Постанова

Іменем України

04 червня 2019 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/7951/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна»

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва

в складі судді Яровенко Н.О.

від 13 березня 2019 року

по справі №755/11093/18 Дніпровського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна»

про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» (далі - ПрАТ «АСК «ІНГО Україна», Компанія) про стягнення невиплаченої заробітної плати під час звільнення та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

В обґрунтування позову, з урахуванням уточнень, викладених в заяві про зменшення позовних вимог від 12.12.2018 (вх. №72189), зазначила, що під час роботи за 2016-2017 роки з її заробітної плати незаконно утримано 3891,66 грн, з яких: 888,96 грн на медполіс у 2016 році, 6,44 грн на мобільний зв`язок в 2016 році, 2 532,30 грн на медполіс у 2017 році та 463,96 грн на мобільний зв`язок у 2017 році.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач подав відзив, в якому посилаючись на те, що під час звільнення з ОСОБА_1 було здійснено всі необхідні виплати, заборгованість із виплати заробітної плати відсутня, просив відмовити в задоволенні позову.

Вказував, що відрахування із заробітної плати здійснювалися, відповідно до закону, а саме на підставі заяви позивачки за договором добровільного медичного страхування та на підставі наказу голови правління щодо перевищення використаного ліміту на мобільний зв`язок.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 березня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» на користь ОСОБА_1 3 891,66 грн невиплаченої заробітної плати та середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 169 650,18 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права без повного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що судом першої інстанції неправильно застосовано положення статті 127 КЗпП України, в якій визначено підстави для відрахувань із заробітної плати. Судом не взято до уваги, що відрахування на оплату страхової премії не є утриманням із заробітної плати в силу ст. 127 КЗпП України, а є способом виплати заробітної плати за письмовою згодою працівника, а також те, що утримання за оплату мобільного зв`язку проводились на підставі наказу голови правління Компанії, який не оскаржувався.

Суд також не взяв до уваги надані відповідачем докази на спростування доводів позивача та не надав їм належної правової оцінки, внаслідок чого дійшов помилкового висновку, що за відсутності наказів про відрахування сум із заробітної плати роботодавець саме недоплачував позивачу заробітну плату, а не відраховував.

Вказував, що суд помилково вважав, що спір, який виник між сторонами є спором про стягнення заробітної плати, у зв`язку з чим безпідставно не застосував положення ст. 233 КЗпП України.

За наведених обставин просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13.03.2019 та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивачка, діючи через свого представника ОСОБА_2 , подала відзив, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, а тому не підлягають до задоволення.

Вказувала, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідно до ст. 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України, зокрема на підставі наказу власника або уповноваженого ним органу.

Зазначала, що надані відповідачем докази не є належними та такими, що свідчать про законність відрахувань із заробітної плати.

За наведених обставин просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відрахування із заробітної плати позивачки здійснювалися незаконно.

Проте, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі наказу голови правління ПАТ «АСК «ІНГО Україна» №44/к від 12.02.2016 ОСОБА_1 прийнято на посаду юрисконсульта відділу врегулювання логістичних збитків Управління врегулювання майнових збитків та ризик-аудиту з 15 лютого 2016 року з випробувальним терміном 2 місяці, з посадовим окладом в розмірі 5100,00 грн (т. 1, а.с. 3).

Наказом №345/к від 06 листопада 2017 року ОСОБА_1 - юрисконсульта відділу врегулювання логістичних збитків Управління врегулювання майнових збитків та ризик-аудиту звільнено з 10 листопада 2017 року, згідно зі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням (т. 1, а.с. 4).

Згідно довідки №101 від 12.12.2018 посадовий оклад на посаді юрисконсульта становив 6400,00 грн, а заробітна плата ОСОБА_1 за період з січня 2016 року по грудень 2016 року склала 52507,14 грн, заборгованість з виплати заробітної плати відсутня.

Згідно довідки №100 від 12.12.2018 посадовий оклад на посаді юрисконсульта становив 6400,00 грн, а заробітна плата ОСОБА_1 за період з січня 2017 року по грудень 2017 року склала 83 907,53 грн, заборгованість з виплати заробітної плати відсутня.

Судом також встановлено, що за 2016 рік із заробітної плати ОСОБА_1 здійснено утримання, а саме: ПДФО - 11740,71 грн, медполіс - 888,96 грн, виплати в міжрозрахунковий період - 29063,20 грн, військовий податок - 978,39 грн та утримання на мобільний зв`язок - 6,44 грн (т. 1, а.с. 75).

