Справа № 166/551/19 Головуючий у 1 інстанції: Свистун О. М.
Провадження № 22-ц/802/963/19 Категорія: 52 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Галицької І.П.,

позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Ратнівської районної державної адміністрації до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та зміну розміру аліментів за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 05 серпня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась в суд із позовною заявою, в якій зазначила, що 23 грудня 2016 року рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області розірвано шлюб, який був укладений між нею та відповідачем.

У шлюбі народилася дитина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач, маючи рівні права та обов`язки щодо дитини, участі у вихованні та утриманні дочки не бере, життям дитини не цікавиться, бажання спілкуватись з дитиною не виявляє, не виконує жодного із тих обов`язків, які покладені на нього законом, як на батька дитини.

Зазначила, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 23 грудня 2016 року ухвалено стягувати із відповідача на її користь аліменти на утримання дочки в розмірі по 1500 грн щомісячно.

Однак ОСОБА_3 аліментів не сплачує.

З урахуванням віку дитини та необхідності її догляду вона немає змоги працевлаштуватися, відтак вважає, що присуджених аліментів у розмірі 1500 грн недостатньо для належного утримання та виховання дитини. Відповідач інших дітей на утриманні не має.

Просить позбавити батьківських прав ОСОБА_3 щодо малолітньої дочки ОСОБА_5 та змінити розмір аліментів, які стягуються із ОСОБА_3 на підставі рішення Луцького міськрайонного суду від 23 грудня 2016 року, стягувати з останнього аліменти на утримання дочки ОСОБА_5 в розмірі по 1700 грн. 00 коп., але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 05 серпня 2019 року позов в даній справі задоволено частково.

Ухвалено позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав щодо його малолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис про народження №2592, складений 05 листопада 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції у Волинській області.

У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_4 , покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити в задоволені позовної вимоги щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 ..

Рішення суду в частині відмовних позовних вимого жодною із сторін не оскаржується, а тому рішення суду в означувальній частині не переглядається.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Ухвалюючи рішення та позбавляючи ОСОБА_3 батьківських прав, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно малолітньої дочки ОСОБА_5 є доцільним, оскільки ОСОБА_3 безпричинно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дочки.

Проте, такий висновок зроблений помилково, із порушенням норм процесуального права та без повного з`ясування дійсних обставин справи.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції у Волинській області, батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

ОСОБА_5 після розірвання шлюбу між сторонами залишилась проживати з матір`ю ОСОБА_1 , про що свідчать довідки Самарівської сільської ради №498 від 08.10.18, №310 від 02.05.19.

Зі слів позивача, ОСОБА_3 будучи обізнаним про місце проживання дитини, не маючи перешкод у спілкуванні з нею, жодним чином життям дочки не цікавився, її не відвідував, матеріальної допомоги на її утримання не надавав.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2016 року ухвалено стягувати з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини - доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі у розмірі 1500 грн. щомісячно, починаючи з 02 листопада 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

Згідно з довідкою Другого відділу ДВС м. Луцьк від 14.02.2019 №0278 відповідач з 02 листопада 2016 року по січень 2019 року аліментів на утримання дочки ОСОБА_5 не сплачував.

Відповідно до висновку від 10.04.2019 №560/22/2-19 орган опіки та піклування Ратнівської районної державної адміністрації вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітньої дочки ОСОБА_5

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 червня 2018 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.307 Кримінального кодексу України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком 6 років 6 місяців з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності.

Довідкою про доходи ДУ «Маневицька виправна колонія» від 30 серпня 2019 року стверджується той факт, що ОСОБА_3 за липень 2019 року сплачено аліменти в розмірі 2316,01 гривень ( а.с.59).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з частин першої, другої, шостої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.( ст. 150 СК України)

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Покликання суду першої інстанції, як на підставу задоволення позову виключно на висновок органу опіки та піклування Ратнівської районної державної адміністрації Волинської області про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітньої дочки ОСОБА_5 , колегія суддів вважає безпідставним та необґрунтованим.

За змістом даного висновку вбачається, що такий зроблений виключно на підставі пояснень позивача, при його складені враховані житлові умови позивача, її характеристики та письмові пояснення сусідів позивача.

У висновку відсутні відомості щодо заходів, які приймалися Службою у справах дітей для з`ясування причин невиконання відповідачем батьківських обов`язків.

При цьому, як пояснив в судовому засіданні, відповідач у нього особисто не відбирались пояснення при складені згаданого висновку, не встановлювались взаємовідносини, що виникли між ним, як батьком та малолітньою донькою. ОСОБА_3 суду пояснив, що у зв`язку з напруженими стосунками між ним, бувшою дружиною та її родиною, він фактично був позбавлений можливості спілкуватися з донькою, не бажаючи напружувати і так складні стосунки. Відповідач ствердив, що ніколи не втрачав інтересу до доньки ОСОБА_5 та хотів приймати участь у її житті, однак ОСОБА_1 всіляко ухилялась та не надавала можливість бачити доньку. ОСОБА_3 вказав, що у зв`язку з тим , що він та позивач проживали віддалено один від одного ( він у Луцьку, а позивач у своїх батьків в Ратніському районі) його побачення з донькою було геть мінімалізоване, однак він бажаючи допомоги матеріально, передавав при кожній нагоді позивачу кошти. Такі пояснення відповідача позивачем не спростовані.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає даний висновок необґрунтованими та однобокими, таким який не відображає реальних обставин щодо виконання ОСОБА_3 своїх батьківських обов`язків по відношенню до малолітньої дочки ОСОБА_5 або ж причин не можливості їх виконання.

Матеріали справи не містять належних, допустимих та беззаперечних доказів, які б характеризували ОСОБА_3 як особу, яка свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, або ж негативно відноситься до доньки або її матері.

Апеляційний суд наголошує, що альтернативні заходи реагування держави до відповідача не вживалися, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька так і для дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Судом апеляційної інстанції враховано, що заперечення ОСОБА_3 проти задоволення позовних вимог про позбавлення його батьківських прав, подання доказів на підтвердження того, що він певною мірою приймає участь у матеріальному забезпеченні дочки та її вихованні, свідчить про його інтерес до дитини та наявність у нього бажання піклуватись про свою малолітню дочку.

З урахуванням того, що відповідач виразив своє бажання, у зв`язку із усіма його життєвими обставинами, змінити поведінку щодо дитини в кращу сторону, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною - є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Суд першої інстанції вказаних обставин та норм чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, не врахував, помилково дійшов передчасного висновку про наявні підстави позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав.

Оскільки, судом першої інстанції було допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, то рішення суду в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав слід скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким в задоволені позову відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 05 серпня 2019 року в даній справі, в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий:

Судді: