ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

22 березня 2019 року

м. Харків

справа № 643/13860/18

провадження № 22ц/790/1519/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю..,

імена (найменування сторін):

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2018 року в складі судді Ференчук О.В.,

у с т а н о в и в:

В вересні 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») в особі свого представника Чепіга Дмитра Олексійовича звернулося у суд із позовом до - ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування вимог позивач вказав, що 06 червня 2011 року між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 укладено договір № б/н, відповідно до умов якого АТ КБ «ПриватБанк» надало ОСОБА_2 кредит в розмірі 300 грн. 00 коп. у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок зі сплатою 10% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Однак умови кредитного договору виконані не були, у зв'язку з чим станом на 21 червня 2018 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 116 224 грн. 73 коп. (за кредитом - 1 903 грн. 22 коп.; за відсотками за користування кредитом - 114 321 грн. 51 коп.).

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив задовольнити позов, стягнути з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в указаному розмірі та 1 762 грн. 00 коп. судового збору.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2018 року позов задоволено.

З ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 06 червня 2011 року № б/н в загальному розмірі 116 224 грн. 73 коп., а також 1 762 грн. 00 коп. судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що боржник, отримавши від банку кошти у кредит, не виконав належно взяті за договором кредиту зобов'язання, що призвело до утворення заборгованості та, враховуючи те, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, останній має нести цивільно-правову відповідальність.

18 січня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального, процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що повістки направлялися за останньою відомою банку адресою, де він фактично не проживає, отже, розглянувши справу за його відсутності, суд першої інстанції позбавив його права на захист. Крім того, він був позбавлений можливості заявити клопотання про застосування строку позовної давності, з урахуванням того, що позов пред'явлено 27 вересня 2018 року, останнє погашення заборгованості відбулося 09 жовтня 2015 року. В розрахунку банку зазначено про те, що останнє погашення заборгованості відбулося 09 жовтня 2015 року, однак за період з 07 листопада 2011 року будь-яке погашення шляхом внесення коштів ним не здійснювалося; не зрозуміло, яким чином та за який період нараховувалися відсотки за користування кредитом. Докази щодо отримання ним кредитних коштів, а також укладення кредитного договору в матеріалах справи відсутні. Судом не враховані правові позиції, що містяться в постановах Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц (провадження № 61-517св18), від 13 червня 2018 року у справі № 226/3556/15-ц (провадження № 61-21373св18).

Позивач рішення суду першої інстанції не оскаржив, правом на відзив на апеляційну скаргу не скористався.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України).

Матеріали справи свідчать, що 06 червня 2011 року між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 укладено договір № б/н, відповідно до умов якого АТ КБ «ПриватБанк» надало ОСОБА_2 кредит в розмірі 300 грн. 00 коп. у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок зі сплатою 10% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Однак умови кредитного договору виконані не були, у зв'язку з чим станом на 21 червня 2018 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 116 224 грн. 73 коп.

Сума заборгованості складається з наступного: заборгованість за кредитом - 1 903 грн. 22 коп.; заборгованість за відсотками за користування кредитом - 114 321 грн. 51 коп.

Заява особисто підписана ОСОБА_2, що не заперечував відповідач в апеляційній скарзі.

При цьому в Заяві ОСОБА_2 надав згоду на приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також тарифами АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Згідно з пунктом 3.1. Умов і правил надання банківських послуг для надання послуг банк відкриває клієнту карткові рахунки, видає клієнту картки, їх вид і строк дії визначено в Заяві та в Пам'ятці клієнта, підписанням якого клієнт і банк укладають Договір про надання банківських послуг. Датою укладання Договору є дата відкриття рахунку, зазначена в розділі «Відмітки Банку» заяви.

06 червня 2011 року відповідачу було встановлено кредитний ліміт на картковий рахунок в розмірі 300 грн. 00 коп. та видана кредитна картка № НОМЕР_1.

Останній платіж за кредитом було здійснено 09 жовтня 2015 року в розмірі 198 грн. 75 коп., що підтверджується розрахунком заборгованості станом на 21 червня 2018 року на а. с. 5-8.

Позов пред'явлено 27 вересня 2018 року, тобто в межах строку позовної давності.

З огляду на це, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення боргу в загальному розмірі 116 224 грн. 73 коп.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріально і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги про неврахування правових позицій, що містяться в постановах Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц (провадження № 61-517св18), від 13 червня 2018 року у справі № 226/3556/15-ц (провадження № 61-21373св18), є помилковими.

Так, в постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 226/3556/15-ц (провадження № 61-21373св18) вказано, що за змістом анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_2, ознайомившись з Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку, повинен виявити бажання оформити на своє ім'я: «платіжна карта кредитка «універсальна»; зарплатний пакет; карта gold; пенсійна карта, ощадкнижка (депозит); дебетова (особиста) карта; ідентифікація за паспортом, проставивши відмітку навпроти відповідного найменування карти. Однак позивач зазначене бажання не виявив, оскільки ніяких відміток навпроти жодної пропозиції не зазначив. Банк також долучив роздруківку з сайту «www.privatbank.ua» щодо тарифів по «ПРЕСТИЖНИМ» карткам Visa від 04 листопада 2011 року. Однак зазначених карт взагалі немає у переліку, який пропонується обрати відповідачу у анкеті-заяві від 25 жовтня 2012 року та зазначена роздруківка ним не підписана.

В матеріалах даної справи містяться довідка про Умови кредитування з використанням кредитки «Універсальная, 30 дней льготого периода» за Договором SAMDN№6682, яку ОСОБА_2 підписав особисто та не заперечував в апеляційній скарзі.

За обставинами іншої справи (правовий висновок, що міститься в постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц (провадження № 61-517св18), судами встановлено, що 09 серпня 2012 року між сторонами укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором № SAMDN5381 від 17 березня 2006 року та № SAMDN№9374 від 16 липня 2009 року, а також приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт. Отже, обставини справи стосуються інших фактичних обставин, які є відмінними від обставин, що є предметом даної справи.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України).

За змістом статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доводи апеляційної скарги про розгляд справи за відсутності відповідача на правильність висновків суду першої інстанції не впливають. До того ж, в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 не надав нових доказів, які б вплинули на висновки суду з урахуванням позиції відповідача.

Посилання на те, що заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами не є належним доказом на підтвердження кредитних відносин між сторонами, оскільки кредитних коштів ОСОБА_2 не отримував, є безпідставними з огляду на те, що Заява особисто підписана відповідачем, який користувався карткою до 09 жовтня 2015 року. Із Розрахунку заборгованості станом на 21 червня 2018 року, наданого банком, вбачається, що ОСОБА_2 частково здійснювалось погашення кредиту. Отже, фактично відповідач підтвердив своїми діями укладення кредитного договору.

Доводи щодо того, яким чином та за який період нараховувалися відсотки за користування кредитом також є безпідставними. Судом встановлено факт отримання кредитних коштів відповідачем, а також правильність розрахунку заборгованості за кредитним договором від 06 червня 2011 року б/н, який підтверджує невиконання ОСОБА_2 взятих на себе зобов'язань перед кредитором. Відповідач протилежного не довів, належних доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості не надав.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 22 березня 2019 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді Р.М.Піддубний

О.Ю.Тичкова