За 2017 рік утримано: ПДФО - 14 912,00 грн, медполіс - 2532,30 грн, виплати в міжрозрахунковий період - 41858,00 грн, військовий податок - 1242,66 грн та утримання на мобільний зв`язок - 463,96 грн (т. 1, а.с. 76).

Разом з тим, суд першої інстанції, зазначивши в рішенні суму нарахованих коштів у 2017 році в розмірі 83 907,53 грн з посиланням на довідку №100 від 12.12.2018 (т. 1, а.с. 143), не звернув уваги, що в цій довідці зазначено різні суми, а саме у вступній частині вказано суму 83 907,53 грн, а в частині нарахувань зазначено суму 82 844,49 грн.

Суд не надав аналізу, що сума, яка зазначена в частині нарахувань в довідці в сумі 82 844,49 грн, співпадає з сумою виплат, що містяться у виписці на особовому рахунку позивачки (т. 1, а.с. 6-26).

Отже, сума нарахувань за 2017 рік становить 82 844,49 грн.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, вказувала, що відповідачем незаконно, а саме за відсутності відповідного розпорядження чи наказу, здійснено відрахування із заробітної плати в 2016 році на медполіс в сумі 888,96 грн та мобільний зв`язок у сумі 6,44 грн, а також у 2017 році на медполіс - 2 532,00 грн та мобільний зв`язок в сумі 463,96 грн.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що утримання із заробітної плати позивачки здійснювалися на законних підставах, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 травня 2016 року ОСОБА_1 співробітнику Управління по роботі з персоналом Компанії подала заяву, в якій вона просила укласти щодо неї договір страхування за класом страхування ДМС Люкс, сплату страхової премії просила відраховувати із заробітної плати рівними частинами, та зазначила, що з умовами страхування ознайомилась (т. 1, а.с. 187-191).

На підставі поданої позивачкою заяви остання була прийнята на страхування за договором добровільного медичного страхування №000000001.16 від 12.05.2016 на таких умовах: програма страхування Люкс співробітник, період страхування 15.05.2016 - 14.05.2017, страхова премія - 1333,40 гривень, страхова сума - 110 000,00 гривень.

За договором страхування №000000001.16 від 12.05.2016 надано ОСОБА_1 медичних послуг на суму 4 248,60 грн, вартість яких відшкодована страховиком.

Аналогічна заява на страхування була подана позивачкою і в 2017 році, а саме 31 травня 2017 року, у якій вона також просила укласти щодо неї договір страхування за класом страхування ДМС Люкс, сплату страхової премії просила відраховувати із заробітної плати рівними частинами, та зазначила, що з умовами страхування ознайомилась (т. 1, а.с. 159-161).

На підставі поданої заяви від 31.05.2017 ОСОБА_1 була прийнята на страхування за договором добровільного медичного страхування №000000001.17 від 31.05.2017 на таких умовах: програма страхування Люкс співробітник, період страхування 01.06.2017 - 31.05.2018 року, страхова премія - 2540,12 грн, страхова сума - 110 000,00 грн, вартість яких відшкодовано страховиком.

За договором страхування №000000001.17 від 31.05.2017 надано ОСОБА_1 медичних послуг на суму 2 352 грн.

За заявою позивачки із її заробітної плати в 2016-2017 роках утримувались страхові платежі на виконання умов договору страхування по 111,12 грн щомісячно, а також по 211,68 грн за період з червня 2017 року по жовтень 2017 року.

Відповідно до п. 2.1. договорів страхування застрахованими за договором є фізичні особи, що є співробітниками та/або родичами співробітників страхувальника. Свою згоду на укладення щодо них договору страхування застраховані особи надають шляхом подання заяви за формою, встановленою страховиком. Заява застрахованої особи є такою, що подана в належній формі, якщо вона направлена з робочої електронної адреси співробітника страхувальника на електронну адресу співробітників Управління по роботі з персоналом ІНФОРМАЦІЯ_1, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до п. 2.4. договорів страхування страхова премія сплачується застрахованими особами.

Відповідно до п. 8.1.1. Договору страхування дія договору страхування припиняється у разі припинення трудових відносин із страхувальником щодо конкретної застрахованої особи. У такому випадку несплачена частина страхової премії утримується із заробітної плати застрахованої особи.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, що договори страхування між нею особисто та відповідачем не укладалися.

Дійсно, як вбачається зі змісту договорів страхування вони укладені між страховиком ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» та страхувальником ПрАТ «АСК «ІНГО Україна». Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, договори містять додаток, в якому перелічені особи, в тому числі ОСОБА_1 , з якими укладено договори добровільного медичного страхування (т. 1, а.с. 171 на звороті - 177, 201 на звороті - 208). Отже, страхувальник шляхом підписання заяви приєднався до договору страхуваннґ.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи скаржника, що здійснені відрахування на оплату страхової премії є способом виплати заробітної плати за особистою письмовою згодою працівника, що узгоджується з положеннями ст. 24 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено, що за особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватись через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу).

Однак, ухвалюючи рішення суд першої інстанції вищевказаного не врахував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку, що відрахування на оплату страхової премії відбувалося без законних на те підстав.

При цьому, суд не врахував надані відповідачем до відзиву на позов письмові докази, не дослідив їх та не надав правової оцінки в сукупності з іншими доказами, які містяться в матеріалах справи. До того ж, суд не зазначив в рішенні мотиви неприйняття таких доказів.

Колегія суддів також вважає обґрунтованими доводи скаржника щодо правомірності відрахувань із заробітної плати позивачки на оплату мобільного зв`язку.

З матеріалів справи вбачається, що наказом Голови правління №70 від 09 серпня 2005 року затверджено Положенням «Про правила використання комунікаційних сервісів, що надаються компанією своїм співробітникам», пунктом 4.1. встановлено, що співробітникам, обов`язки яких включають використання мобільного зв`язку в службових цілях (підрозділи врегулювання) Компанія щомісячно оплачує вартість абонентської плати за пакет послуг мобільного зв`язку. У випадку, якщо фактичне використання мобільного зв`язку перевищує ліміт послуг, передбачених пакетом мобільного зв`язку і включених в абонентську плату, сума такого перевищення оплачується самим співробітником шляхом утримання із заробітної плати.

З матеріалів справи також вбачається, що при укладанні трудового договору ОСОБА_1 під розписку була ознайомлена із вищевказаним Положенням (т. 1, а.с. 181). Із заробітної плати позивачки проводились утримання вартості наданих послуг мобільного зв`язку понад ліміт послуг, передбачених пакетом мобільного зв`язку.

Отже, відрахування із заробітної плати на мобільний зв`язок здійснювалися на підставі наказу роботодавця.

При цьому, слід зазначити, що розмір відрахувань із заробітної плати позивачка не оспорює, а оспорює лише сам факт таких відрахувань.

Крім того, позивачка, будучи обізнаною про здійснення відрахувань із заробітної плати у 2016-2017 роках за перевищення використаного ліміту на мобільний зв`язок, наказ на підставі якого здійснювалися такі відрахування у встановленому законом порядку не оскаржувала.

Таким чином, відрахування із заробітної плати позивачки на оплату мобільного зв`язку також здійснювалися на законних підставах.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення заробітної плати у розмірі 3 891,66 грн, оскільки позивачкою не доведено здійснення виплати заробітної плати не в повному обсязі. В свою чергу відповідачем належними доказами доведено, що відрахування із заробітної плати позивачки здійснювалися на законних підставах.

Оскільки позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є похідною від вимоги про стягнення заробітної плати, в задоволенні якої апеляційним судом відмовлено, відсутні правові підстави для стягнення середнього заробітку.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що спір, який виник між сторонами, не стосується оплати праці, а тому на даний позов поширюються правила частини 1 статті 233 КЗпП України, якою встановлено строк звернення до суду у тримісячний строк з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Разом з цим, колегія суддів не вбачає підстав для застосування положень ч. 1 ст. 233 КЗпП України, у зв`язку з тим, що в задоволенні позову відмовлено за недоведеністю.

Враховуючи те, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми процесуального права, неправильно застосував норми матеріального права, рішення суду не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що в задоволенні позову відмовлено, відсутні правові підстави для стягнення з ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» на користь ОСОБА_1 судових витрат на правову допомогу.

Також, беручи до уваги те, що позовна заява, крім вимоги про стягнення заробітної плати, містить вимоги про стягнення компенсаційної виплати (середнього заробітку за час затримки розрахунку), а відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, то з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 2 544,75 грн.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму (1921,00 грн) для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 березня 2019 року - скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 33, ) судовий збір в сумі 2 544 (дві тисячі п`ятсот сорок чотири) грн 75 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 04 червня 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай