Справа № 127/1620/19
Провадження № 22-ц/801/1276/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Король О. П.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 рокуСправа № 127/1620/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати

у цивільних справах:

судді-доповідача Рибчинського В.П.,

суддів Голоти Л.О., Денишенко Т.О.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 квітня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 09.09.2016 року між сторонами усно був укладений договір про те, що відповідач бере на виплату автомобіль марки OPEL OMEGA, 1996 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , терміном на 1 рік 6 місяців і зобов`язується за цей період виплатити 2500 доларів CША. На виконання цього договору позивач передав ОСОБА_1 вищезазначений автомобіль, а ОСОБА_1 написав розписку про отримання автомобіля та зобов`язання виплатити суму 2500 доларів США до 09.03.2018 р. Остаточний розрахунок за цим договором мав відбутися не пізніше 09.03.2018 p., однак відповідач до теперішнього часу з позивачем не розрахувався та коштів в сумі 2500 доларів США не сплатив.

Сума боргу за договором станом на 21.09.2018 року складає 70 154 грн. 50 коп., що еквівалентно 2500 доларів США за курсом НБУ станом на 21.09.2018 р. (100 доларів США - 2800,0618 грн.).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 квітня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , борг у розмірі 66 425 грн.

В задоволенні решти позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , судовий збір у дохід держави в розмірі 768,40 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки відповідач не виконав належним чином покладене на нього грошове зобов`язання, що доведено належними та допустимими доказами.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 є неналежним позивачем, він не є власником транспортного засобу, а тому і не має права вимагати з відповідача повернення грошових коштів.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що 09.09.2016 р. між сторонами був укладений договір про те, що відповідач бере у позивача на виплату автомобіль марки OPEL OMEGA, 1996 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , терміном на 1 рік 6 місяців і зобов`язується за цей період виплатити 2500 доларів CШA. На виконання цього договору ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 вищезазначений автомобіль, а ОСОБА_1 , написав розписку про отримання автомобіля та зобов`язання виплатити суму 2500 доларів США протягом 1,5 року, тобто до 09.03.2018 р. Остаточний розрахунок за цим договором мав відбутися не пізніше 09.03.2018 p., однак за цей період часу відповідач сплатив позивачу лише 1000 грн.

Суд першої інстанції вірно встановив, що за своєю правовою природою між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу автомобіля OPEL OMEGA, 1996 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , шасі (кузов, рама) № НОМЕР_4 , з розстрочкою платежу.

Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

За ч. 2 ст. 692 ЦК України покупець повинен виконати свій обов`язок щодо оплати одразу в повному обсязі, тобто сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений письмовий договір купівлі - продажу автомобіля OPEL OMEGA, 1996 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а саме ОСОБА_1 написав розписку, згідно якої він бере на виплату автомобіль та зобов`язався виплатити ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 2500 доларів США строком на півтора року.

Досліджуючи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Таким чином, надана позивачем розписка від 09 вересня 2016 року є тим документом, що підтверджує виникнення у сторін правовідносин за договором купівлі-продажу.

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань реєстрації транспортних засобів» від 18 листопада 2015 року № 941, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є зокрема укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною першою статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимог ОСОБА_2 , дійшов правильного висновку про те, що договір купівлі - продажу спірного автомобіля було укладено між сторонами в простій письмовій формі. Проте, оскільки сторонами не було дотримано порядку укладання договору купівлі - продажу автомобіля, зокрема договір був укладений не в сервісному центрі МВС України та без присутності адміністратора такого органу, то оспорюваний договір є неукладеним, а за фактом неукладеності договору у сторін не виникає жодних цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77, 79, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зважаючи на викладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 квітня 2019 року скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п. 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи задоволення апеляційної скарги, судовий збір сплачений за її подання підлягає стягненню з позивача на користь скаржника.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 квітня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1153,50 грн. судового збору сплаченого останнім за подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 12 червня 2019 року.

Суддя-доповідач: В.П. Рибчинський

Судді: Л.О. Голота

Т.О. Денишенко