Дата документу 04.06.2019 Справа № 310/5020/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №310/5020/18 Головуючий у 1 інстанції: Полянчук Б.І.
Провадження № 22-ц/807/2011/19 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«04» червня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Ващенко З.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13 лютого 2019 року у справі за позовом Заступника військового прокурора Запорізького гарнізону Південного регіону України в інтересах Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 , треті особи: Бердянська районна державна адміністрація, ОСОБА_2 , про повернення земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2018 року Заступник військового прокурора Запорізького гарнізону Південного регіону України в інтересах Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Бердянська районна державна адміністрація, ОСОБА_2 , про повернення земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням господарського суду Запорізької області від 07 грудня 2010 року задоволено позов заступника військового прокурора Запорізького гарнізону про скасування розпорядження Бердянської районної державної адміністрації Запорізької області від 03 квітня 2009 року № 192 «Про припинення військовій частині НОМЕР_2 права постійного користування земельною ділянкою», яка розташована на території Новопетрівської сільської ради Бердянського району площею 2802 га. Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 15 лютого 2011 року рішення суду залишено без змін

Під час розгляду справи в суді, головою Бердянської районної державної адміністрації видано розпорядження Бердянської районної державної адміністрації Запорізької області від 12 лютого 2010 року №80 «Про передачу громадянам у власність земельних ділянок на території Новопетрівської сільської ради».

Пунктом 2 вказаного розпорядження безоплатно передано у власність громадянам земельні ділянки, в тому числі пасовища, для ведення особистого селянського господарства (землі запасу, якими є полігон військової частини НОМЕР_1 ), у тому числі й ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 2,0000 га, вартістю 35874,34 грн. ОСОБА_2 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 920408 (кадастровий номер :02:008:0159), про що вчинено запис від 20 лютого 2010 року за №82 про державну реєстрацію державного акта в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 10.12.2012 року задоволено позов заступника Запорізького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Південного регіону України та скасовано розпорядження голови Бердянської районної державної адміністрації від 12.02.2010 року №80, а ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 02.10.2014 року постанову Запорізького окружного адміністративного суду по даній справі залишено без змін.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23.09.2016 року по справі №310/4649/16-ц визнано недійсним державний акт серії ЯК №920408 на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га, вартістю 35 874 грн. 34 коп., що розташована на території Новопетрівської сільської ради Бердянського району Запорізької області, який виданий ОСОБА_2 , та прийнято рішення щодо повернення від ОСОБА_2 земельної ділянки площею 2,0000 га, вартістю 35 874 грн. 34 коп., що розташована на території Новопетрівської сільської ради Бердянського району Запорізької області, законному користувачу - в/ч НОМЕР_1 .

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 26.01.2017 року по справі № 310/4649/16-ц вказане рішення суду в частині повернення від ОСОБА_2 земельної ділянки скасовано та у задоволенні позову в цій частині відмовлено, оскільки ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 19.03.2010 року продала спірну земельну ділянку ОСОБА_1 . В частині визнання недійсним державного акту рішення суду залишено без змін.

Вважав, що оскільки спірна земельна ділянка була передана первісному набувачу у власність на підставі незаконних розпоряджень Бердянської районної державної адміністрації, тому право власності у нього на ці земельні ділянки не виникло, як і право розпоряджатися ними.

Про факт того, що ОСОБА_3 є власником спірної земельної ділянки стало відомо лише під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 у Апеляційному суді Запорізької області 26.01.2017 року, тому строк позовної давності у даному спорі не пропущено.

На підставі зазначеного просив зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку (кадастровий номер :02:008:0159) загальною площею 2 га, яка розташована на території Новопетрівської сільської ради Бердянського району Запорізької області Міністерству оборони України в особі військової частини НОМЕР_1 , судовий збір стягнути з відповідача.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13 лютого 2019 року позов задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 повернути Міністерству оборони України в особі військової частини НОМЕР_1 земельну ділянку (кадастровий номер :02:008:0159) загальною площею 2 га, яка розташована на території Новопетрівської сільської ради Бердянського району Запорізької області.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Військової прокуратури Запорізького гарнізону Південного регіону України 1762 грн. судового збору.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недоведеність повноважень прокурора, невірне застосування положень ст. 1212 ЦК України, пропуск строку позовної давності, відсутність нормативно-правового обґрунтування позову, на момент укладення договору продавець законно використовував, володів та розпоряджався земельною ділянкою, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Військова прокуратура Запорізького гарнізону Південного регіону України подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що незаконність набуття права власності ОСОБА_2 встановлена в судовому порядку, у зв`язку з чим вона не мала права відчужувати земельну ділянку, строк позовної давності не пропущено.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23.09.2016 року визнано недійсним державний акт ЯК №920408 на право власності на спірну земельну ділянку, який видано ОСОБА_2 , оскільки він виданий з порушенням вимог діючого законодавства, тому ОСОБА_2 не мала права договором купівлі-продажу від 19.03.2010 року відчужувати земельну ділянку ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до державного акту ІІ-ЗП №001486 рішенням Бердянської районної Ради народних депутатів Запорізької області від 28 грудня 2000 року №7 Донецькій КЕЧ військової частини НОМЕР_2 Бердянського гарнізону надана у постійне користування земельна ділянка для розміщення та обслуговування об`єктів і споруд полігону, що розташована на території Новопетрівської сільської ради площею 2802,06 га (а.с. 7-11).

Наказом Головнокомандувача військ Протиповітряної оборони Збройних сил України №75 від 05.11.2003 року військову частину НОМЕР_2 ліквідовано, її правонаступником визначено військову частину НОМЕР_1 .

Розпорядженням голови Бердянської районної державної адміністрації Запорізької області від 03.04.2009 року №192 «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою» припинено право користування військової частини НОМЕР_2 Бердянського гарнізону Донецької КЕЧ земельною ділянкою площею 2802,06 га на території Новопетрівської сільської ради Бердянського району, яка надавалася рішенням сесії Бердянської районної ради від 28 грудня 2000 року № 7 для розміщення та обслуговування об`єктів і споруд полігону. Землі переведені до земель запасу категорії земель сільськогосподарського призначення. Визнано таким, що втратив чинність, державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ЗП № 001486, реєстраційний № 390 від 17.05.2001 року, виданий військовій частині НОМЕР_2 Бердянського гарнізону Донецької КЕЧ для розміщення та обслуговування об`єктів і споруд полігону (а.с.19).

На підставі розпорядження Бердянської районної державної адміністрації Запорізької області №80 від 12.02.2010 року ОСОБА_2 17.02.2010 року видано Державний акт серія ЯК №920408 на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га. (а.с.42).

19.03.2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 2,0000 га, кадастровий номер :02:008:0159, що розташована за адресою: Запорізька область, Бердянський район, Новопетрівська сільська рада, за межами населеного пункту (а.с.43-44).

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 07 грудня 2010 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 15 лютого 2011 року, позов заступника військового прокурора Запорізького гарнізону задоволено: визнано недійсним вищезазначене розпорядження голови Бердянської районної державної адміністрації Запорізької області № 192 від 03.04.2009 року «Про припинення права користування земельною ділянкою».

Зазначеним рішенням суду від 07.12.2010 року, яке набрало законної сили 15 лютого 2011 року, у справі за позовом заступника військового прокурора Запорізької області в інтересах Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя до Бердянської районної державної адміністрації Запорізької області, тертя особа: військова частина НОМЕР_1 про визнання недійсним розпорядження голови Бердянської райдержадміністрації № 192 від 03.04.2009 року з дати прийняття, яка розглядалась господарським судом з 2009 року, встановлено, що при винесенні розпорядження голови № 192 від 03.04.2009 року (про припинення права користування вищезазначеною земельною ділянкою Міністерством оборони України в особі військової частини НОМЕР_2 ) Бердянською районною державною адміністрацією Запорізької області не було дотримано встановленого ст.ст. 143-144 ЗК України порядку примусового припинення права користування земельною ділянкою, спірне розпорядження винесено не у судовому порядку, що є прямим порушенням приписів ст. 143 ЗК України, а тому визнано недійсним.

Обставини, встановлені судовим рішенням у господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому, фактично під час розгляду Господарським судом Запорізької області вищезазначеної справи головою Бердянської районної державної адміністрації Запорізької області видано розпорядження від 12.02.2010 року № 80 «Про передачу громадянам у власність земельних ділянок на території Новопетрівської сільської ради», яким затверджений проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність за заявами 202 громадян, та передано безоплатно у власність громадянам земельні ділянки для ведення особистого сільського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, які перебувають в запасі на території Новопетрівської сільської ради Бердянського району Запорізької області, зокрема, ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку площею 2,0000 га.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23.09.2016 року визнано недійсним державний акт ЯК №920408 на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га, вартістю 35874,34 грн., що розташована на території Новопетрівської сільської ради Бердянського району Запорізької області, який виданий ОСОБА_2 . Зобов`язано ОСОБА_2 повернути земельну ділянку площею 2,0000 га, яка розташована на території Новопетрівської сільської ради Бердянського району Запорізької області, законному користувачу - військовій частині НОМЕР_1 (а.с.31-35).

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 26.01.2017 року рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23 вересня 2016 року по даній справі в частині повернення від ОСОБА_2 земельної ділянки скасовано та у задоволенні позову в цій частині відмовлено, оскільки земельна ділянка за договором купівлі-продажу була продана іншій особі і тому рішення в цій частині не буде виконаним. В іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с.36-41).

Отже, на час розгляду справи відпали правові підстави для набуття ОСОБА_2 права власності на спірну земельну ділянку, яка, будучим власністю держави, незаконно вибула з постійного користування військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

За правилом статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до незаконно володіючої цим майном особи (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем.

Так, від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене у того чи іншого, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі (частина перша статті 388 ЦК України).

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-99цс14.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки.

Між власником земельної ділянки - державою, і відповідачем не існувало зобов`язально-правових відносин. Земельна ділянка була придбана відповідачем в ОСОБА_2 , яка не мала права її відчужувати, оскільки набула таке майно незаконно.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Перший протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, встановивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю.

Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а з урахуванням фактичних обставин справи.

У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, встановлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності ОСОБА_1 критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.

З огляду на наведене земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Прийняття рішення про передачу у приватну власність земель державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Витребування спірної земельної ділянки із володіння відповідача відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норми статті 388 ЦК України в зв`язку з порушенням органом державної влади низки вимог чинного законодавства та ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності.

Вказане узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, який міститься в постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 297/1388/15-ц провадження № 61-18263св18.

Судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дано їм належну правову оцінку, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Довід апеляційної скарги щодо відсутності у прокурора повноважень на звернення до суду є неприйнятним з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч.ч. 3,4,5 ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

За приписами ч.ч. 1,3,4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурором було виконано вказані вимоги щодо повідомлення органу, в особі якого прокурор звернувся до суду.

Листом № 6-2/2071 вих. 18 від 19.06.2018 року заступник військового прокурора Запорізького гарнізону сповістив Міністерство оборони України та військову частині НОМЕР_1 про ситуацію із земельною ділянкою, та попередив, що має намір звертатись до суду з позовом про повернення земельної ділянки.

Під час розгляду справи Міністерство оборони України та Військова частина НОМЕР_1 звертались із заявами про підтримання позовних вимог, наявність підстав для представництва прокурором не оскаржували (а.с.87, 146).

Посилання ОСОБА_1 на пропуск прокурором строку позовної давності, присвоєння в 2010 році належній йому на праві власності земельній ділянці кадастрового номеру та включення відомостей про земельну ділянку до Державного земельного кадастру, доступ до якого мав прокурор, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Прокурором переривався строк позовної давності шляхом подання нових позовів, які і створювали підстави для подальшого пред`явлення позову про повернення земельної ділянки ОСОБА_1 законному користувачу.

Рішення суду, яким визнано незаконним державний акт ЯК №920408 на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га, вартістю 35874,34 грн., що розташована на території Новопетрівської сільської ради Бердянського району Запорізької області, який виданий ОСОБА_2 , та встановлено належність спірної земельної ділянки ОСОБА_1 , набрало законної сили 26.01.2017 року, що і стало підставою для пред`явлення наступного позову про повернення земельної ділянки, з яким прокурор звернувся в липні 2018 року, тобто в межах строку трирічної позовної давності.

Також ОСОБА_1 посилався на невірне застосування положень ст. 1212 ЦК України.

Права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, встановленого ст. 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна, а отже на спірні правовідносини названа норма не поширюється.

Ухвалене рішення є по суті правильним, оскільки при вирішенні питання про повернення земельної ділянки з незаконного володіння добросовісного набувача суд керувався ст.388 ЦК України. Зазначення в мотивувальній частині рішення норми ст. 1212 ЦК України не впливає на вірність висновків суду.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на викладені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції за приписами ст. 375 ЦПК України - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13 лютого 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 06червня 2019 року.

Головуючий

Судді: