Справа № 442/1257/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/811/1367/18 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2019 року м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Жукровської Х.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 травня 2017 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Чагарі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Тепла Мар`яна Юріївна, про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю (далі-ТОВ) «Чагарі» звернулось до суду з позовом, в якому просило визнати недійсним договір дарування нежитлового приміщення літ "К -1" (ряд 3, місце 10), площею 8,30 кв.м., на АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Теплою М.Ю. 27.07.2013 року, з тих підстав, що рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01.04.2013 року, яким було визнано за ОСОБА_2 право власності на вказане вище самочинно побудоване нежитлове приміщення, скасовано, а тому вона не мала права відчужувати це приміщення за оспорюваним договором ОСОБА_1 .

Порушення прав позивач обґрунтовував тим, що торгові приміщення на АДРЕСА_1 споруджувались на земельній ділянці, яка перебувала в оренді товариства, яке, власне, і здійснювало будівництво ринку.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23.05.2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування нежитлового приміщення літ "К -1" (ряд 3, місце 10) по АДРЕСА_1 , площею 8,30 кв.м., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Теплою М.Ю. 27.07.2013 року.

Стягнуто в користь ТОВ «Чагарі» витрати по сплаті судового збору з ОСОБА_2 в сумі 609 грн. та з ОСОБА_1 в сумі 609 грн.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 , просить його скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В апеляційній скарзі зазначає, що висновки та твердження позивача про те, що спірне торгове приміщення споруджувалось на земельній ділянці, яка передавалась в оренду ТОВ «Чагарі» для будівництва та обслуговування ринку, й те, що саме ТОВ «Чагарі» провело будівництво ринку є передчасними та хибними, оскільки жодних доказів про те, що позивач був власником спірного нерухомого майна немає та позивачем не подано.

Покликається на постанову Вищого господарського суду України від 16.08.2012 року, якою ТОВ «Чагарі» відмовлено у задоволенні вимоги про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна, зокрема приміщення, що є предметом оспорюваного договору дарування. Зазначає, що цим судовим рішенням також встановлено, що позивач не довів факту будівництва спірних об`єктів нерухомого майна за власні кошти, такі у встановленому порядку в експлуатацію не введені, земельна ділянка під уже збудованими приміщеннями ТОВ «Чагарі» не виділялась для їх обслуговування.

Апелянт зазначає, що суд не взяв до уваги тієї обставини, що право оренди землі під спірними приміщеннями належить ОК «Єдність-Разом», а ТОВ «Чагарі» з грудня 2012 року не має права оренди, оскільки рішенням Дрогобицької міської ради від 23.05.2013 року №1035 відмовлено позивачу у поновленні терміну дії договору оренди.

Вважає, що матеріали справи не містять належних доказів про те, яким чином оспорюваний договір дарування, укладений між ним та ОСОБА_2 , порушує майнові права чи інтереси ТОВ «Чагарі».

Крім цього, на думку апелянта, в обраний позивачем спосіб не будуть захищені його права, оскільки реституція є правовим наслідком, який може бути застосований до відносин зобов`язального характеру.

Покликаючись на положення статтей ЦК України, які регулюють питання недійсності правочину, реституції та витребування власником належного йому майна, вважає, що позивач обрав невірний спосіб захисту, а суд неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права.

В судове засідання учасники справи не з`явились, їх явку до суду не було визнано обов`язковою, про дату, час та місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені шляхом направлення рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення судових повісток-повідомлень, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, а тому, відповідно до вимог ч.2 ст.247 та ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи апеляційним судом проведено у їхній відсутності без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом.

Заявлене позивачем та подане у письмовому вигляді 28.05.2019 року клопотання про зупинення провадження у справі до завершення розгляду аналогічної за характером спірних правовідносин справи №442/1248/16-ц Першою судовою палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, якою переглядається в касаційному порядку постанова Апеляційного суду Львівської області від 11.01.2018 року, колегія суддів визнала безпідставним, оскільки, суд апеляційної інстанції своєю ухвалою від 24.07.2018 року вже зупиняв провадження в даній справі за аналогічним клопотанням позивача (а.с.164,175-176 т.2).

Відповідно до вимог абзацу 2 частини 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що 27.07.2013 року між ОСОБА_2 (дарувальником) та ОСОБА_1 (обдаровуваним) було укладено договір дарування нежитлового приміщення літ "К -1" (ряд 3, місце 10), площею 8,30 кв.м., на АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Теплою М.Ю.

Право власності ОСОБА_2 на вказане нежитлове приміщення визнано рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01.04.2013 року у справі №442/2221/13-ц, яке в подальшому було скасоване рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11.11.2014 року.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, відповідно до якої, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вказаним правочином.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач посилався на те, що він має право на спірне нежитлове приміщення, як на об`єкт самочинного будівництва, оскільки самочинне будівництво здійснювалось ним на земельній ділянці, наданій міською радою у користування на правах оренди.

Однак, такі доводи позивача не ґрунтуються на вимогах закону, з огляду на наступне.

Предметом оспорюваного договору дарування є нежитлове приміщення, що розташоване по АДРЕСА_1 , право власності на яке виникло у дарувальника ОСОБА_2 на підставі судового рішення, яке згодом було скасовано.

До визнання за ОСОБА_2 права власності на спірне нерухоме майно на підставі вказаного вище рішення суду, право власності на нього не було зареєстровано за жодною із сторін.

За приписами статті 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Таким чином, для того, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація.

Доки ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна) (ч.3 ст. 331 ЦК).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України, об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Згідно з частиною другою статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Як встановлено рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11.11.2014 року у справі №442/2221/13-ц про визнання права власності на самочинне будівництво, ТОВ «Чагарі» самочинно, за відсутності дозвільних документів на орендованій земельній ділянці було збудовано об`єкти ринку, одним з яких є спірне нежитлове приміщення.

Крім того, встановлено, що на даний час позивач не є ні власником, ні користувачем земельної ділянки, на якій розташований спірний об`єкт нерухомості, оскільки така перебуває у комунальній власності та за договором оренди землі передана в оренду ОК «Єдність разом».

Таким чином, правових підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним за позовом ТОВ «Чагарі» немає, оскільки права та законні інтереси позивача цим договором не порушені.

Суд першої інстанції наведених вище норм матеріального права та обставин справи не врахував і дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним оспорюваного договору дарування за позовом ТОВ «Чагарі», а тому оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні вказаного позову ТОВ «Чагарі».

Разом з тим, доводи апелянта про те, що позивач обрав невірний спосіб захисту порушеного права, є помилковими, оскільки ТОВ «Чагарі» не є власником спірного об`єкту нерухомості, а тому правових підстав для захисту порушеного права позивача у спосіб, передбачений ст.ст. 387, 388 ЦК України, немає, оскільки ними визначено лише право власника витребувати майно із чужого незаконного володіння, відтак, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Оскільки вимога за апеляційною скаргою ОСОБА_1 про скасування рішення суду першої інстанції апеляційним судом задоволена, тому понесені ним судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1340 грн. (а.с.56 т.2) підлягають відшкодуванню за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 травня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Чагарі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Тепла Мар`яна Юріївна, про визнання договору дарування недійсним, - відмовити.

Стягнути товариства з обмеженою відповідальністю «Чагарі» у користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1340 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 10 червня 2019 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.