Справа № 372/4029/18
Провадження № 2-623/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2019 року м. Обухів

Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Зінченко О.М.,

при секретарі Євдокімова В.С.,

представника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області про визнання права власності на самочинну забудову,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з даною позовною заявою, обґрунтовуючи яку зазначила, що з січня 2005 року по червень 2011 року на земельній ділянці, яка належить її сестрі ОСОБА_3 , відповідача по справі, за її письмової згоди, згідно договору оренди укладеного між сторонами, та за рахунок власних коштів здійснила будівництво житлового будинку з комплексом господарських споруд в АДРЕСА_2 . Дане будівництво здійснювалось згідно Закону України «Про планування та забудову територій», проектної документації виготовленої ТОВ «Архітектурне бюро Стилобат» та при наявності дозвільних документів, а саме: плану забудови садиби, затвердженого начальником відділу містобудування і архітектури; рішення Козинської селищної ради Обухівського району Київської області № 5-19 від 12 грудня 2003 року «Про дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку»; дозволу на виконання будівельних робіт № 179 від 30 грудня 2004 року виданого Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Обухівської районної державної адміністрації. Для забезпечення потреб будівництва та користування будинком позивачем було укладено договори на користування електричною енергією №2408 від 25 грудня 2009 року, споживання газу від 26 вересня 2006 року. У червні 2011 року позивач після закінчення будівництва бажаючи реалізувати своє право власності та отримання свідоцтва на споруджені об`єкти нерухомого майна звернувся до відповідача - виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області , але останній відмовив в задоволенні даної заяви, так як її сестра - ОСОБА_3 вже отримала свідоцтво на дані об`єкти. Не погодившись з цим позивач у березні 2012 року звернулась до Обухівського районного суду з позовом про визнання за нею права власності на індивідуальний житловий триповерховий будинок житловою площею 128,5 кв.м., загальною площею 1101,5 кв.м., з господарськими спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 28 серпня 2013 року позов було задоволено в повному обсязі. Дане рішення суду ухвалою Апеляційного суду Київської області від 21 листопада 2013 року та Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20 лютого 2014 року було залишено без змін. 17 грудня 2012 року постановою Печерського районного суду м. Києва рішення Козинської селищної ради Обухівського району Київської області № 5-19 від 12 грудня 2003 року «Про дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку» було скасовано. На підставі даної постанови відповідач, ОСОБА_3 , подала до суду заяву про перегляд рішення від 28 серпня 2013 року за нововиявленими обставинами. 12 лютого 2018 року Кагарлицьким районним судом Київської області заяву ОСОБА_3 про перегляд справи за нововиявленими обставинами було задоволено, рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 серпня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено, посилаючись на самовільний характер будівництва. Відповідачем будь-які витрати на будівництво будинку не здійснювалося, рішення про видачу їй свідоцтва було прийнято з порушенням законодавства, а тому просить в судовому порядку визнати протиправними рішення відповідача, скасувати свідоцтва та визнати за нею право власності.(а.с.7-16)

28 січня 2019 року ухвалою суду відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання за загальними правилами позовного провадження.

05 червня 2019 року винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

В судове засідання представник позивача не з`явився, але подав письмове клопотання (вхідний №27090/19 від 15 жовтня 2019 року), що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити.

Відповідачі - ОСОБА_3 , виконавчий комітет Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, будучі повідомлені про час, місце розгляду справи, що підтверджується поштовими відправленнями (а.с.191,192,201,207,208,209), оголошенням на офіційному веб-сайті Обухівського районного суду Київської області (а.с.205), а тому суд керуючись статтею 280 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Суд дослідивши та оцінивши письмові докази встановив.

10 квітня 2003 року відповідач, ОСОБА_3 , згідно договору купівлі-продажу придбала земельну ділянку площею 1,2836 га., розташовану на території Козинської селищної ради, смт. Козин, Обухівського району, Київської області з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, ведення особистого селянського господарства, що підтверджується копією договору.(а.с.35)

14 квітня 2003 року відповідач, ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу від 10 квітня 2003 року, отримала державний акт на право приватної власності на землю серії КВ №067122, що підтверджується копією акту.

Рішенням Козинської селищної ради №5-19 від 12 грудня 2003 року ОСОБА_2 , позивачу по справі, було надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку на земельній ділянці, яка належить її сестрі ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 .

