Справа №442/2100/19
Провадження №2/442/842/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2019 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі: головуючого - судді Медведика Л.О.,

з участю секретаря Чолавін Н.П.,

представника позивача ОСОБА_1 .,

представника третьої особи Лесько С . Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дрогобич цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , за участю третьої особи Дрогобицької районної державної адміністрації Львівської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з вищезгаданим позовом, на підтвердження якого посилається на те, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . В даному будинку окрім нього зареєстровані також відповідача по справі, які з 2017 року в ньому не проживають, особистих речей у ньому - не мають. Через їхню реєстрацію він змушений сплачувати комунальні послуги у більшому розмірі та не має можливості вільно розпоряджатися своїм майном. Відтак, змушений звернутися до суду з даним позовом.

Представник позивача ОСОБА_1 підтримав позовну заяву свого довірителя з підстав, викладених у ній. Просив задоволити позов.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомили, заяви про можливість розгляду справи у їхню відсутність не надали. На підставі вище вказаного, суд вважає за доцільне проводити заочний розгляд даної справи.

Представник третьої особи Лесько С.Р . заперечила щодо задоволення позову вказавши, що діти мають проживати там, де зареєстрований один з їхніх батьків.

Небажання відповідачів надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наявними в матеріалах справи.

Заслухавши думку представника позивача, представника третьої особи, дослідивши надані суду докази, оцінивши їх в сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Судом встановлено, що позивачу на підставі договору дарування від 21.08.1992 року посвідченого секретарем виконкому Вороблевицької сільської ради (зареєстрованого в реєстрі за №8) належить житловий будинок АДРЕСА_1 .

З оглянутої будинкової книги вбачається, що в даному будинку крім позивача зареєстровані також відповідачі по справі: ОСОБА_4 - донька позивача, ОСОБА_5 - зять позивача та внуки позивача: ОСОБА_6 та ОСОБА_7

З оглянутих актів від 05.03.2018 року, від 04.04.2018 року, від 22.05.2018 року та від 09.10.2018 року, складених комісією Вороблевицької сільської ради вбачається що відповідачі в будинку позивача зареєстровані, однак не проживають тривалий час та не ведуть спільного господарства з позивачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.405 ч. 2 ЦК України член сім`ї власника втрачає право користування житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, оскільки відповідач відсутній більш тривалий строк без поважних причин, то його слід визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Відповідно до вимог ч.3, ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

В ході розгляду справи встановлено, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з неповнолітніми дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в квартирі належній на праві власності ОСОБА_3 не проживають, а мешкають за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_2 .

Статтею 11 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини - Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Аналіз встановлених судом обставин справи та норм чинного законодавства, дає суду підстави дійти до висновку, що відповідачі та їхні неповнолітні діти не проживають в спірному житлі більше року, місцем проживання неповнолітніх дітей, згідно норм ст. 29 ЦК України, на теперішній час є місце проживання відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а отже наявні підстави , встановлені ч.2 ст. 405 ЦК України для визнання відповідачів такими, що втратили право користування в спірному житлі.

Твердження представника органу опіки та піклування про те, що визнання неповнолітніх такими, що втратили право на користування житлом в будинку буде порушувати права неповнолітніх, судом не береться до уваги, оскільки неповнолітній діти проживають разом з батьком та матір`ю за вищезгаданою адресою, що свідчить про те, що неповнолітні мають житло для проживання.

За таких обставин, суд дійшов до висновку, що єдиним способом захисту права власності позивачів є усунення перешкод у здійсненні права користування шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 102, 113, 43, 81, 264, 265 ЦПК України , суд, -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) задоволити.

Визнати ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , Дрогобицький район, АДРЕСА_1 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , Дрогобицький район, АДРЕСА_1 ), ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_1) такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 768,40 гривень.

Заочне рішення може бути переглянуте судом шляхом подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 24.05.2019 року.

Суддя Медведик Л.О.