Номер провадження: 22-ц/813/1230/19
Номер справи місцевого суду: 522/7146/18
Головуючий у першій інстанції Кочко В.К.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.

за участю секретаря судового засідання: Віцько А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк „ПРИВАТБАНК" - Литвиненко Олени Леонідівни на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 листопада 2018 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованності за договором,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року представник Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПРИВАТБАНК" звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованності за договором у розмірі 73 953,49 грн.

В обґрунтування вимог позивач зазначає, що згідно укладеного договору № б/н від 07.09.2011 року позивач надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 1800,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківськомому сайті, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві.

Станом на 31.03.2018 року відповідач має заборгованість 73 953,49 грн., яка складається з наступного:

-1 743,35 грн. заборгованості за кредитом;

-63 777,44 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом;

-4 434,91 грн. - заборгованість за пенею та комісією

-а також штрафи: 500 грн фіксована частина та 3497, 78 грн процентна складова.

У зв`язку з тим, що відповідач добровільно заборгованість не сплачує, позивач звернувся з позовом до суду.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 листопада 2018 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник Акціонерного товариства Комерційний банк „ПРИВАТБАНК" - Литвиненко Олена Леонідівна подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 листопада 2018 року та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. З цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства црава, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення заборгованості у загальному розмірі 73 953,49 грн., суд першої інстанції виходив з пропуску позивачем строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем.

Проте погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.

Судом встановлено, що:

07.09.2011 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н шляхом підписання заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг відповідно до умов якого на ім`я відповідачки було відкрито кредитний картковий рахунок про надання кредитного ліміту у розмірі 1 800 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 30,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти.

Як вбачається з заяви підписаної відповідачем, остання підтвердила свою згоду, що дана заява разом з пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг і тарифів, складають договір про надання банківських послуг і що вона ознайомилась та згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг та з Тарифами Банка , які були надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді . Умови та Правила розміщені на офіційному сайті Приват Банка vvww.privatbank.ua. ОСОБА_1 надала згоду виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг.

Відповідно до представленої ПАТ КБ «Приватбанк» довідки вбачається, що строк дії карти № НОМЕР_1 , яка видана ОСОБА_1 з урахуванням перевипуску має строк дії до останнього дня вересня 2016 року.

Відповідно до представленого ПАТ «Приватбанк» розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачем до закінчення строку дії карти на погашення кредиту та сплату відсотків були виконані платежі: 25.05.2013 - 860 грн.; 24.09.2013 року - 297 грн.11 коп.; 25.09.2013 року - 100 грн., 26.09.2013 року - 104,87 грн.; 19.02.2014 року - 116,40 грн.; 27.02.2014 року - 250 грн.; 17.03.2014 року - 100 грн.; 11.07.2014 року - 300 грн., що можливо лише за наявності невичерпаного строку дії карти № НОМЕР_2 за допомогою якої здійснено поповнення карткового рахунку.

Відповідач у поданих до районного суду запереченнях на позовну заяву заявила про застосування позовної давності, а також вказала, що будь-яких кредитів в ПАТ КБ «ПриватБанк» не отримувала. Крім того звернула увагу, що заява, яка міститься у матеріалах справи (а. с. 7) дійсно підписана нею, але ця заява стосується отримання нею дебетової, а не кредитної карти. При цьому відповідач зазначила, що на інтернет-сайті ПАТ КБ «Приватбанк» міститься інформація щодо правил розпорядження дебетовою картою і відмінність її від кредитної карти. Також відповідач вказала на підвищення банком процентної ставки в односторонньому порядку і зазначила, що про це Банк її не повідомляв.

В засіданні судової колегії Свістунова Г.В. пояснила, що її фотокартка, додана ПАТ «КБ «Приватбанк» до справи підтверджує лише, що у неї свого часу були відносини з Банком, але кредит вона не брала і підписана нею анкета-заява від 07.09.2011 року стосується отримання дебетової карти, а не кредиту.

Відповідно до п. 2.1.1.2.1 Умов та Правил для надання послуг Банк видає Клієнту Карту, вигляд якої визначений у Пам`ятці клієнта/Довідка про умови кредитування і Заяві, підписанням якого клієнт і Банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладення Договору є дата отримання карти, зазначеної у заяві. Строк дії карти сплив ще у травні 2013 року і тому суд вірно застосував позовну давність.

Судова колегія зазначає таке.

Згідно з п. 2.1.1.2.9 Клієнт може отримати додаткову карту на своє ім`я, а також представити доступ до картрахунку Довіреним особам.

Згідно з п. 2.1.1.2.12 по закінченню строку дії відповідна карта подовжується Банком на новий строк (шляхом надання Клієнту Карти з новим строком дії) за зверненням Клієнта до Банку, згідно діючим тарифам. Перевипуск карти на новий строк здійснюється при дотриманні Клієнтом умов обслуговування Карти, передбачених Договором.

Відповідно до п. 2.1.12.14 замовлені клієнтом Карти, в тому числі продовжені на новий строк дії, але не отримані, зберігаються у Банку не більше 6-ти місяців, після чого можуть бути знищені у встановленому Міжнародними платіжними системами порядку.

Згідно з довідкою ПАТ КБ «Приватбанк» (а. с. 125) в межах підписаного кредитного договору для ОСОБА_1 надано кредитну карту № НОМЕР_1 з датою відкриття 13.08.2012 року терміном дії по вересень 2016 року;

За умовами та Правилами строк дії карти обмежується останнім календарним днем місяця до якого діє карта.

Відомості про інші карти або про продовження виданих клієнту карт на новий строк дії в матеріалах справи відсутні.

В матеріалах справи також відсутні відомості про те, що Банк скористався правом на дострокове повернення кредиту та сплати процентів та інших передбачених кредитним договором платежів, передбаченим 2.1.1.4.6 Умов та Правил або скористався своїм правом на одностороннє припинення договору у відповідності до п. 2.1.1. 4. 7 Умов та Правил.

При таких обставинах останнім днем повернення кредиту за кредитним договором б/н від 07.09.2011 року є останній день строку дії карти НОМЕР_1 , тобто 30.09.2016 року.

При таких обставинах висновок районного суду про сплив позовної давності щодо тіла кредиту є помилковим.

Враховуючи наведене рішення суду про відмову у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за кредитом з посиланням на сплив позовної давності не може залишатися і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Ухвалюючи нове судове рішення судова колегія звертає увагу на наступне.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 07 вересня 2011 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємні частини спірного договору.

Проте не визнаючи заявлені вимоги, відповідач зазначила, що дійсно підписувала заяву від 07.09.2011 року і не заперечувала щодо своєї обізнаності з Умовами, Правилами та тарифами ПАТ КБ «Приватбанк» та посилалася на поняття і визначення видів банківських карток та їх відмінність одна від одної, вказуючи при цьому в якості джерела відповідний розділ сайту ПАТ «КБ «Приватбанк», що збігається з визначеннями, які викладені в Умовах і Правилах надання банківських послуг в ПриватБанку.

Враховуючи наведене у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для застосування в силу ч.2 ст. 416 ЦПК України правових висновків, які набула Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17, як обов`язкових для застосування судами в аналогічних правовідносинах.

Згідно з випискою по картрахунку 29.05.2013 року клієнтом отримані перші 800 грн. кредиту і в подальшому клієнт неодноразово користувалася картою здійснюючи зокрема зняття готівкових коштів через термінали самообслуговування. При цьому клієнт здійснювала не лише користування кредитними коштами, але й поповнювала картковий рахунок внесенням грошових коштів.

Оскільки строк повернення тіла кредиту, тобто останній день строку дії карти НОМЕР_1 , сплив 30.09.2016 року, а банк звернувся до суду з позовом у квітні 2018 року немає підстав для висновку про сплив позовної давності щодо заборгованості за тілом кредиту і за відсотками в межах останніх 3-х років, що передували зверненню до суду і до закінчення строку дії договору.

Що стосується процентів за користування кредитом, то за умовами кредитного договору передбачено, що сплата процентів здійснюється щомісячними платежами.

Востаннє поповнення карткового рахунку відповідачем відбулося 11.07.2014 року в сумі 300 грн., спрямованих за умовами договору на погашення заборгованості за процентами.

Тому строк позовної давності щодо заборгованості за процентами почав перебіг заново з 12.07.2014 року.

Судова колегія звертає увагу, що самостійне списання Банком на погашення заборгованості клієнта 65 грн. 09 коп. 08.09.2015 року з бонусного рахунку, куди вказані кошти були нараховані Банком за операціями клієнта, не надає підстави для висновку про переривання строку позовної давності.

З позовом до суду банк звернувся 23.04.2018 року (відповідно до матеріалів справи).

Заява про застосування позовної давності подана до суду відповідачем до ухвалення судового рішення.

При таких обставинах судовому захисту підлягає заборгованість за процентами за останні три роки, що передували зверненню до суду з позовом - тобто до 01.04.2015 року.

Отже, до заборгованості за процентами в сумі 2 250,46 грн. станом на 01.04.2015 року підлягає застосуванню позовна давність відповідно до поданої відповідачем заяви.

Крім того, оскільки останній день повернення кредиту дорівнює строку дії карти - 30.09.2016 року проценти за користування кредитом, які передбачені кредитним договором нараховуються не пізніше 30.09.2016 року, оскільки умовами кредитного договору не передбачено нарахування процентів після настання строку повернення кредиту.

За відсутності таких умов і наявності невиконаних зобов`язань, права кредитора захищаються у відповідності до ст. 625 ЦК України. Проте з такими вимогами позивач до суду не звертався.

Тому вимоги про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, нараховані після 30.09.2016 року і до 31.03.2018 року в сумі 47 523 грн. 77 коп. (63 777,44 - 16 253,67) не можуть бути задоволені.

Тому судовому захисту підлягають вимоги про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом за період з 01.04.2015 року по 30.09.2016 року в сумі 13 476 грн. 56 коп. (16 253,67- 2 520,46). В іншій частині вимоги про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом задоволенню не підлягають з підстав викладених у цій постанові.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення 4 434 грн. 91 коп. які позивачем у розрахунку заборгованості названі комісією.

Між тим, як вбачається з представленої позивачем виписки по картрахунку і додатковим рахункам, відкритим на ім`я ОСОБА_1 нарахування у розмірі 100 грн. щомісячно, які за датами відповідають сумам наведених у розрахунку заборгованості, у призначеннях платежів по картковому рахунку іменуються пенею або штрафом.

Відповідно до 2.1.1.12.6.1 Умов та Правил у разі виникнення прострочених зобов`язань на суму від 100 грн. включаючи прострочені зобов`язання передбачені п. п. 2.1.1.12.6.2, 2.1.1.12.8.1 Умов та Правил Клієнт сплачує Банку пеню, яка нараховується в день оплати процентів за кредитом.

Враховуючи вказані умови договору і наявність прострочених зобов`язань за тілом кредиту та за процентами за користування кредитом, нарахування Банком неустойки (пені) є обґрунтованим.

Разом з тим, подання заяви відповідачем заяви про застосування позовної давності поширюється і на заборгованість за пенею і обмежується останніми 12 місяцями, що передували зверненню до суду з позовом, тобто з 01.04.2017 року до 01.04.2018 року.

При цьому нарахування пені після закінчення строку дії кредитного договору - 30.09.2016 року умовами кредитного договору не передбачено, і тому за відсутності таких умов в кредитному договорі, права кредитора захищаються у відповідності до ст. 625 ЦК України.

Тобто відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання визначена законодавством.

У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17, від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12).

Отже, зміст правової позиції Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України у кредитному договорі може бути передбачено сплату процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Такі проценти може бути стягнуто кредитодавцем і після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України (ухвала Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 5017/1987/2012.

Проте з такими вимогами позивач до суду не звертався.

До висновків про нарахування процентів за кредитом та пені протягом строку кредитування дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, що у відповідності до ч. 2 ст. 416 ЦПК України є підставою для їх застосування апеляційним судом в аналогічних правовідносинах.

Крім того, банком заявлені вимоги зі сплати штрафу, який розрахований у розмірі 5% від суми заборгованості, до якої зокрема включена і пеня. Між тим штраф будучи за своєю правовою природою неустойкою, не може нараховуватися з заборгованості, до якої включена і пеня, тобто неустойка нарахована в тому числі з неустойки.

Тому в частині штрафу вимоги також задоволенню не підлягають.

Судова колегія надає правову оцінку поясненням ОСОБА_1 щодо отримання нею дебетової карти за заявою від 07.09.2011 року і звертає увагу, що в даному випадку йдеться про дебетову карту з встановленим овердрафтом. Тобто в загальному сенсі мається на увазі кредитування Банком розрахункового рахунку клієнта для оплати ним розрахункових документів за недостатністю або відсутності коштів на рахунковому рахунку клієнта-позичальника грошових коштів. У відношенні фізичних осіб, овердрафт - це кредит, яким може скористатися позичальник, в якого з`являється тимчасова потреба у грошових коштах. В банківський практиці допускається перевищення ліміту коштів, які кредитуються. Користування кредитними ресурсами здійснюється під проценти.

Тому сам по собі факт, що отримана відповідачем карта є дебетовою (зі встановленим банком овердрафтом у відповідності до правил користування банківськими картами) не виключає можливість користування кредитними коштами у відповідності зі встановленим лімітом під проценти.

Судова колегія звертає увагу, що востаннє поповнення карти здійснено її володільцем ОСОБА_1 11.07.2014 року, що можливо виключно по картці у межах строку її дії, який відповідає строку дії договору.

Також судова колегія звертає увагу на заперечення наведені відповідачем, які вказують на її обізнаність з Умовами, правилами та тарифами Банку щодо користування банківськими картами.

Таким чином, судова колегія вважає доведеним факт підписання відповідачем заяви про видачу дебетової карти і користування кредитними коштами по відкритому банком картковому рахунку.

З урахуванням наведених у цій постанові обґрунтувань з відповідача на користь позивача підлягає стягненню тіло кредиту 1 743 гривні 35 копійок та заборгованість по процентам за користування кредитними коштами у період з квітня 2015 року до вересня 2016 року включно у розмірі 13 733 гривні 21 копійок, а всього 15 476 грн. 56 коп. В решті заявлених вимог слід відмовити.

У відповідності до ст. 141 ч. 13 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При поданні позову до суду банком сплачено 1762 грн., за подання апеляційної скарги 2643 грн., а всього 4 405 грн.

Позовні вимоги заявлені на загальну суму 73 953 грн. 49 коп., а задоволені вимоги на суму 15 476 грн. 56 коп., що складає 21% від заявлених вимог.

Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 925 грн. 05 коп. (4 405*21%).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк „ПРИВАТБАНК" - Литвиненко Олени Леонідівни - задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 листопада 2018 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПРИВАТБАНК" заборгованість у розмірі 15 476 гривень 56 копійок за кредитним договором № б/н від 07.09.2011 року, яка складається з наступного:

- 1 743 гривні 35 копійок - заборгованість за кредитом;

- 13 733 гривні 21 копійку - заборгованість по процентам за користування кредитом;

В решті вимог - відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги в загальній сумі 925 грн. 05 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 17.10.2019 року

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова