10.1996 року на підставі актів про закінчення будівництва і введення в експлуатацію індивідуальних житлових будинків та керуючись інструкцією «Про реєстрацію в містах і селищах міського типу України житлових будинків» виконком міської ради вирішив: «1. Затвердити акти про закінчення будівництва і введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння: 1.6. АДРЕСА_1 , мансардні приміщення три житлові кімнати житловою площею 47,4 кв.м., корисною площею 72,1 кв.м. гр. ОСОБА_7 ».

Вважає, що протиправними діями і рішеннями Стрийської міської ради, Стрийського міськвиконкому, Стрийського МБТІ порушено право позивача на 1А частину будинковолодіння АДРЕСА_1 в складі АДРЕСА_3 житлових будинків згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, оскільки це нерухоме майно є нажите подружжям за час шлюбу та є його спільною сумісною власністю.

Свідоцтво про право особистої власності на будинковолодіння в складі житлових будинків від 25 лютого 1997 року, видане Стрийською міською Радою народних депутатів Львівської області на підставі рішення Виконавчого комітету Стрийської міської Ради народних депутатів від 20.02.1997 року №47 та зареєстроване 07.03.1997 року Стрийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації за реєстром № 1369, не відповідає вимогам закону.

Як свідчать вказані вище обставини, на підтвердження яких подані відповідні докази, договір дарування, укладений 11.03.1997 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , є удаваною угодою в частині майна дарувальника, оскільки ОСОБА_7 була власником тільки 1/2 частини зазначеного будинковолодіння, а власником іншої 1/2 частини цього будинковолодіння є ОСОБА_2

Просить скасувати рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 6 липня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові ОСОБА_4 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Апелянт та його представник в судове засіданні апеляційної інстанції не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача ОСОБА_7 , про що свідчить свідоцтво про смерть видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Стрию реєстраційної служби Стрийського міськрайонного управління юстиції Львівської області від 17.10.2013р., серії НОМЕР_2 .

09 січня 2013 року, ОСОБА_7 , було укладено заповіт, згідно якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті, і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_4 .

Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 17.09.2012р., виданого комунальним підприємством Львівської обласної ради «Стрийського міжрайонного бюро технічної інвентаризації» Козак Я.П., на праві спільної часткової власності належить 54/100 домоволодіння, що по АДРЕСА_1 , 46/100 вказаного володіння належить на праві спільної часткової ОСОБА_5 , згідно договору дарування від 11.03.1997р.

09.09.2014р., ОСОБА_4 , зверталась до Стрийської держнотконтори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, після смерті мами ОСОБА_7 , однак у видачі та кого свідоцтва нотаріусом було відмовлено в зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки заінтересована особа ОСОБА_2 , має право на обов`язкову частку в спадщині після смерті дружини, а загальна кількість спадкоємців першої черги є четверо осіб, частка позивача становить 3/4 від частки ОСОБА_7 , у спільній сумісній власності, а саме 81/400 домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 та 3/ АДРЕСА_4 житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 . З огляду на зазначене, суд першої інстанції вважав, що згідно чинного законодавства України за ОСОБА_4 , слід визнати право власності на 81/400 частин будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 та право власності на 3/8 частин житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 , за заповітом після смерті матері ОСОБА_7 .

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з рішенням суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно свідоцтва про шлюб від 18.10.2013р., серії НОМЕР_3 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Стрию Стрийського міськрайонного управління юстиції Львівської області, 20.11.1952р., було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 , та ОСОБА_7

ОСОБА_7 , на праві спільної часткової власності належить 54/100 домоволодіння, що по АДРЕСА_1 , згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 17.09.2012р., виданого комунальним підприємством Львівської обласної ради «Стрийського міжрайонного бюро технічної інвентаризації».

Оскільки, загальна кількість спадкоємців першої черги після померлої ОСОБА_7 є четверо осіб, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що частка ОСОБА_4 становить 3/4 від частки ОСОБА_7 , у спільній сумісній власності, а саме 81/400 домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 .

Окрім того, рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28.10.2014 року відмовлено ОСОБА_2 в його позові до ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Стрийського районного нотаріального округу Мірчук Л.І. про визнання права спільної сумісної власності подружжя на будинковолодіння, визнання недійсним заповіту, визнання права власності на половину будинковолодіння і права на обов`язкову частку спадщини після померлої дружини.

Встановлено, що відповідно до матеріалів спадкової справи за померлою ОСОБА_7 , а саме свідоцтв про право власності та витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі вбачається, що ОСОБА_2 скористався своїм правом та зареєстрував право власності на частку будинковолодіння по АДРЕСА_1 як спадщину за померлою ОСОБА_7 , отже, з врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що апеляційна скарга в цій частині не підлягає до задоволення.

Однак, рішення суду в частині визнання за ОСОБА_4 права власності на 3/8 частин житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 колегія суддів вважає необґрунтованим.

Як вбачається з свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок виданого Гологірською сільською радою від 19.09.1995р., №32, ОСОБА_2 , на праві особистої власності належить житловий будинок.

Згідно довідки виданої КП Львівської обласної ради «Золочівського МБТІ» від 02.04.2015р., №157, за ОСОБА_2 , зареєстрований на правах власності житловий будинок у с. Гологори Золочівського району Львівської області.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що будинок по АДРЕСА_2 не входить до складу спадкового майна за померлою ОСОБА_7 оскільки належить на праві особистої власності ОСОБА_2 .

Окрім того, ОСОБА_7 за життя не подавала позов щодо визнання будинку по АДРЕСА_2 майном подружжя та на час смерті будинок їй на праві власності не належав.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 6 липня 2016 року в частині визнання за ОСОБА_4 права власності на 3/8 частин житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 слід скасувати та відмовити в цій частині.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 6 липня 2016 року в частині визнання за ОСОБА_4 права власності на 3/8 частин житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 скасувати та відмовити в цій частині.

Рішення в іншій частині задоволення позовних вимог залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 18 жовтня 2019 року.

Головуючий

Судді