Справа № 462/7070/18 Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М.
Провадження № 22-ц/811/707/19 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2019 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» на рішення Залізничного районного суду м. Львова в складі судді Румілової Н.М. від 17 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» про стягнення середнього заробітку, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 17 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львівський науково - дослідний радіотехнічний інститут» про стягнення середнього заробітку - задоволено.Стягнуто з Державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» (, п/р НОМЕР_1 у АТ «Укрексімбанк», МФО 322313, місцезнаходження м. Львів, вул.Наукова,7) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) середній заробіток за час несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 20442 (двадцять тисяч чотириста сорок дві) грн. 10 коп. (без врахування обов`язкових податків і зборів).Стягнуто з Державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» (, п/р НОМЕР_1 у АТ «Укрексімбанк», МФО 322313, місцезнаходження м. Львів, вул.Наукова,7) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 704,80 гривень.

Дане рішення оскаржило ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут».

В своїй апеляційній скарзі просять рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Вважають рішення незаконним з огляду на невідповідність такого нормам матеріального і процесуального права і за таких умов таким, що підлягає скасуванню з підстав неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи. Зазначають, що судом не враховано факту арешту всіх рахунків підприємства за період, на який посилається ОСОБА_1 , а саме з 14.08.2018 року по 25.10.2018 року, що позбавило керівника підприємства можливості розпоряджатися ними та провести розрахунок із позивачкою. Зазначають, що суд взяв до уваги невірний розрахунок позивачки та розрахував невірну кількість робочих днів затримки розрахунку. Вказують на те, що ОСОБА_1 перед звільненням працювала на посаді головного бухгалтера і їй краще ніж будь кому іншому повинно бути відомо, як правильно розраховується середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, однак ОСОБА_1 свідомо та умисно надала суду неправильний розрахунок середнього заробітку та неправильну кількість робочих днів. Звертають увагу на те, що посилання позивачки на постанову про закінчення виконавчого провадження від 25.10.2018 року, як на доказ дати остаточного розрахунку є безпідставним, оскільки у вказаній постанові не зазначено жодної фрази про дату остаточного розрахунку і вона не може розглядатись як належний та допустимий доказ. Зазначають, що належним доказом дати остаточного розрахунку є виписка з банку в якому позивачка отримала заборговані кошти та у такій зазначено, що суму заборгованості по заробітній платі зараховано на рахунок ОСОБА_1 24.10.2018 року, тому правильна тривалість затримки розрахунку при звільненні складає 49 робочих днів за період з 15.08.2018 року по 24.10.2018 року.

Відповідно до ст.368, ч.2 ст.369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції посилаючись, зокрема, на ст. 277, ч.1 ст. 276, ч.8 ст.178, ч.5 ст.279, ч. 2 ст. 247, ч.1 ст.141 ЦПК України, ч.2 ст.47, ст. 116, ч.1 ст. 117 КЗпП України, п. 6, 20, 21, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», п.8 Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 «Про порядок обчислення середньої заробітної плати», правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду України від 03.07.2013 у справі № 6-64цс13, від 29 січня 2014 року у справі № 6-144ц13 та задовольняючи позов, - виходив з того, що ОСОБА_1 прийнята на роботу у ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» 22.09.2015 року на підставі наказу №73-п від 21.09.2015 року та була звільнена 14.08.2018 року на підставі наказу №16-п від 14.08.2018 року за власним бажанням,у відповідності до положень ч.3 ст.38 КЗпП України. У день звільнення з ОСОБА_1 не було проведено розрахунок, що підтверджується довідкою відповідача від 14.08.2018р. №278 про суму заборгованої заробітної плати. Належні на день звільнення грошові кошти були виплачені позивачці в результаті примусового стягнення з відповідача, що стверджується постановою про закінчення виконавчого провадження від 25.10.2018р. по виконавчому провадженню №57396380. Відповідно до довідки від 14.08.2018р. №279 середньоденний заробіток ОСОБА_1 становить 385,70 грн., а середньомісячний - 8099,70 грн. Судом встановлено, що ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» не дотримало вимог ст. 116 КЗпП України та в день звільнення ОСОБА_1 не виплатило їй належні при звільненні суми. Суд відхилив заперечення відповідача в частині відсутності права позивача застосувати положення ст.117 КЗпП України, оскільки невиконання роботодавцем вимог ст. 116 КЗпП України є триваючим правопорушенням і законодавство України не позбавляє такого права у разі ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати чи звернення такого до виконання в примусовому порядку. Враховуючи, що звільнення ОСОБА_1 відбулося 14.08.2018 року, середня заробітна плата повинна обчислюватися з виплат, отриманих нею за попередні два місяці роботи, а саме червень і липень 2018 року. Згідно з довідкою ДП ЛНДРТІ №279 від 14.08.2018 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за червень - липень 2018 року складає 385,70 гривень. Середньомісячне число робочих днів становить 21. Враховуючи режим роботи позивача, період затримки розрахунку при звільненні з 14.08.2018 року до 25.10.2018 року включно, складає 53 робочих дні, а тому сума, яка підлягає до стягнення без врахування обов`язкових податків і зборів складає 20442,10 грн. (385,70 грн. середньомісячний заробіток х 53 місяців).

Колегія суддів вважає, що такі висновки відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Позивачка ОСОБА_1 08.11.2018 року звернулася в Залізничний районний суд м.Львова з вказаним позовом до Державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут», в якому просила стягнути з Державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 20442,10 грн.

В обґрунтування позову покликається на те, що працювала у Державному підприємстві «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» та звільнена з роботи за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України 14.08.2018р. У день звільнення з позивачкою не було проведено розрахунок, що підтверджується довідкою відповідача від 14.08.2018р. №278 про суму заборгованої заробітної плати. Належні на день звільнення грошові кошти були виплачені їй в результаті примусового стягнення з відповідача. Відповідач видав ОСОБА_1 довідку від 14.08.2018р. №279, відповідно до якої середньоденний заробіток позивачки становить 385,70 грн., а середньомісячний - 8099,70 грн. Оскільки вона була звільнена 14.08.2018р., а грошові кошти отримала 25.10.2018р., ОСОБА_1 вважає, що відповідач повинен сплатити їй середній заробіток за весь період затримки в сумі 20442,10 грн.

Як вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось, - ОСОБА_1 з 22.09.2015 року працювала у ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» на посаді бухгалтера. З 08.11.2017 року ОСОБА_1 була переведена на посаду головного бухгалтера та 14.08.2018 року на підставі наказу №16-п від 14.08.2018 року була звільнена за власним бажанням, у відповідності до положень ч.3 ст.38 КЗпП України (Копія трудової книжки, а.с. 5).

Згідно довідки ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» від 14.08.2018р. №278, у день звільнення з ОСОБА_1 не було проведено розрахунок та загальна сума заборгованих коштів становила 29489,57 грн. (а.с.6).

З постанови про закінчення виконавчого провадження від 25.10.2018р. у виконавчому провадженні №57396380 (а.с.8) вбачається, що належні на день звільнення грошові кошти були виплачені позивачці в результаті примусового стягнення з відповідача.

Згідно довідки від 14.08.2018р. №279 середньоденний заробіток ОСОБА_1 становить 385,70 грн., а середньомісячний - 8099,70 грн. (а.с.7).

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» не дотримано вимог ст. 116 КЗпП України та в день звільнення ОСОБА_1 не виплачено їй належні при звільненні суми.

Отже, з урахуванням того, що повного розрахунку з позивачкою в день звільнення проведено не було; доказів відсутності вини у цьому підприємства - немає; розмір заборгованості по заробітній платі не оспорюється відповідачем (відсутній спір про розмір належних звільненому працівникові сум), - тому в силу наведених вище норм ст.ст.116, 117 КЗпП України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.08.2018 року по 25.10.2018року та підставно був стягнутим судом першої інстанції. При цьому судом правильно здійснено розрахунок вказаних сум, з врахуванням періоду невиплати 53 робочі дні з 14.08.2018 року по 25.10.2018 року; середньоденний заробіток позивачки з врахуванням заробітної плати за останні два повні місяці роботи та робочі дні у вказані місяці.

Крім цього, судом правильно відхилено заперечення відповідача в частині відсутності права позивача застосувати положення ст.117 КЗпП України, оскільки невиконання роботодавцем вимог ст. 116 КЗпП України є триваючим правопорушенням і законодавство України не позбавляє такого права у разі ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати чи звернення такого до виконання в примусовому порядку.

Суд першої інстанції також правильно послався на правові позиції Верховного Суду України у справах з аналогічними правовідносинами констатуючи, що відсутність фінансово-господарської діяльності, фінансування, в тому числі блокування рахунків підприємства, тощо не свідчить про відсутність вини відповідача у не виплаті коштів позивачці при звільненні.

За таких обставин, колегія дійшла висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують , а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» - залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17 грудня 2018 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 06 червня 2019 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра