Постанова

Іменем України

15 травня 2019 року

м. Київ

справа № 219/6888/16-ц

провадження № 61-36216св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Управління молодіжної політики та у справах дітей Бахмутської міської ради Донецької області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Артемівського міського суду Донецької області від 11 листопада 2016 року у складі судді Брежнева О. А. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 07 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Космачевської Т. В., Курило В. П., Жданової В. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Управління молодіжної політики та у справах дітей Бахмутської міської ради Донецької області, про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком ОСОБА_1 за місцем його проживання.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що між ним та відповідачем 29 серпня 1996 року було укладено шлюб. Від шлюбу вони мають дітей: доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Подружнє життя між ними не склалося та за рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 червня 2016 року шлюб між ними був розірваний. Ще до розірвання шлюбу відповідач залишила його з дітьми, а сама зняла самостійно квартиру і проживала там окремо. Відповідач не цікавилась чим займаються їх діти, які у них інтереси, які успіхи в навчанні, в спорті. Він майже самостійно виховував дітей, водив до школи та забирав зі школи, завжди робив з ними уроки, водив та забирав зі спортивної секції, самостійно ніс всі витрати, пов`язані з виховуванням, навчанням їх дітей. Їх мати в цьому напрямку не приділяла жодної уваги. Вона постійно займалася лише собою та своїм особистим життям. Після розірвання шлюбу їх донька ОСОБА_4 виявила бажання проживати разом з ним. Син ОСОБА_3 також залишився проживати разом з ним, але через деякий час відповідач забрала сина, повідомивши йому, що на деякий час, так і не повернувши дитину додому. Йому стало відомо, що його син часто знаходиться наодинці з невідомими людьми. Позивач вважає ставлення відповідача до їх сина неприпустимим. Позивач наголошував, що він неодноразово звертався з заявами до комісії з питань захисту прав дитини. При цьому зауважував, що він офіційно працевлаштований, своєчасно отримує заробітну плату, крім того він веде домашнє господарство та має всі можливості утримувати дітей, надати їм належну освіту, забезпечити нормальні умови розвитку та життя, повністю задовольнити їх інтереси та потреби. Він має у приватній власності будинок, він хоче і може забезпечити належне виховання та догляд за своїми дітьми. Його колишня дружина навпаки не має постійного заробітку, а саме важливе, що в неї немає бажання займатися вихованням їх сина ОСОБА_3 Для вирішення питання визначення місця проживання дитини він звернувся до комісії з питань захисту прав дитини при виконкомі Артемівської міської ради. На його глибоке переконання комісія не врахувала всі істотні умови та вирішила визначити місце проживання їх сина разом з матір`ю, з чим він категорично не може погодитися. Він не заперечує проти спілкування дитини з матір`ю лише за умови, що це буде проходити в гідних умовах.

З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 за місцем його проживання.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив виключно з інтересів самої малолітньої дитини, враховуючи особливі потреби дитини пов`язані з її віком та те, що дитині більш необхідна материнська турбота і піклування, також врахував думку самої дитини - ОСОБА_3 , яка бажає проживати лише з матір`ю.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 07 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 листопада 2017 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції повністю відповідають встановленим обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції не допущено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У травні 2017 року ОСОБА_1 засобом поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити повністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не надано належної оцінки доказам і обставинам, які мають значення для цієї справи, зокрема, що аморальна поведінка відповідача деструктивно впливає на свідому психіку малолітнього сина та спотворює сприйняття ним навколишнього світу.

Крім того, заявник у касаційній скарзі посилається на те, що відповідач не має власного житла, не має стабільного заробітку, натомість у нього є власний будинок зі зручностями, він має стабільний заробіток та має можливість забезпечити сина всім необхідним.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та надано строк для надання відзиву.

Сторони не скористалися правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції постановлені з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Фактичні обставини справи встановлені судами

Судами встановлено, що сторони перебували з 29 серпня 1996 року в шлюбі, рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 червня 2016 року, цей шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 06 червня 2016 року розірваний.

В період шлюбу у подружжя народилася донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з довідкою про доходи від 26 травня 2016 року ОСОБА_1 працює пресувальником стінових виробів у структурному підрозділі «Артемівські дорожні майстерні» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», загальна сума доходу за період з листопада 2015 року по квітень 2016 року становить 25 556,97 грн.

Відповідно до довідки ПП «ЕКО-ЦЕНТР ПАРАДІЗ» від 25 серпня 2016 року № 15 ОСОБА_2 працює підсобним робітником та має дохід за період з 23 травня 2016 року по 31 липня 2016 року у сумі 3 745,03 грн..

Рішенням виконавчого комітету Бахмутської міської ради Донецької області від 13 липня 2016 року за №163 «Про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_2 » визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 .

Судами також встановлено, що відповідно до актів обстеження житлово-побутових умов проживання від 07 червня 2016 року сторони створили належні побутові умови для проживання та виховання дитини.

З повідомлення в.о. головного лікаря Комунального закладу охорони здоров`я «Центр первинної медико-санітарної допомоги Артемівської міської ради» від 31 травня 2016 року вбачається, що діти ОСОБА_4 та ОСОБА_3 знаходяться під наглядом лікаря ЗП-СМ ОСОБА_8. Обидва батьки піклуються про стан здоров`я дітей, звертаються до амбулаторії під час хвороби. Зауважень щодо догляду за дітьми немає. Призначення та рекомендації лікаря батьки виконують, діти доглянуті, розвиваються та щеплені згідно віку.

З характеристик на обох батьків вбачається, що позивач та відповідач за місцем своєї роботи характеризуються позитивно.

Головним спеціалістом - юрисконсультом управління молодіжної політики та у справах дітей Бахмутської міської ради 07 червня 2016 року була проведена бесіда з малолітнім ОСОБА_3 , яка була викладена у письмовій формі. Зі слів дитини записано, що він хоче проживати з матір`ю, зазначив, що коли вони проживали разом з обома батьками, то батьки ставилися до нього добре, не кривдили. Коли він жив з батьком та сестрою, то батько не дозволяв йому спілкуватися з матір`ю.

З тексту бесіди, проведеної 07 червня 2016 року головним спеціалістом юрисконсультом управління молодіжної політики та у справах дітей Бахмутської міської ради з ОСОБА_4 , вбачається, що зі слів дитини записано, що вона проживає разом з батьком. Зараз брат проживає разом з матір`ю. Мати не дає можливості батьку спілкуватися з ОСОБА_3 Також пояснила, що там де зараз проживає її мати разом з братом не має належних умов для проживання її брата, останній час мати почала вживати спиртні напої, залишати брата одного вдома. Мати не цікавиться її життям, станом здоров`я, її інтересами, навчанням у училищі.

Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції).

Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно з частиною першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, встановив наявність однакових належних матеріально-побутових умов у матері і у батька для проживання дитини, їх позитивних характеристик, обґрунтовано вважав, що сторони можуть у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, задовольнити гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, враховуючи вік малолітнього ОСОБА_3 , який на день ухвалення рішення надав об`єктивну згоду на проживання з матір`ю, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, що буде відповідати найкращим інтересам дитини.

Аргументи заявника, викладені у касаційній скарзі про те, що аморальна поведінка відповідача деструктивно впливає на свідому психіку малолітнього сина та спотворює сприйняття ним навколишнього світу були предметом перевірки як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про загрозу інтересам дитини зі сторони матері.

Посилання заявника у касаційній скарзі на отримання відповідачем мінімального доходу, що виключає можливість гідного проживання та розвитку малолітньої дитини були предметом перевірки у суді апеляційної інстанції. Апеляційний суд відхилив такі доводи позивача й дійшов обґрунтованого висновку про те, що обидва батьки працевлаштовані та створили сприятливі умови для виховання малолітнього сина.

При цьому суди першої та апеляційної інстанції виходили із засад диспозитивності цивільного судочинства, змагальності сторін, з урахуванням встановлених обставин справи, вимог закону та наданих сторонами доказів, а також того, що судом не встановлено виняткових обставин, які б давали підстави для розлучення дитини з матір`ю відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

У зв`язку з наведеним, Верховний Суд вважає, що касаційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Артемівського міського суду Донецької області від 11 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 07 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик