ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4029/19 Справа № 199/1211/18 Головуючий у першій інстанції: Спаї В. В. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Вітько Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2018 року по справі за позовом Громадської організації "Дніпропетровська незалежна правозахисна громадська організація", яка діє в інтересах ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , Державної казначейської служби України, третя особа - прокуратура Дніпропетровської області, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю посадової особи органу прокуратури, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2018 року Громадська організація "Дніпропетровська незалежна правозахисна громадська організація" звернулась до суду з позовом в інтересах її члена ОСОБА_1 , посилаючись на те, що власник квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 з метою продажу квартири 01.11.2005 уповноважив ОСОБА_4 і ОСОБА_5 довіреністю, яку посвідчив приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевич Є.В. 25 травня 2006 між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , яка діяла по довіреності від ОСОБА_3 , був укладений попередній договір купівлі-продажу квартири, до підписання якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_5 гроші в сумі 10000,00 доларів США. 25 липня 2006 між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк М.М. за реєстровим №3347, до підписання якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_5 8000,00 доларів США. 03 серпня 2006 ОСОБА_1 отримав свідоцтво про реєстрацію права власності на квартиру, видане КП «ДМБТІ», за вказану квартиру ОСОБА_1 сплатив 18000 доларів США, що було еквівалентно 90000,00 грн., а також ним було сплачено всі збори і податки. 22 вересня 2006 ОСОБА_3 витратив усі грошові кошти, отримані за продаж квартири на алкогольні напої, та за наполяганням свого брата ОСОБА_6 подає в міліцію заяву про те, що нібито шахраї незаконно заволоділи його квартирою, в той час як він ( ОСОБА_3 ) квартиру не продавав і не хотів продавати, довіреності на право продажу квартири нікому не видавав, в нотаріальній конторі Рудкевича Є.В. він 01.11.2005 не був, а потім 27.10.2006 дав завідомо неправдиві показання слідчому під час його допиту у кримінальній справі 64061766 про те, що він довіреність не підписував, а його підпис підроблений, а ОСОБА_1 незаконно заволодів його квартирою. 23 жовтня 2006 постановою слідчого накладено арешт на квартиру, що належить ОСОБА_3 , в той час коли він продав її. В подальшому, кримінальна справа №64061766 була об`єднана з кримінальною справою №36061032. 10 листопада 2006 слідчим призначено судову почеркознавчу експертизу підпису гр. ОСОБА_3 в довіреності від 01.11.2005 року, відповідно до якої, підпис у довіреності від 01.11.2005 від імені ОСОБА_3 , виконаний не гр. ОСОБА_3 , а іншою особою. На підставі вказаного висновку експерта ОСОБА_8 ОСОБА_1 був заарештований та перебував в ізоляторі тимчасового тримання, його було обвинувачено у шахрайстві, і за рішенням суду скасували його право власності на придбану ним квартиру АДРЕСА_2 . 06 грудня 2006 ОСОБА_1 було незаконно затримано за підозрою у скоєнні злочину по кримінальній справі №64061766. Підставою для затримання ОСОБА_1 стало те, що нібито ОСОБА_3 вказав на ОСОБА_1 , як на особу яка заволоділа шахрайським шляхом його квартирою АДРЕСА_2 ; висновок судової почеркознавчої експертизи від 30.11.2006 №64/04-308. 08 грудня 2006 постановою слідчого до ОСОБА_1 було застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. 12 грудня 2006 ОСОБА_1 було пред`явлено обвинувачення у скоєнні передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України злочину. 18 грудня 2006 року на майно ОСОБА_1 . накладений арешт. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08.09.2011 року у цивільній справі №0417/2-426/2011 за позовом ОСОБА_3 визнано недійсною довіреність від імені ОСОБА_3 , виданої на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчену 01 листопада 2005 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевич Є.В. та зареєстровану в реєстрі за № 16949; визнано недійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк М.М. 25 липня 2006 року та зареєстрований в реєстрі за №3347; визнано недійсним свідоцтво про реєстрацію права власності на ОСОБА_1 на нерухоме майно, видане комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 03.08.2006. При зверненні до суду підставою для ухвалення Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська такого рішення про позбавлення ОСОБА_1 права власності на зазначене вище нерухоме майно, став висновок судової почеркознавчої експертизи від 30.11.2006 №64/04-308, яка виконана головним спеціалістом групи експертно-криміналістичного забезпечення Індустріального РВ ДМУ підполковником міліції ОСОБА_8 ОСОБА_1 домігся порушення кримінального провадження про скоєння відносно нього ОСОБА_3 злочинів за ст.ст. 190, 384 КК України, які дали ОСОБА_1 право стверджувати, що саме експерт ОСОБА_8 дав завідомо неправдивий висновок почеркознавчої експертизи №64/04-308 від 30.11.2006. 05 грудня 2012 порушено кримінальне провадження за фактом виготовлення завідомо підробленої довіреності від імені ОСОБА_3 , яку посвідчив приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевич Є.В. 01 листопада 2005 року, потім 13 лютого 2013 року Індустріальним РВ ДМУ порушено кримінальне провадження №0001042 за фактом давання гр. ОСОБА_3 завідомо неправдивих показань щодо незаконного заволодіння його квартирою по АДРЕСА_1 , 29 липня року Індустріальним РВ ДМУ порушено кримінальне провадження №667 за фактом шахрайства та створення штучних доказів з метою заволодіння квартирою АДРЕСА_2 . Постановою прокурора м. Дніпропетровська кримінальні провадження №0001042, №0002667, №0000379 об`єднано за єдиним №0000379. 03 серпня 2015 року прокуратурою Дніпропетровської області внесено до ЄРДР за №0000637 відомості заяви ОСОБА_1 про вчинення щодо нього спеціалістом групи експертно-криміналістичного забезпечення Індустріального РВ Дніпропетровського МУ ОСОБА_8 кримінального правопорушення за статтею 384 КК України. 17.01.2014 супровідним листом №8/344 начальником СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області Гризою О.В. на адресу ОСОБА_1 направлено постанову слідчого від 17.02.2007 про закриття кримінального переслідування у кримінальній справі №36061032. Отримавши постанову слідчого від 17.02.2007 року, ОСОБА_1 оскаржив її до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, та 12 лютого 2014 року вказана була скасована постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, яка направлена прокурору Дніпропетровської області для відновлення слідства відносно ОСОБА_1 Позивачем наголошується, що прокуратура Дніпропетровської області не виконувала постанову Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.02.2014 року. 25 березня 2014 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська зобов`язано прокурора Дніпропетровської області внести до ЄРДР відомості, які встановлені відповідно до постанови Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 14 року по справі №201/939/14к. 26 березня 2014 року за вимогами ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська внесено до ЄРДР за №0000218 відомості, які встановлені відповідно до постанови Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2014 року по справі №201/939/14к щодо незаконного заволодіння ОСОБА_1 квартирою по АДРЕСА_1 . 25 травня 2015 року у кримінальному провадженні за №0000379 був зроблений висновок двома експертами Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз №1281-15 судової комісійної почеркознавчої експертизи підпису ОСОБА_3 в довіреності від 01.11.2005, відповідно до якого: «Підписи від імені ОСОБА_3 в графах: «Підпис» в наданих в оригіналах в двох примірниках довіреності від 01.11.2005 (реєстр №16949) - виконані самим ОСОБА_3 .». 17 вересня 2015 року кримінальне провадження №0000218 закрито за відсутністю події злочину за фактом заволодіння ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_2 . 10 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до прокуратури Дніпропетровської області із заявою про вчинення злочину відносно ОСОБА_1 прокурором Індустріального району м. Дніпропетровська ОСОБА_13 , яка зареєстроване за вхідним №39289вх-16, втім, відомості до ЄРДР внесені не були. 15 серпня 2016 р. ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність прокурора Дніпропетровської області Матвійчука В.В., та 29 серпня 2016 року ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (справа №201/11635/16-к) скаргу ОСОБА_1 було задоволено, визнано бездіяльність прокурора Дніпропетровської області щодо невнесення до ЄРДР відомостей за заявою ОСОБА_1 незаконною та зобов`язано внести відомості до ЄРДР, однак, як зазначає позивач, прокурор Дніпропетровської області ОСОБА_2 не виконав судове рішення, яке набрало законної сили, та лише 28.12.2016 начальником слідчого відділу СУ прокуратури області Лисаченком С. доручено слідчому Орешину П. проводити досудове розслідування. Незаконна бездіяльність прокурора Дніпропетровської області Матвійчука В.В. тривала з 10.08.2016 до 28.12.2016 року, ОСОБА_1 зазнав реальних матеріальних збитків, пов`язаних із зверненнями до прокуратури Дніпропетровської області, Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, Президента України, з участю в судових засіданнях, ОСОБА_1 змушений був призупинити свою підприємницьку діяльність та займатися захистом свого порушеного права, а також він зазнав моральної шкоди через важку психологічну травму у зв`язку з бездіяльністю прокурора. Тому, уточнивши позовні вимоги, громадська організація "Дніпропетровська незалежна правозахисна громадська організація" просила стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на корить ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 4246,80 грн. та моральну шкоду у розмірі 40000,00 грн., завдані протиправною бездіяльністю прокурора Дніпропетровської області Матвійчука В.В., вчиненою при виконанні ним посадових обов`язків, та стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді компенсації за відрив від звичайних занять у зв`язку з явкою до суду у порядку ст. 138 ЦПК України (а.с. 2-16 т.1, 11-26 т.2).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2018 року в задоволенні позову відмовлено (а.с. 52-56 т.1).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлялись належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне оскаржуване рішення скасувати, а позовну заяву громадської організації "Дніпропетровська незалежна правозахисна громадська організація", яка не має статусу юридичної особи та подала позов в інтересах її члена - ОСОБА_1 , залишити без розгляду, виходячи з наступного.

Встановлено, що позов у даній справі про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю посадової особи органу прокуратури, подано в інтересах ОСОБА_1 громадською організацією "Дніпропетровська незалежна правозахисна громадська організація", яка не має статусу юридичної особи.

Від імені ГО «ДНПГО» первісну позовну заяву підписала ОСОБА_14 як представник (керівник) цієї організації (а.с. 2-16 т.1).

В подальшому, уточнену позовну заяву в останній редакції від 14.06.2018 року із застосуванням електронно-цифрового підпису підписав ОСОБА_1 , також як представник ГО «ДНПГО» (а.с. 11-26 т.2).

В матеріалах справи наявна копія наказу Дніпропетровського міського управління юстиції №381 від 15 жовтня 2014 року про прийняття повідомлення про утворення ГО «ДНПГО» відповідно до статті 16 Закону України «Про громадські об`єднання» (а. с. 193 т.2), а також копія витягу з протоколу №1 від 1 грудня 2014 року засідання Ради керівництва громадської організації стосовно вирішення питання про прийняття до лав членів ГО «ДНПГО» ОСОБА_1 (а. с. 196 т.2).

Згідно роздруківки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 22.05.2019 року, громадська організація "Дніпропетровська незалежна правозахисна громадська організація" не значиться як юридична особа.

Тобто вказана вище громадська організація діє без статусу юридичної особи.

Кожен має право на свободу об`єднання з іншими особами (пункт 1 статті 11 Конвенції).

Згідно ч. 1 ст. 36 Конституції України громадяни України мають право на свободу об`єднання у політичні партії та громадські організації для здійснення і захисту своїх прав і свобод та задоволення політичних, економічних, соціальних, культурних та інших інтересів, за винятком обмежень, встановлених законом в інтересах національної безпеки та громадського порядку, охорони здоров`я населення або захисту прав і свобод інших людей.

Громадське об`єднання - це добровільне об`єднання фізичних осіб та/або юридичних осіб приватного права для здійснення та захисту прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема економічних, соціальних, культурних, екологічних, та інших інтересів (ч. 1 ст. 1 Закону України «Про громадські об`єднання»).

За змістом ч.ч. 2, 3 ст. 1 Закону України «Про громадські об`єднання» громадське об`єднання за організаційно-правовою формою утворюється як громадська організація або громадська спілка. Громадська організація - це громадське об`єднання, засновниками та членами (учасниками) якого є фізичні особи.

Відповідно до ч. 5 ст. 1 Закону України «Про громадські об`єднання» громадське об`єднання може здійснювати діяльність зі статусом юридичної особи або без такого статусу. Громадське об`єднання зі статусом юридичної особи є непідприємницьким товариством, основною метою якого не є одержання прибутку.

Відповідно до пунктів 3 і 7 Рекомендації CM/Rec (2007)14 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо створення та діяльності неурядових організацій від 10 жовтня 2007 року неурядові організації можуть бути як неформальними об`єднаннями або організаціями, так і об`єднаннями або організаціями, що мають статус юридичної особи. Неурядові організації, які мають статус юридичних осіб, повинні мати ту ж правоздатність, якою зазвичай користуються інші юридичні особи, і на них повинні поширюватися ті ж зобов`язання та санкції, що накладаються адміністративним, цивільним і кримінальним законодавством, які, зазвичай, застосовуються до таких юридичних осіб.

З огляду на вказане правоздатність неурядових організацій, які не мають статусу юридичної особи, може мати визначені національним законодавством особливості, обмеження порівняно з неурядовими організаціями, які мають статус юридичної особи.

Згідно п. 11 вказаної вище Рекомендації, неурядові організації повинні мати можливість вільно здійснювати свої цілі за умови, що і цілі, і засоби їх досягнення, відповідають вимогам демократичного суспільства.

Частиною 2 ст. 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.

Права громадської організації на звернення до суду в інтересах своїх членів чи інших осіб Закон «Про громадські об`єднання» не деталізує. Відтак, такі права реалізуються відповідно до положень інших законів.

Положеннями ч. 1 ст. 58 ЦПК України визначено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами (частина перша статті 44 ЦПК України).

ГО «ДНПГО» у цій справі діє в інтересах позивача. Стосовно самопредставництва, то ГО «ДНПГО» не є особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи (стаття 56 ЦПК України).

Щодо можливості сторони брати участь у судовому процесі через представника, то виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді. Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена (частини четверта та п`ята статті 131-2 Конституції України).

За положеннями частини першої та другої статті 60 ЦПК України можливість бути представником у суді мають адвокат або законний представник (стаття 59 ЦПК України); під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього кодексу.

Отже, з метою забезпечення інтересів правосуддя, виконання завдання цивільного судочинства ЦПК України не передбачає права громадської організації без статусу юридичної особи бути представником у суді, оскільки таке право належить лише адвокатові, законному представникові, а у спорах, що виникають з трудових відносин, та у малозначних спорах - фізичній особі, яка досягла вісімнадцяти років і має цивільну процесуальну дієздатність.

Крім того, за змістом ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до ч. 1 ст. 244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені, зокрема, довіреністю фізичної або юридичної особи (п. 1 ч. 1 ст. 62 ЦПК України).

Згідно ч. 2 ст. 62 ЦПК України довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або, у визначених законом випадках, іншою особою. У разі задоволення заявленого клопотання щодо посвідчення довіреності фізичної особи на ведення справи, що розглядається, суд без виходу до нарадчої кімнати постановляє ухвалу, яка заноситься секретарем судового засідання до протоколу судового засідання, а сама довіреність або засвідчена підписом судді копія з неї приєднується до справи.

Наявна у матеріалах копія наданого ГО «ДНПГО» документа з назвою «довіреність» за вих. №Д-01-02/01.02.18/Р від 01 лютого 2018 року не є копією довіреності ні від фізичної, ні від юридичної особи та наведеним вище вимогам ЦК України і ЦПК України не відповідає (а.с. 197 т.2).

Крім того, формулювання документа ГО «ДНПГО» з назвою «довіреність» за вих. №Д-01-02/01.02.18/Р від 01 лютого 2018 року щодо уповноваження позивача «представляти інтереси даної громадської організації та членів громадської організації, в тому числі своїх законних інтересів як члена громадської організації» не відповідає закону, оскільки особа не може за довіреністю від іншого суб`єкта представляти у суді свої ж інтереси. Зазначене суперечить суті інституту представництва. Тому позивач, маючи виданий на його ім`я вказаний документ ГО «ДНПГО», не змінює свій процесуальний статус. У разі його особистої участі у судових засіданнях чи поданні до суду процесуальних документів за своїм підписом у суду відсутні підстави вважати, що від імені позивача діє інший суб`єкт.

Така правова позиції відповідає висновкам, викладеним за результатом розгляду цивільної справи №199/1478/17 у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року (касаційне провадження №14-52 цс 19).

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково (п. 4 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

За положеннями ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позовної заяви без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позов подано особою, яка не має цивільної процесуальної дієздатності; позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Виходячи з викладеного, встановивши, що Громадська організація "Дніпропетровська незалежна правозахисна громадська організація" на має статусу юридичної особи, а тому вона не наділена повноваженнями на представництво інтересів фізичної особи ОСОБА_1 , від імені якого подано позовну заяву (первісну) у даній справі; враховуючи також, що представництво як представника ГО «ДНПГО» - ОСОБА_1 своїх власних інтересів як фізичної особи у цивільній справі суперечить суті інституту представництва; приймаючи до уваги, що вказані обставини стали відомі після відкриття провадження у справі, - колегія приходить до висновку про необхідність скасування рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2018 року, а позов Громадської організації "Дніпропетровська незалежна правозахисна громадська організація", яка не має статусу юридичної особи та подала позов в інтересах її члена - ОСОБА_1 , - необхідно залишити без розгляду.

Необхідно також зауважити, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що Громадська організація "Дніпропетровська незалежна правозахисна громадська організація" на час подачі скарги 22 лютого 2018 року мала статус юридичної особи.

Колегія також звертає увагу, що ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернення до суду за захистом своїх прав та законних інтересів особисто, або через належного представника.

Отже, суд першої інстанції належно не дослідив питання можливості ГО «ДНПГО» представляти інтереси позивача, не залишивши позов без розгляду за наявності для цього підстав, допустив порушення приписів процесуального закону, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню із залишенням позову Громадської організації "Дніпропетровська незалежна правозахисна громадська організація", яка діє в інтересах ОСОБА_1 , - без розгляду.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 377, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2018 року - скасувати.

Позов Громадської організації "Дніпропетровська незалежна правозахисна громадська організація", яка діє в інтересах ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , Державної казначейської служби України, третя особа - прокуратура Дніпропетровської області, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю посадової особи органу прокуратури - залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді