Номер провадження: 22-ц/813/2008/19
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В.І.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Півнєву Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» в особі філії Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» в м. Одесі, ОСОБА_2 , третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», про визнання кредитного договору та договору поруки недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

13 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою, в якій просила визнати недійсним кредитний договір № МL-500/002/2007 від 17.01.2007 року, який був укладений між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» в особі Одеської філії ПАТ «ОТП Банк»; визнати недійсним договір поруки № SR-500/002/2007 від 17.01.2007 року, укладений між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» в особі Одеської філії ПАТ «ОТП Банк». При цьому позивач посилалася на те, що 17.01.2007 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» в особі Одеської філії ПАТ «ОТП Банк» був укладений кредитний договір № МL-500/002/2007 на підставі типової форми договору, запропонованої Банком. Згідно укладеного договору Банк зобов`язався надати споживчий кредит в сумі 100000 доларів США строком повернення до 17.01.2017 р. зі сплатою 13,99 % річних + FIDR (ставка за строковими депозитами фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в Банку на строк 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору, яка залежно від зміни вартості кредитних ресурсів банку може ним змінюватися), а споживач повернути кредит та сплатити відсотки за користування. Також між позичальником та банком були укладені наступні додаткові договори: додатковий договір № 1 від 17 лютого 2009 р., додатковий договір № 2 від 17 лютого 2009 р., додатковий договір № 3 від 26 червня 2009 р., додатковий договір № 4 від 17 липня 2009 р., додатковий договір № 5 від 23 червня 2010 року. 17.01.2007 р. від імені позивачки та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» в особі Одеської філії ПАТ «ОТП Банк» був укладений договір поруки № SR-500/002/2007, відповідно до якого вона зобов`язалася відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов`язань перед кредитором за кредитним договором, в повному обсязі таких зобов`язань. При цьому позивач вказувала, що на момент укладення кредитного Договору № МL-500/002/2007 17.01.2007 р. в позичальника не було ліцензії від Національного банку України, яка б дозволяла використовувати іноземну валюту як засіб платежу при виконанні кредитного договору тому, що ПАТ «ОТП Банк» є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій з надання коштів в іноземній валюті у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, лише з 05.10.2011 року на підставі генеральної ліцензії від НБ України. Крім того, підписи на договорі поруки № SR-500/002/2007 від 17 січня 2007 р. у графі «Від поручителя» від її імені вчинені не безпосередньо нею, а іншою невідомою особою (а.с.1-16).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було вирішено відмовити (а.с.138-140).

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, яка надійшла до суду 02 травня 2018 року. Апелянт посилається на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були неправильно застосовані норми матеріального та порушені норми процесуального права. Зокрема, апелянт вказує на те, що Банком було введено в оману позичальника щодо істотних умов кредитного договору, ціни та реальної процентної ставки, загальної сукупної вартості та абсолютного значення подорожчання кредиту. Так, як зазначає апелянт, на момент пред`явлення позову в дійсності повідомлені позичальнику до укладення кредитного договору реальна процентна ставка та сума абсолютного подорожчання кредиту не відповідають їх фактичному значенню. У підписаному сторонами графіку платежів до Кредитного договору також не маж всіх передбачених та таких, що є необхідними за законом відомостей щодо всіх платежів за кожним платіжним періодом та сукупної вартості кредиту. Апелянт зазначає, що вказане може бути підтверджено висновком судової економічної експертизи, паралельно звертаючи увагу при цьому на те, що суд першої інстанції всупереч вимог процесуального законодавства позбавив апелянта можливості заявити в судовому засіданні про необхідність призначення експертизи. Апелянт вказує, що оспорюваний кредитний договір не містить чітких правил за якими Банк може змінювати реальну процентну ставку за кредитним договором. Апелянт вважає, що при укладенні кредитного договору Банком не було надано позичальнику всю необхідну та достатню інформацію щодо умов кредитування, а фактично отримана інформація була недостатньою для здійснення свідомого вибору запропонованих послуг. Одночасно апелянт посилається на норми діючого цивільного законодавства та практику Вищого спеціалізованого суду України. Крім іншого, апелянт, так само як і в позовній заяві, посилається на те, що на момент укладення кредитного договору в Позичальника не було ліцензії він НБУ, яка б дозволяла використовувати іноземну валюту як засіб платежу при виконанні кредитного договору тому, що ПАТ «ОТП Банк» є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій з надання коштів в іноземній валюті у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, лише з 05.10.2011 року на підставі генеральної ліцензії від Національного банку України. Окрім того апелянт зазначає, що в тексті договору банк позбавляє позичальника права вільно обирати страхову компанію з одночасним вимаганням великого штрафу за реалізацію законного права. Також апелянт посилається на несправедливість умов пунктів 1.4.1.5, 2.2.1, 2.3.7 Кредитного договору. З огляду на те, що кредитний договір суттєво порушує права та законні інтереси позивача-апелянта, апелянт просить також визнати недійсним договір поруки, при цьому зазначаючи, що у поручителя було відсутнє волевиявлення на укладення договору поруки, тому оскільки договір поруки поручитель не підписував, апелянт вважає за доцільне провести в справі судову почеркознавчу експертизу. Одночасно позивач-апелянт акцентує увагу на тому, що у разі застосування наслідків недійсності правочину позивач повинен повернути відповідачеві суму наданого кредиту, а відповідач повинен повернути позивачеві платежі у рамках обслуговування кредиту. Поряд з наведеним апелянт вказує на те, що судом першої інстанції були порушені норми процесуального права, зокрема, в частині повідомлення сторін про судовий розгляд, та розгляду клопотання про залучення третьої особи до участі в справі. Тому апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення, позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі (а.с.145-159).

Ухвалою судді Апеляційного суду Одеської області Кононенко Н.А. від 16.05.2018 року було відкрито апеляційне провадження (а.с.178-179) та ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 21.05.2018 року справу призначено до розгляду (а.с.180).

Відзив чи заперечення на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходили.

В зв`язку з ліквідацією Апеляційного суду Одеської області протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа була розподілена колегії суддів Одеського апеляційного суду в складі головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М. Ухвалою Одеського апеляційного суду. від 04.02.2019 року справа була прийнята до провадження. та призначена до розгляду.

В судовому засіданні представник АТ «ОТП БАНК» Зауліна О.Г. проти задоволення апеляційної скарги заперечувала.. Інші учасники провадження, в тому числі сторонам позивача-апелянта, в судове засідання не з`явились. Про час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Одночасно апеляційний суд звертає увагу на те, що апелянт, як ініціатор провадження на цій стадії, повинен проявляти процесуальну зацікавленість рухом своєї скарги, і крім судових повісток, має можливість отримати інформацію про розгляд його скарги в Інтернеті-мережі на офіційній сторінці Одеського апеляційного суду. Тому, слід визнати, що апелянт на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами, та не з`явився в судове засідання до Одеського апеляційного суду. При цьому апеляційний суд враховує, що справа тривалий час перебувала провадженні апеляційного суду (з 16.05.2018 року, перше судове засідання призначено на 02.08.2018 року) та апелянт неодноразово повідомлявся про рух справи, йому надсилалися судові повістки тощо за адресою, яка безпосередньо вказана апелянтом в його апеляційній скарзі, позовній заяві, клопотаннях та заявах, які містяться в справі, довіреностях ОСОБА_1 тощо (а.с. 1, 41, 45, 94, 97, 133, 142, 143, 145, 175, 191, 219). 02.08.2018 року від представника апелянта - Чернушич С.М. на офіційну електронну пошту суду надійшов лист про відкладення розгляду справи, судове засідання було перенесено на іншу дату (а.с. 189-194), 06.12.2018 року від апелянта на офіційну електронну пошту апеляційного суду надійшов лист про відкладення розгляду справи (а.с. 218-219).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що підписавши договір поруки № SR-500/002/2007 від 17.01.2007 року позивачка погодилася з його умовами; закрите акціонерне товариство «ОТП Банк», на час укладання оскаржуваних договорів, мав право на видачу валютних кредитів; позивачка в позовній заяві зазначала, що договір поруки нею не підписувався, разом з тим, будь-яких доказів на підтвердження цього нею суду не надано, а клопотання про призначення по справі судово-почеркознавчої експертизи. Тому суд вирішив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, та відхиляючи доводи апеляційної скарги вважає за необхідне зазначити таке.

Як вбачається з матеріалів справи 17.01.2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № ML-500/002/2007, розмір кредиту - 100 000 доларів США, цільове використання - споживчі цілі, фіксована процентна ставка = 13,99 %, повернення здійснюється ануїтентними платежами, розмір платежу 833,34 доларів США (а.с. 18-19, 20-25).

До вказаного кредитного договору укладалися додаткові договори № 1 від 17.02.2009 року (про зміну графіку платежів) (а.с. 26-27), № 2 від 17.02.2009 року (про зміну п. 4 частини № 1 кредитного договору) (а.с. 28), № 3 від 26.06.2009 року щодо підвищення процентної ставки у випадку порушення позичальником своїх зобов`язань (а.с. 29-30), № 4 від 17.07.2009 року щодо встановлено фіксованої процентної ставки в розмірі 6,5 % річних з 17.07.2009 року по 19.10.2009 року, та в розмірі 13,99% з 19.10.2009 року до повного виконання боргових зобов`язань (а.с. 31-33), № 5 від 23.06.2010 року (а.с. 34-35).

Також 17.01.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки № SR-500/002/2007 в забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_2 за кредитним договором № ML-500/002/2007 від 17.01.2007 року (а.с. 36-37).

Крім іншого позивач надавала до суду копію договору факторингу від 07.11.2014 року, відповідно до якого ПАТ «ОТП Банк» передали ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право вимоги за спірним кредитним договором № ML -500/002/2007 від 17.01.2007 року, 07.11.2014 року також був підписаний акт відступлення (приймання-передачі) кредитного портфелю (а.с. 98-121).

В процесі розгляду справи представником відповідача був наданий Додаток № 1 до Кредитного договору № ML -500/002/2007 з якого вбачається рух платежів та нарахування відсотків по кредитному договору в період з 17.02.2009 року по 17.01.2017 року (а.с. 82-85).

Відповідно до вказаного додатку в період з 17.02.2009 року по 17.01.2017 року позичальник повинен був сплатити суму основного боргу в розмірі 80833,18 доларів США та проценти в сумі 76542,31 доларів США, всього - 157 375,49 доларів США.

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що з інформації, яка міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень вбачається, що в провадженні Малиновського районного суду м. Одеси знаходиться справа № 521/11928/15 за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Заочним рішенням від 29.10.2015 року було вирішено задовольнити вимоги позивача та стягнути з відповідачів солідарно суму заборгованості за кредитним договором № ML-500/002/2007 від 17.01.2007 року в загальній сумі 73 421,97 доларів США.

Разом з тим, ухвалою суду першої інстанції від 15.02.2016 року вказане заочне рішення було скасовано. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 06.02.2017 року, яка була залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 11.05.2017 року, було вирішено зупинити розгляд справи № 521/11928/15 до набрання законної сили рішенням суду в справі, що розглядається апеляційним судом - № 522/24135/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк» в особі Одеської філії ПАТ «ОТП Банк», ОСОБА_2 про визнання кредитного договору та договору поруки недійсними.

Враховуючи вище наведене в сукупності апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що за обставинами даної справи спір між сторонами виник щодо недійсності кредитного договору та договору поруки, укладеного в забезпечення виконання кредиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно з чч. 1-2 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, законодавцем встановлена презумпція правомірності правочину. Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

З вищенаведених положень вбачається, що укладаючи той чи інший договір сторони повинні домовитися та погодити всі істотні умови правочину. Крім того, вони мають керуватися вільним волевиявленням, яке має відповідативнутрішній волі, та очікувати реального настання правових наслідків, безпосередньо передбачених відповідним правочином. Якщо сторона не погоджується з умовами договору вона має право домовитися з іншою стороною щодо зміни відповідних умов. В іншому ж випадку сторона має право не укладати такий договір, або ж якщо про несправедливість/незаконність умов стало відомо після укладення такого договору, особа має право звернутися до суду за захистом своїх прав. При цьому, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним сторона повинна довести, що умови укладеного правочину протирічать імперативним нормами чинного законодавства.

З обставин даної справи вбачається, що сторони, дійшли згоди щодо умов та уклали кредитний договір, який в подальшому був виконаний: кредитні кошти позичальником були отримані. Натомість, позичальник здійснював погашення кредиту, однак, не в повному обсязі, оскільки утворилася заборгованість про що свідчить судовий спір в рамках справи № 521/11928/15.Оспорюваний кредитний договір та договір поруки до нього було укладено 17.01.2007 року, з позовом щодо визнання договорів недійсними, справа № 522/24135/16-ц,позивач звернулась 13.12.2016 року, тобто майже через 10 років після укладення вказаних договорів.

При цьому, матеріали цивільної справи не містяться належних доказів, які б дійсно підтверджували обставини, на які посилається позивач-апелянт. Натомість апелянт посилається на те, що позивач був позбавлений права в суді першої інстанції подавати відповідні клопотання про призначення експертиз в справі.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги апеляційний суд вважає за необхідне зауважити, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад цивільного судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами. Отже, всі учасники провадження повинні добросовісно користуватися своїми процесуальними правами та виконувати свої обов`язки, не порушуючи при цьому прав інших учасників провадження, не зловживати ними, не затягувати розгляд справи та сприяти ефективному та своєчасному розгляду справи судом.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що з матеріалів справи вбачається, що судові засідання в суді першої інстанції неодноразово відкладалися в зв`язку з неявкою позивача, зокрема з 02.10.2017 р. на 23.11.2017 р., з 23.11.2017 р. на 08.02.2018 р. (а.с. 127, 131). Судова кореспонденція позивачу, в тому числі судові повістки, направлялися на адресу, з якої позивач направила до суду позов, та яка вказана безпосередньо в позовній заяві та інших клопотаннях, які надавалися нею до суду. Про зміну адреси позивач суд не повідомляла. При цьому варто зауважити в матеріалах справи міститься заява позивачки ОСОБА_1 від 23.11.2017 року, в якій вона підтримує позов в повному обсязі та просить його задовольнити, а також просить суд здійснювати розгляд справи за її відсутності (а.с. 96, 133). Вказане в сукупності свідчить про обізнаність позивача щодо судових засідань та взагалі про розгляд справи судом першої інстанції. Відтак, оскільки позивач мала можливість подавати до суду відповідні клопотання, зокрема засобами поштового зв`язку, в тому числі про призначення експертиз в справі, однак не скористалася наданими їй процесуальними правами, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги.

Щодо порушення валютного законодавства. Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України). Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету . Вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті. Таку позицію висловив Верховний суд України в своїй постанові від 16.09.2015 року № 6-190цс15.

В процесі розгляду справи відповідач надав до суду копію Банківської ліцензії № 191, видану 08.11.2006 року ЗАТ «ОТП Банк», а також Дозвіл № 191-1 від 08.11.2006 року на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною 4 статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно з Додатком до цього дозволу № 191-1 від 08.11.2006 року, яким визначаються операції з валютними цінностями, які можуть здійснюватись Банком. Так, відповідні доводи апеляційної скарги відхиляються.

Щодо посилань апелянта на необхідність призначення по справі судової експертизи, то в умовах змагального цивільного процесу сторона не була позбавлена можливості самостійного його провести, а за наявності труднощів в її проведенні порушити перед судом першої інстанції вказане питання в установленому законом порядку.

Щодо інших доводів апеляційної скарги. Апеляційний суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Одночасно апеляційний суд зауважує, що в тому випадку, якщо сторона не погоджується з процентною ставкою кредитного договору, вона має право звернутися до суду з відповідним позовом щодо зменшення грошових коштів, які необхідно сплатити в зв`язку з підвищенням такої процентної ставки, за умови якщо це не було передбачено умовами договору.

Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції без змін на підставі ст. 375 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко

Повний текст постанови виготовлено 10 червня 2019 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

22.05.2019 року м. Одеса