Справа № 523/8162/19
Провадження №6/523/277/19
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" червня 2019 р. м. Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Аліна С.С.,

при секретарі судового засідання Вовкович І.В.,

розглянувши у судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла заява ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Свою заяву обґрунтовував тим, що у Другому Суворовському відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області було відкрито виконавче провадження № 30387084 по виконанню виконавчого листа № 2-1190 виданого Суворовським районним судом м. Одеси від 08.11.2011р. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітніх дітей аліментів.

Ухвалою суду від 03 березня 2014 р. подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України - задоволено, якою ОСОБА_1 було заборонено у праві на виїзд, до виконання зобов`язання.

Однак, постановою державного виконавця Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 07.08.2018р. вищевказаний виконавчий лист було повернуто стягувачу, згідно п.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», що також підтверджується листом №13381 від 07.05.2019р.

Заявником виконано всі зобовязання стосовно виконання виконавчого листа, а саме: сплачено заборгованість по аліментам, тому підстави для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон відпали

Сторони у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Частиною 6 ст. 441 ЦПК України, суд розглядає заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін та інших заінтересованих осіб за обов`язкової участі державного (приватного) виконавця.

Суд з урахуванням вимог ЦПК України, процесуальних строків вирішення даного питання, ухвалив слухати справу за відсутності сторін, сповіщених належним чином.

Суд, розглянувши матеріали справи, вивчивши заяву та додані до неї документи, прийшов до наступного висновку.

У разі відсутності спеціальної норми щодо вирішення певних питань до заяв (скарг, подань) учасників виконавчого провадження мають застосовуватися положення ЦПК, якими врегульовано аналогічні питання (п. 3 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.12.2003 року №14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження»).

Під час дослідження матеріалів справи судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що у Другому Суворовському відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області було відкрито виконавче провадження № 30387084 по виконанню виконавчого листа № 2-1190 виданого Суворовським районним судом м. Одеси від 08.11.2011р. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітніх дітей аліментів.

Ухвалою суду від 03 березня 2014 р. подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України - задоволено, якою ОСОБА_1 було заборонено у праві на виїзд, до виконання зобов`язання.

Згідно постанови державного виконавця Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 07.08.2018р. вищевказаний виконавчий лист було повернуто стягувачу, згідно п.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», що також підтверджується листом №13381 від 07.05.2019р.

Згідно листа Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області заборгованість ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 по сплаті аліментів становить 80999,89 грн.

Заявником було сплачено дану заборгованість в підтвердження чого надав платіжне доручення № від 11.06.2019р. та розписку отриману від ОСОБА_2 від 11.06.2019р.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду і в`їзду в Україну громадян України» підставою для тимчасових обмежень у праві виїзду за межі України є, зокрема, ухилення громадянина від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням до виконання таких зобов`язань.

Згідно із ст. 377-1 ЦПК України (у чинній на той час редакції Закону від 18.03.2004 року № 1618-IV) питання про тимчасове обмеження боржника-фізичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішувалось судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця.

Відповідно до ч. 1 ст. 441 чинного ЦПК України (в редакції Закону від 03.10.2017 року № 2147-VIII на час вирішення даного питання) тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Однак, як встановлено судом, виконавче провадження завершено, виконавчий лист № 2-1190 виданий Суворовським районним судом м. Одеси від 08.11.2011р. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітніх дітей аліментів повернуто стягувачу, боржником сплачено повністю заборгованість по аліментам, що свідчить про те, що обставини, що стали підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 буд АДРЕСА_2 ) відпали.

Як зазначено у ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно зі ст. 9 Основного Закону чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Україною 17.07.1997 року ратифікована Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (Рим,1950), яка набрала чинності для України 11.09.1997 року. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Оцінюючи ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться у заяві ОСОБА_1 , суд бере до уваги положення ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якими кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території; кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Суд погоджується із заявником в тому, що застосований до нього захід обмежував його право на вільне пересування, що прирівнюється до втручання в значенні ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Раймондо проти Італії» (Raimondo v. Italy) від 22.02.1994 року, заява № 12954/87, п. 39).

Згадане заявником втручання в його право порушує ст.2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо тільки воно не є «передбаченим законом», не відповідає одній із законних цілей, викладених в пунктах 3 та 4 ст. 2 Протоколу № 4, і якщо воно не є необхідним у демократичному суспільстві для досягнення однієї чи декількох визначених цілей (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Деніці та інші проти Кіпру» (Denizci and Others v. Cyprus) від 23.05.2001 року, заяви № 25316-25321/94 та 27207/95, п. 405).

Втручання у права, гарантовані згаданою Конвенцією та Протоколами до неї, можуть вважатись «необхідними у демократичному суспільстві», якщо вони мали місця задля реагування на нагальну суспільні потребу та якщо застосовані заходи були пропорційними цілям, котрі переслідувалися.

Законні обмеження мають спрямовуватись виключно на досягнення правомірних цілей, тобто застосовуватись лише для належного забезпечення прав і свобод людини, задоволення справедливих вимог моралі, громадського порядку та загального добробуту в демократичному суспільстві.

Вимога «необхідність у демократичному суспільстві» тісно пов`язана з вимогою «тимчасовості» обмежень, яка полягає в їх застосуванні на певний час і обов`язковому припиненні, коли визнається необхідність припинити обмеження прав особи.

Припинення обмежень пов`язується із відновленням стану належного визнання справедливих вимог моралі, громадського порядку та загального добробуту в демократичному суспільстві. Застосування будь-якого обмеження повинно мати певні часові рамки, початок обмежень пов`язується із порушенням нормального стану речей у суспільстві, а закінчення з відновленням такого стану.

Отже, втручання у право ОСОБА_1 (як боржника за виконавчими документами про стягнення заборгованості) на свободу пересування було здійснено згідно із законом (така можливість була передбачена як загальними нормами ЦПК, так і спеціальними нормами Закону України «Про виконавче провадження»), переслідувало легітимну мету (забезпечити виконання судового рішень про стягнення на користь на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей), на час встановлення згаданого обмеження воно було «необхідним у демократичному суспільстві».

На сьогодні ж існування встановленого щодо заявника обмеження у праві виїзду за межі України не відповідає критерію «необхідності у демократичному суспільстві», не переслідує жодної легітимної мети. Тому право заявника на свободу пересування є порушеним.

Водночас відповідно до ст. 5 чинного ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Нормами ч. 5 ст. 441 ЦПК України передбачено, що суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Згідно ч. 1 ст. 446 ЦПК України, процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах, вирішуються судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, якщо інше не визначено цим розділом.

Таким чином, суд вважає, що збереження постійного обмеження у праві виїзду за кордон боржника в даному випадку є непропорційним втручанням у праві на його пересування, а отже заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню у повному обсязі, а тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон відносно останнього за ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 03.04.2014 року підлягає скасуванню.

Керуючись ст.441, 446 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України - задовольнити.

Скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи громадянина України ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ), встановлене згідно з ухвалою Суворовського районного суду м. Одеса від 03.03.2014 року.

Копію цієї ухвали суду направити для виконання до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України.

Ухвала суду набирає законної сили із моменту підписання її суддею.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду через Суворовський районний суд міста Одеси протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не було вручено у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повний текст ухвали складений 12.06.2019 року .

Суддя Аліна С.С.