П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2019 року

м. Рівне

Справа № 572/959/19

Провадження № 22-ц/4815/1344/19

Головуючий у Сарненському районному суді:

суддя Березень Ю.В.

Час, дата і місце ухвалення заочного рішення суду:

10 год. 40 хв. 02 серпня 2019 року в м. Сарни

Рівненської області складено повним текстом

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Гордійчук С.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на заочне рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 02 серпня 2019 року в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення

заборгованості,

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року в суд звернулося Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі АТ КБ "Приватбанк" або банк) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Вмотивовуючи свої вимоги, покликалось на укладений між сторонами 13 серпня 2012 року кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит в сумі 1 000,00 гривень у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Проте у зв`язку із тим, що останній порушував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором утворилась заборгованість, яка складається з: 15,76 гривень тіло кредиту; 1 751,00 гривень прострочене тіло кредиту; 6 980,72 гривень пеня за прострочене зобов`язання; 2 250,00 пеня за несвоєчасність сплату боргу; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 гривень фіксована частина; 549,87 процента складова.

З наведених спонукань просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 12 047,35 гривень заборгованості за кредитним договором та судовий збір в сумі 1 921,00 гривень.

Ухвалою Сарненського районного суду Рівненської області від 23 травня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання.

Заочним рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 02 серпня 2019 року АТ КБ "Приватбанк" відмовлено в задоволенні позову.

На заочне рішення суду АТ КБ "Приватбанк" подало апеляційну скаргу, де покликалось на його незаконність і необґрунтованість, яка полягала в порушення норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося, що суд попередньої інстанції зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, оскільки останній підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Копії зазначених документів додано до позовної заяви.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку боржником не повернуті, а також беручи до уваги вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України, в банку виникло право на захист своїх прав через суд шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Крім того, з огляду на ст.ст. 1048, 1054 ЦК України, ст. 49 Закону "Про банки і банківську діяльність" кредитний договір є двостороннім та оплатним, а основними вимогами позивача до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування, і ця умова є істотною умовою при наданні кредитних коштів. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд не мав жодних підстав відмовляти стягненні відсотків по кредиту.

Вважало, що оскаржуване рішенням не тільки призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, а й наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, АТ КБ "Приватбанк" та порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави.

Відмова у стягненні відсотків ставить під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною фінансовою інституцією та наносить шкоду іншим споживачам банківських послуг.

Доводячи неправомірність оскаржуваного рішення суду в частині стягнення відсотків, в апеляційній скарзі йдеться посилання на порушення судом основоположних норм банківського кредитування, Кодексу європейського договірного права та норм цивільного права.

На думку особи, що подала апеляційну скаргу, договір укладений у встановленому законом порядку, відповідачем не оспорювався, не визнавався недійсним, що підтверджує згоду останнього з усіма умовами цього договору.

При цьому, зазначало, що не можуть бути взяті до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, оскільки спірні правовідносини відрізняються.

За таких міркувань просило скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити вимоги банку в повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Ухвалюючи заочне рішення, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування заявлених вимог, а тому дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до п.2.1.1. Умов та Правил надання банківських послуг, вказані Умови використання кредитних карт ПАТ КБ "Приватбанк", пам`ятка клієнта/довідка про умови кредитування, тарифи на випуск і обслуговування кредитних карт (Тарифи), а також заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, встановлюють правила випуску, обслуговування та використання кредитних карт банку. Дані Умови регулюють відносини між банком та клієнтом по випуску і обслуговуванню карт. Банк випускає клієнту картку на підставі заяви, належним чином заповненої і підписаної клієнтом. Випуск картки і відкриття рахунку картки здійснюється у випадку прийняття банком позитивного рішення щодо можливості випуску клієнту картки. Клієнт зобов`язаний виконувати правила випуску, обслуговування і використання карт банку і за наявності додаткових карт забезпечити виконання правил власниками додаткових карт.

Згідно з п.2.1.1.2.1 вказаних Умов та Правил для надання послуг банк видає клієнту картку, її вид визначений у пам`ятці клієнта/довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладання договору є дата отримання картки, вказана у заяві.

Між тим, з долученої до матеріалів справи анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (для індивідуальних клієнтів, приватних підприємців та керівників корпоративних клієнтів) видно, що вона містить лише анкетні дані відповідача і його контактну інформацію.

У ній не зазначено, яку саме картку відповідач бажає оформити, не вказано даних про умови кредитування, які проценти встановлено за користування кредитом, строк договору, які штрафні санкції передбачені за несвоєчасне погашення кредиту, розмір комісії.

Не надано банком й відповідної пам`ятки клієнта чи довідки, де було б зазначено вид виданої позичальнику кредитної картки.

Поготів, як правильно визначено судом, не надано й доказів того, що ці умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно, брав на себе зобов`язання зі сплати процентів, комісії, пені, штрафів у разі порушення зобов`язання.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Крім того, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Проте Умови і Правила надання банківських послуг, на переконання колегії апеляційного суду, з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.

Роздруківка із сайту позивача сама по собі не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

У справах споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну, рівність сторін у цивільно-правових відносинах шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Водночас відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину чи заперечень щодо його умов не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором, про що вказується в правовій позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 03 липня 2019 року в справі 342/180/17.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на наведене відсутні спонукання для стягнення з відповідача на користь банку заборгованості, яка складається з: 1 751 гривень прострочене тіло кредиту; 6 980,72 гривень пеня за прострочене зобов`язання; 2 250 гривень пеня за несвоєчасність сплату боргу; а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень фіксована частина; 549,87 процента складова. Позаяк нарахування цих сум передбачено виключно Умовами та правилами надання банківських послуг, які, як було зазначено, не є складовою частиною, укладеного кредитного договору.

Щодо задоволення позовної вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредитом в розмірі 15,76 гривень, то колегія апеляційного суду вважає, що підстав для цього також немає.

Підтверджуючи вказану позовну вимогу, позивачем було надано до суду лише розрахунок заборгованості, проте цей розрахунок сам по собі не може бути належним та допустимим доказом її наявності та розміру, адже нічим не підтверджується та його правильність неможливо перевірити.

Як зазначалося, матеріали справи не містять даних про те, яку саме кредитну картку отримав відповідач за анкетою-заявою від 13 серпня 2012 року, за яким тарифом вона обслуговується, який номер цієї картки, ліміт, термін дії та на підставі якого договору вона видавалася.

Хоча, відповідно до наданого банком витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна", таких карт є чотири види, а зазначені в них періоди, ставки, умови нарахування пені та штрафів різняться між собою.

Крім того, на наданій банком копії паспорта відповідача останнім зазначено, що копія зроблена згідно з оригіналом його документу станом на 21 вересня 2013 року, коли банком стверджується факт укладення кредитного договору значно раніше.

Статтями 12 і 81 ЦПК України передбачено здійснення цивільного судочинства на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України.

Повно і правильно встановивши обставини справи та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив банку в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги необґрунтовані та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду, адже зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, зокрема, такі доводи суперечить й установленій практиці Верховного Суду.

Незрозумілими є й твердження автора апеляційної скарги щодо неправомірної відмови банку в стягненні відсотків, позаяк відповідних вимог в суді попередньої інстанції ним заявлено не було.

Мотивом для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення суду - без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Судовий збір, що понесений позивачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на його ж рахунок.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення, а рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 02 серпня 2019 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В. Боймиструк

С.О. Гордійчук