Справа № 456/616/18 Головуючий у 1 інстанції: Сас С.С.
Провадження № 22-ц/811/2314/19 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Курій Н.М.,

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.,

за секретаря Матяш С.І.,

з участю представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 03 червня 2019 року, постановлене в складі головуючого - судді Сас С.С.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом та просила визнати за нею та її дочкою ОСОБА_3 право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 і вселити їх у вказану квартиру. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 з 1994 року і від шлюбу вони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вона з дочкою зареєстровані і постійно проживали в квартирі АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. В позові також зазначила, що після розірвання шлюбу на підставі рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24.11.2017 року, ОСОБА_4 почав перешкоджати їй та неповнолітній дочці проживати у спірній квартирі, а саме поміняв замки на вхідних дверях у квартиру, не впускає, погрожуючи фізичною розправою, незважаючи на те, що в квартирі знаходиться все її майно та речі доньки, які є необхідні дочці для навчання в школі та всебічного розвитку. Посилалася на те, що ОСОБА_3 - інвалід з дитинства, потребує постійного догляду та належних умов проживання, вона не працює, так як доглядає за дочкою. Відповідач аліменти на дитину не сплачує. Зазначила, що вона з дочкою неодноразово звертались до відповідача з проханням, щоб він не чинив їм перешкоду користуванні житловим приміщенням і особистими речами, але відповідач не надає ключів від нових замків в дверях. У зв`язку з цим, вона з дочкою змушені тимчасово проживати у знайомих, родичів, так як іншого житла не мають, а винаймати квартиру вона не має можливості через брак коштів. На її думку, відповідач неправомірно перешкоджає їй та неповнолітній дочці у здійсненні законного права на користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_4 подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що цей позов є безпідставним. Свій відзив відповідач обґрунтував тим, що він ніколи замків у вхідних дверях не міняв та не виганяв позивачки з дітьми з квартири, а це вона зробила добровільно. Також відповідач ствердив, що крім безпідставних мотивів позовної заяви про те, що він нібито поміняв замки і вигнав позивачку з квартири, сама позивачка не навела жодних доказів про дані обставини. На його думку, якщо б він вигнав її з житла, вона повинна була б звертатись до правоохоронних органів, різних комісій, однак, таких доказів позивач не навела. Відповідач у відзиві також посилався на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24.11.2017 року, яким розірвано їх з позивачою шлюб, та в якому судом встановлено, що сторони протягом п`яти років спільно не проживають. Відповідач зазначив, що свої особисті речі та чистину спільно нажитого майна позивач забрала, а він їй добровільно віддав і її речей у зазначеному житлі немає. Про те, що позивачка не проживала у спірному житлі більше п`яти років свідчать акти обстеження проживанн ОСББ «Коссака, 7» відповідно до яких позивачка з дітьми не проживає у спірному житлі.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 03 червня 2019 року в позові ОСОБА_1 та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа виконавчий комітет Стрийської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням та вселення відмовлено.

Рішення оскаржила ОСОБА_1 . В апеляційній скарзі зазначає, що рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 03 червня 2019 року є незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що згідно з паспортними даними позивача, а також відомостями з будинкової книги, вона та її донька ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 . За даними довідки про склад сім`ї, виданої Добрівлянською сільською радою у 2018 році, вона та її донька проживають без реєстрації на АДРЕСА_3 . Органом опіки та піклування затверджено висновок від 22.08.2018 року №195 про доцільність визначення за ОСОБА_3 права на вселення та користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначає, що розгляд позову про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом визнання права на майно та вселення не передбачає дослідження обставин щодо періоду відсутності у квартирі у контексті ч.2 ст.405 ЦК України, адже виселення за ч.2 ст. 405 ЦК України не є предметом заявленого позову. Посилається на те, що суд першої інстанції не врахував, що вона та її дитина вселились у спірне приміщення, як члени сім`ї відповідача, рішення про їх виселення або визнання такими, що втратили право на користування спірною квартирою, судом не приймалось, тому зазначені особи мають право на подальше користування цим житлом. Зазначає, що вона та її неповнолітня дочка не мають у власності іншого житла, вимушені проживати у квартирі її матері, оскільки відповідач чинить їм перешкоди у користуванні зазначеною квартирою, внаслідок чого суд дійшов неправильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Просить рішення суду першої інстанції скасувати, а позов задовольнити.

Відповідач та представник третьої особи в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомленні належним чином (арк. спр. 129, 130), про причини неявки суд не повідомили, а тому апеляційний суд вважає за можливе розгляд справи проводити у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнитиз таких підстав.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено такі обставини.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24.11.2017 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який був зареєстрований 15.10.1994 року у Стрийському відділі РАГС Львівської області. Рішення набрало законної сили 18.12.2017 року (арк. спр. 6). Рішенням встановлено, що сторони протягом п`яти років спільно не проживають, не ведуть спільно господарство, шлюбні відносини не підтримують.

З свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 29.11.1999 року державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т. встановлено, що ОСОБА_4 успадкував за заповітом квартиру АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (арк. спр. 10).

З свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 встановлено, що її батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (арк. спр. 5).

Згідно із записами з будинкової книги, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровані на АДРЕСА_2 (арк. спр. 11-12).

Відповідно до індивідуальної програми реабілітації інваліда №62 виданої Стрийською міською дитячою лікарнею, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , учениця СШ№11, перебуває на інвалідності з 22.06.2009 року з клініко-функціональним діагнозом код.МКХ-10 помірно розумова відсталість, виражені емоційно-вольові порушення. Соціальна дезадаптація F-71 (арк. спр. 6).

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 30.06.2015 року ухвалено стягувати з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку щомісячно, але неменше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 11.06.2015 року і до досягнення дитиною повноліття (арк. спр. 8).

Рішенням виконавчого комітету Стрийської міської ради №195 від 22.08.2018 року затверджено висновок про доцільність визнання за малолітньою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , права на вселення та користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 (арк. спр. 50-51).

З висновку встановлено, що в акті обстеження житлово-побутових умов від 10.08.2018р., складеного в.о. начальника служби у справах дітей та провідним фахівцем соціальної роботи Стрийського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, житло де зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , складається з однієї кімнати, площею 19.0 кв.м. В цій квартирі проживає власник квартири гр. ОСОБА_4 із своєю співмешканкою, з якою спеціалісти служби дітей та ЦСССДМ провели розмову.

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов від 27.07.2018р., де фактично проживає мати ОСОБА_1 з неповнолітньою дочкою ОСОБА_6 2002 р.н., складеного працівниками служби у справах дітей Стрийської райдержадміністрації та секретарем Добрівлянської сільської ради за адресою: вул. АДРЕСА_3 , 35, с. Добрівляни, Стрийського АДРЕСА_3 , житло розміщене на 1 поверсі одноповерхового будинку, складається з 4-ох кімнат, коридору, кладовки, є літня кухня, санвузол. Загальна площа будинку становить 123,3 кв.м., житлова 78,4 кв.м. Будинок на праві власності належить гр. ОСОБА_7 - бабусі дитини. Для виховання та розвитку неповнолітньої дитини створено необхідні умови: відведено окрему кімнату, яка облаштована необхідними меблями та речами.

Провівши обстеження у квартирі громадянина ОСОБА_4 , у приватному будинку гр. ОСОБА_7 - матері позивача ОСОБА_1 , провівши бесіди із вищевказаними громадянами, орган опіки та піклування вважає за доцільне визнати за ОСОБА_3 право на вселення та користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_2 .

З акту обстеження проживання №32 від 26.02.2018 року складеного комісією в складі голови правління ОСББ «Коссака7» Михайлів І. ОСОБА_8 , депутата Стрийської міської ради ОСОБА_9 Я. встановлено, що за адресою АДРЕСА_2 фактично проживає ОСОБА_4 , а зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , про що свідчать сусіди ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (арк. спр. 56).

Згідно з довідкою про склад сім`ї №110 від 12.03.2018 року, виданою виконавчим комітетом Добрівлянської сільської ради Стрийського району Воробець Оксані Славківні, в АДРЕСА_4 до складу сім`ї входять ОСОБА_7 уповноважений власник будинку, ОСОБА_1 , ОСОБА_10 та ОСОБА_3 проживають без реєстрації. Загальна площа будинку 123,3 кв.м. (арк. спр. 58).

Згідно з актом обстеження №114 від 03.05.2019 року матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , станом на 03.05.2018 р. складеного комісією у складі секретаря виконавчого комітету Добрівлянської сільської ради Прадід М.Ю., депутата ОСОБА_13 ., при обстеженні матеріально-побутових умов проживання встановлено, що ОСОБА_1 , жителька с. Добрівляни, проживає без реєстрації разом із дочками ОСОБА_10 , ОСОБА_3 та мамою ОСОБА_7 в будинку загальною площею 123,3 кв.м. (арк. спр. 59).

Суд першої інстанції відмовляючи у позові ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 про визнання права користування житловим приміщенням та вселення виходив з того, що відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом належить квартира АДРЕСА_1 , в якій зареєстровані позивач ОСОБА_1 та неповнолітня дочка ОСОБА_3 . Однак, позивач ОСОБА_1 разом з неповнолітньою дочкою ОСОБА_3 не проживають у спірній квартирі більше п`яти років без поважних причин, а вселення неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є інвалідом та потребує постійного догляду, разом із матір`ю ОСОБА_1 в квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , яка складається з однієї кімнати площею 19.0 кв.м. та в якій проживає відповідач із своєю співмешканкою, створить неможливі умови для проживання і користування вказаною квартирою та порушить права власника вказаної квартири.

Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції не взяв до уваги затверджений Рішенням виконавчого комітету Стрийської міської ради №195 від 22.08.2018 року висновок про доцільність визнання за малолітньою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , права на вселення та користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки, на думку суду, вселення неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є інвалідом та потребує постійного догляду, разом із матір`ю ОСОБА_1 в квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , яка складається з однієї кімнати площею 19.0 кв.м. та в якій проживає відповідач із своєю співмешканкою, створить неможливі умови для проживання і користування вказаною квартирою та порушить права власника вказаної квартири.

Апеляційний суд не погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції у зв`язку з таким.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові № 607/10762/16-ц від 19 червня 2018 року Верховний Суд виклав такі висновки.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до вимог статті 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

На підставі частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Таким чином, член сім`ї власника житла визнається таким, що втратив право на користування цим житлом за частиною другою статті 405 ЦК України, лише за рішенням суду про визнання його таким, що втратив право на користування житлом.

В цій постанові Верховний Суд зазначив, що рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою відсутнє, а виселення за частиною другою статті 405 ЦК України не є предметом заявленого позову.

Предметом захисту за позовом особи є відновлення порушеного права на користування квартирою. У межах заявленого позову суд мав перевірити, чи потребує додаткового захисту (за рішенням суду) право особи на користування спірною квартирою як колишнього члена сім`ї власника квартири, яке існує на момент звернення із позовом.

Тобто, розгляд позову особи про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення не передбачає дослідження обставин щодо періоду відсутності у квартирі у контексті частини другої статті 405 ЦК України.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає необґрунтованим посилання суду першої інстанції, як на підставу відмови у позові, на обставину непроживання позивачки ОСОБА_1 разом з неповнолітньою дочкою ОСОБА_3 у спірній квартирі більше п`яти років без поважних причин, оскільки розгляд позову про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення не передбачає дослідження обставин щодо періоду відсутності у квартирі у контексті частини другої статті 405 ЦК України, що узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у зазначеній вище постанові від 19 червня 2018 року у справі № 607/10762/16-ц.

Разом з тим, судом встановлено, що ОСОБА_1 , з 16.08.2002 року, та ОСОБА_3 , з народження, зареєстровані на АДРЕСА_2 , а рішення суду про визнання ОСОБА_1 разом із неповнолітньою дочкою ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням на АДРЕСА_2 відсутнє. Виселення за частиною другою статті 405 ЦК України не є предметом заявленого позову. Більше того, в матеріалах справи немає жодних доказів неповажності причин не проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на АДРЕСА_2 .

Твердження відповідача у відзиві на те, що він ніколи замків у вхідних дверях не міняв та не виганяв позивачки з дітьми з квартири, є безпідставними, оскільки у відзиві на позов відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, що об`єктивно суперечить його позиції. Цей висновок також узгоджується із висновком Верховного Суду в постанові від 06 червня 2018 року у справі № 554/5150/16.

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що позивачка тривалий час проживала у спірній квартирі як член сім`ї власника цього майна її чоловіка ОСОБА_4 , перебуваючи з ним у шлюбі, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася донька ОСОБА_3 , та разом з донькою вони є зареєстрованими у квартирі на АДРЕСА_2 , а тому позивачка разом з неповнолітньою донькою у встановленому законом порядку набула права користування спірним житловим приміщенням, яке підлягає захисту шляхом її вселення у квартиру та усуненням перешкод у користуванні нею.

Суд апеляційної інстанції також враховує те, що підставою цього позову є перешкоджання відповідачем позивачці та їх неповнолітній дочці у праві користування квартирою, а посилання у відзиві на те, що позивач після розірвання шлюбу добровільно залишила спільне житло жодними доказами не підтверджено.

Висновки суду першої інстанції про те, що позивач з неповнолітньою дочкою ОСОБА_3 проживають в будинку за адресою АДРЕСА_4 , який належить матері позивача ОСОБА_7 є безпідставними, оскільки не впливають на право користування спірною квартирою позивачкою та її неповнолітньою дочкою ОСОБА_3 . Крім того, зазначене житлове приміщення знаходиться в іншій місцевості та не належить позивачці на праві власності.

Такі висновки суду апеляційної інстанції також узгоджуються із висновками Верховного Суду, які викладені у постанові Верховного Суду від 04 березня 2019 року у справі № 487/3878/17.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про те, що проживання без реєстраціїпозивачки з неповнолітньою дочкою на теперішній час у будинку за адресою: АДРЕСА_4 , який належить матері позивачки ОСОБА_7 , не впливає на їхнє право користування житловим приміщенням на АДРЕСА_2 .

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. А отже обов`язок і відповідальність за створення належних умов для проживання дитини покладається на її сім`ю, тобто в даному випадку батьків.

Згідно із частиною 2 статті 18 цього Закону діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення.

Ураховуючи те, що відповідач чинить перешкоди позивачу ОСОБА_1 та неповнолітній донці ОСОБА_3 у проживанні в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , в якій позивач та неповнолітня ОСОБА_3 зареєстровані у визначеному законом порядку та вони не можуть вселитися до цієї квартири у результаті перешкоджання цьому відповідачем, суд апеляційної інстанцї дійшов висновку про задоволення позову, оскільки вимога про вселення позивачки з неповнолітньою донькою відповідає положенням закону, а порушене право користування житловим приміщенням - відновленню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції належить скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З урахуванням задоволення позовних вимог ОСОБА_1 на її користь з відповідача ОСОБА_4 належить стягнути 704,80 грн. сплаченого судового збору за подання позовної заяви та 1057, 20 грн. за подання апеляційної скарги.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст. 376, 381, 382, 384 ЦПКУкраїни, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 03 червня 2019 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа - виконавчий комітет Стрийської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням та вселення задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 та її дочкою ОСОБА_3 право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .

Вселити ОСОБА_1 та її дочку ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_14 Славківни 1762 грн. судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 жовтня 2019 року.

Головуючий: Курій Н.М.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.