Головуючий в 1 інстанції Пантелєєв Д.Г.
Доповідач Принцевська В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого суді Принцевської В.П.

суддів Баркова В.М., Биліни Т.І.

секретар Єфремова О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 серпня 2019 року у цивільній справі № 266/3497/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування частини житлового будинку та частини земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності, третя особа - Друга Маріупольська державна нотаріальна контора Приморського району,

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2017 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із даним позовом до відповідача ОСОБА_2 Позов обґрунтовує тим, що на підставі договору дарування вона є власником 33/50 часток домоволодіння АДРЕСА_1 і земельної ділянки за вказаною адресою. Так як після смерті доньки вона залишилась мешкати в будинку сама та враховуючи свій похилий вік, а також стан здоров`я, вона погодилась на пропозицію свого онука ОСОБА_2 , який запропонував свою допомогу по забезпеченню її доглядом, харчуванням та утриманням будинку та земельної ділянки в належному стані. Замість цього онук запропонував підписати відповідний договір у нотаріальній конторі, куди відвіз позивачку у хворобливому стані на початку липня 2015 р. Після підписання договору ОСОБА_2 забрав документи та відвіз її додому. На її прохання надати копію логовору, аби вона мала можливість з ним ознайомитись, він відмовив, пославшись на свою зайнятість. Протягом кількох місяців він відвідував її, допомагав, та згодом припинив, пояснивши, що вона йому подарувала своє майно і він не зобов`язаний їй допомагати, та він має намір її виселити. Про існування договору дарування вона не знала, та, насправді, вона хотіла або скласти заповіт, або укласти договір довічнго утримання. Але відповідач, скориставшись її похилим віком та станом здоров`я, увів позивачку в оману, не повідомивши про природу укладеного договору, текст якого вона не читала, та не розуміла, який документ вона підписала. Тому просила визнати недійсними договори дарування частини житлового будинку та частини земельної ділянки, а також скасувати державну реєстрацію права власності за вказними договорами.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 серпня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

З даним рішенням не погодилася позивачка і оскаржила його в апеляційному порядку. Вона посилалася на те, що суд не повно з`ясував обставини справи і ухвалив рішення з порушенням вимог процесуального і матеріального Закону. Просила скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_3 повністю підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити.

Позивач до суду не з`явилася, повідомлена про час і місце судового засідання судовою повісткою, звернулася до апеляційного суду з заявою про розгляд справи без її присутності і з обов`язковою участю її представника ОСОБА_3

Відповідач до суду не з`явився, повідомлений про час і місце судового засідання судовою повісткою і телефонограмою від 7 жовтня 2019 року, яка зареєстрована в журналі телефонограм за № 698.

З матеріалів справи вбачається, що в розгляді цієї справи Приморським районним судом міста Маріуполя також приймав участь в якості представника відповідача адвокат Довженко В.І., але в матеріалах справи відсутні документи, що підтверджують повноваження Довженка В.І. , як представника відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає необхідним задовольнити апеляційну скаргу з наступних підстав.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

У частині третій статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Судом правильно встановлено, що позивачці ОСОБА_1 на праві приватної власності належали 33/50 часток житлового будинку та земельної ділянка площею 0,0606 га., кадастровий номер :02:001:0029, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Мати відповідача, ОСОБА_5 , вона ж донька ОСОБА_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з договорами дарування від 08.07.2015 року ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 33/50 часток житлового будинку та земельну ділянку площею 0,0606 га., кадастровий номер :02:001:0029 по АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано за ОСОБА_2 .

Згідно довідки відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 02.02.2017 року в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані та мешкають ОСОБА_1 та ОСОБА_6

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила суду, що знайома з ОСОБА_1 тривалий час, оскільки разом працювали у вагонному депо м. Маріуполь. З родини позивача знає сина та онука, відповідача по справі, який часто відвідував ОСОБА_1 , однак не спілкувалась з ним жодного разу. Про обставини укладення договору знає зі слів ОСОБА_1 , що онук приїхав до неї намашині, забрав її та відвіз до нотаріуса. Підписала договір, не знгаючи, що підписує, оскільки їй не було надано документів.

Також судом правильно встановлено, що ОСОБА_1 проходила стаціонарне лікування в КУ «Маріупольська міська лікарня №11» в період з 12.05.2015 року по 22.05.2015 року.

Апеляційним судом встановлено, що 13 листопада 2017 року Приморським районним судом м. Маріуполя ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено.

28 березня 2018 року до Приморського районного суду м. Маріуполя звернувся адвокат Довженко В.І. з заявою про перегляд заочного рішення. При цьому адвокат не надав документи, що підтверджують його повноваження, як представника відповідача, а також документи, що підтверджують право адвоката Довженко В.І. підписувати заяви від імені відповідача.

Приморським районним судом м. Маріуполя було переглянуто заочне рішення від 13 листопада 2017 року і 20 серпня 2019 року ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову.

В статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги та дійшов висновку, що вони є обґрунтованими.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 61-13652св18, від 03 травня 2018 року у справах № 61-745св17 та № 61-4417цс18.

Суд дійшов помилкового висновку, що позивачем не доведено, що на момент укладання угод 08.07.2015 р. вона знаходилася у хворобливому стані.

Також суд помилково вважав, що довідками про розміри отриманих позивачкою ОСОБА_1 пенсії та інших соціальних виплат спростовуються доводи позивачки про те, що вона потребувала допомогу.

Суд не звернув увагу на те, що на час укладення договору дарування позивачці виповнилось 79 роки, тобто позивачка є особою похилого віку. У зв`язку із похилим віком ОСОБА_1 мала потребу у догляді і сторонній допомозі. Також ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи і страждає деформуючим остеоартрозом крупних суглобів, хронічним обструктивним захворюванням легенів ІІ ст.

На теперішній час позивачці виповнилося 83 роки і вона вже два роки з моменту звернення до суду з позовом відстоює своє порушене право.

Також суд не звернув увагу на те, що спірний будинок є єдиним житлом позивачки, іншого житла остання не має. З моменту укладення оспорюваного правочину позивачка продовжувала проживати та проживає на даний час у будинку, на який претендує відповідач, фактична передача будинку відповідачу так і не відбулася, отже, дане майно не вибуло із фактичного володіння та користування позивачки.

Враховуючи вказані обставини, що мають значення для справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що під час укладення оспорюваних договорів волевиявлення позивачки не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування. Позивачка діяла під впливом помилки, так як вважала, що укладає договір, за умовами якого відповідач буде здійснювати догляд за нею, тобто вона помилялася щодо правової природи правочину.

В позові ОСОБА_1 просить також скасувати державну реєстрацію права власності відповідача на спірне нерухоме майно, при цьому в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують, що відповідач після укладення спірних договорів зареєстрував право власності на вказане спірне майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає необхідним частково задовольнити апеляційну скаргу позивачки, рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 серпня 2019 року скасувати, позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково, визнати недійсними договір дарування № 2-571 від 08.07.2015 року 33/50 частки житлового будинку АДРЕСА_2 , який посвідчено нотаріусом Царьовою І.В. та який підписано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також визнати недійсним договір дарування № 2-572 від 08.07.2015 року 33/50 частки земельної ділянки по АДРЕСА_1 , який посвідчено нотаріусом Царьовою І.В. та який підписано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 8 липня 2015 року. В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Керуючись ст. 376, ст. 381, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 серпня 2019 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсними договір дарування № 2-571 від 08.07.2015 року 33/50 частки житлового будинку АДРЕСА_2 , який посвідчено нотаріусом Царьовою І.В. та який підписано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати недійсними договір дарування № 2-572 від 08.07.2015 року 33/50 частки земельної ділянки по АДРЕСА_1 , який посвідчено нотаріусом Царьовою І.В. та який підписано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 8 липня 2015 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді

Повний текст постанови виготовлено 21 жовтня 2019 року.

Суддя