На підставі рішення Козинської селищної ради 30 грудня 2004 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Обухівської районної державної адміністрації позивачу 30 грудня 2004 року було надано дозвіл на виконання будівельних робіт №179, що підтверджується копією дозволу (а.с.64)

24 липня 2004 року позивачем, ОСОБА_2 , та КП «Будівельно-монтажне управління-35 було укладено договір на будівництво нежитлового будинку з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору.(а.с.55-58)

19 січня 2005 року між позивачем - ОСОБА_2 та відповідачем - ОСОБА_3 , рідними сестрами, був укладений договір оренди земельної ділянки площею 1,283 га., яка розташована на території Козинської селищної ради, по АДРЕСА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кийовою В.В., зареєстрований в реєстрі за №96. Згідно з п.1.1 даного договору оренди ОСОБА_2 отримала вищезазначену земельну ділянку в строкове платне користування для будівництва, обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства. Відповідно до п. 2.2.1 Договору оренди земельна ділянка була передана ОСОБА_2 в день підписання Договору оренди - 19 січня 2005 року та визначено строк оренди земельної ділянки - 25 років, а саме до 19 січня 2030 року, що підтверджується копією договору (а.с.36)

25 грудня 2009 року між позивачем та ЗАТ «А.Е.С.Київобленерго» було укладено договір №2408 на користування електричною енергією, а саме житлового будинку з допоміжними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору та додатків до нього (а.с.67-81)

14 вересня 2010 року рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області №11/10 було вирішено оформити відповідачу, ОСОБА_3 , право власності на житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією рішення (а.с.82)

21 вересня 2010 року відповідач, ОСОБА_3 , на підставі рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджується копією свідоцтва серії НОМЕР_1 (а.с.73)

22 травня 2013 року постановою окружного адміністративного суду м. Києва в задоволенні позову відповідача, ОСОБА_3 , до інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області про визнання недійсним та скасування дозволу на виконання ОСОБА_2 , позивачем по справі будівельних робіт №179 від 30 грудня 2004 року було відмовлено, так як відповідач не довила порушення її прав позивачем, що підтверджується копією постанови (а.с.29-31)

28 серпня 2013 року рішенням Обухівського районного суду Київської області позов позивача, ОСОБА_2 , був задоволений - визнано за нею право власності на індивідуальний житловий триповерховий будинок, житловою площею 128,5 кв.м., загальною площею 1101,5 кв.м., з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_2 ; визнано незаконним рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради «Про оформлення свідоцтва про право власності» від 14 вересня 2010 року №11/10, що підтверджується копією постанови Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року (а.с.25-28)

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 21 листопада 2013 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 серпня 2013 року залишено без змін, що підтверджується копією постанови Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року (а.с.25-28).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 лютого 2014 року касаційна скарга відповідача, ОСОБА_3 , відхилена, а рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 серпня 2013 року та ухвала Апеляційного суду Київської області від 21 листопада 2013 року залишена без змін, що підтверджується що підтверджується копією постанови Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року (а.с.25-28)

29 липня 2014 року ухвалою Вищого адміністративного суду України касаційна скарга відповідача, ОСОБА_3 , на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 травня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2014 року була залишена без задоволення, а рішення судів без змін, що підтверджується копією ухвали.(а.с.29-33)

12 лютого 2018 року рішенням Кагарлицького районного суду Київської області заяву відповідача, ОСОБА_3 , була задоволена - рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 серпня 2013 року було скасовано та прийнято нове рішення про відмову в позові, що підтверджується копією рішення суду (а.с.17-24)

Встановивши обставини справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, яка може вимагати виконання такого обов`язку від інших осіб.

Отже, лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність, чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права, або відмовляє позивачу у захисті встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Відповідно до ст.15 ч.1 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; ч.2 - кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.2 ст.41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Кагарлицький районний суд переглядаючи рішення дійшов висновку, що з урахуванням рішення Печерського районного суду м. Києва, яким скасовано рішення про дозвіл на будівництво спірного будинку, забудова земельної ділянки за АДРЕСА_2 носить самочинний характер, а спірні правовідносини мають бути врегульовані не в спосіб, обраний Позивачем в первинному позові - тобто відповідно до положень ст.29 ч.9 ЗУ «Про планування і забудову територій» - а з урахуванням правових наслідків, встановлених ст. 376 ЦК України.

До такого ж висновку дійшов Верховний суд ухвалюючи постанову від 24 жовтня 2018 року, якою залишено в силі Рішення Кагарлицького районного суду Київської області. Судом не ставиться під сумнів той факт, що саме ОСОБА_2 здійснила самочинну забудову, але визнано, що визнання права власності на самобудову потребує інших правових підстав, а не тих, які наведені в позові.

Згідно положень ст.ст.316,321 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Факт побудови об`єкта нерухомого майна, яке є предметом спору, саме позивачем - ОСОБА_2 , та за її рахунок не ставиться під сумнів відповідачем визнано судами всіх інстанцій при розгляді попереднього позову та додатковому доказуванню не підлягає.

Згідно зі ст.376 ЦК України, яка регулює правові відносини в сфері самочинного будівництва та права власності на самочинно збудований об`єкт, власник і користувач мають рівнозначні права для реалізації права власності на збудоване майно. Це право також надано користувачу відповідно Розділу 1 Закону України «Про оренду землі» та ст. 93,94 Земельного кодексу України.

У позивача не виникає права власності на спірний об`єкт нерухомості, однак здійснивши самочинну забудову на орендованій земельній ділянці, вона має право звернення до суду з підстав зазначених в ст.376 ЦК України. Іншого порядку для захисту своїх прав та визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва законом не передбачено.

В даному випадку єдиною ознакою самочинного характеру будівництва є відсутність згоди власника (користувача ) земельної ділянки, що передбачено ч. 4 ст.376 ЦК України.

При цьому слід врахувати неспростовані доводи про відсутність інших ознак, які визначають самочинним характер будівництва, та які зазначені в частині першій ст.376 Цивільного кодексу України.

Відповідно до положень ст.376 ч.2 ЦПК України позивач як особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

Вказана правова позиція викладена Верховним Судом України у від 18 лютого 2015 року у справі № 6-1328цс від 02 грудня 2015 року.

Суд може визнати право власності на самочинне будівництво тільки за умови надання земельної ділянки особі, що здійснила самочинне будівництво, у встановленому порядку, зокрема, у випадках: безоплатної передачі земельної ділянки громадянину із земель державної або комунальної власності (стаття 121 Земельного кодексу України); набуття особою, що здійснила самочинне будівництво, земельної ділянки, що надана для даної цілі іншій особі, у власність; укладення договору оренди, іншого цивільно-правового договору, що дає право забудови земельної ділянки; прийняття відповідним органом виконавчої влади чи місцевого самоврядування рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки тощо.»

Крім цього, Верховний Суд зробив аналогічний висновок щодо самочинного будівництва з цих же підстав, підтвердивши ряд висновків Верховного Суду України в вищезазначених справах (ВС/КЦС від 10 жовтня 2018 року № 520/17520/14-ц).

Надання земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно чи укладення договору може відбутися як до пред`явлення позову до суду, так і після цього, і такі дії свідчать про визнання за позивачем права на забудову з боку власника (користувача) земельної ділянки. (п 15. Постанови Пленуму ВСС України № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)».

Укладення договору оренди земельної ділянки площею 1,283 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та ведення підсобного господарства», який укладений 19 січня 2005 року між сторонами і є юридично значимою дією яка надає право позивачу для визнання права власності на об`єкт нерухомості за забудовником за загальним правилом ч. 3 ст. 376 ЦК України.

Право власності на об`єкт самочинного будівництва не виникає як у особи, яка його здійснила, так і у власника земельної ділянки, на якій воно збудоване.

За загальним правилом, закріпленим в ч.2, ч.5 ст.376 ЦК України, таке право може бути набутим виключно в судовому порядку.

Відповідач, ОСОБА_3 не являється забудовником на належній їй земельній ділянці, так як будинок споруджувала її сестра ОСОБА_2 , позивач по справі, тим самим відповідач не мав права позасудовим шляхом визнавати право власності на самочинно збудований будинок на належній їй земельній ділянці, а виключно в порядку, передбаченому ч.4 та ч.5 ст.376 Цивільного Кодексу України.

За цих обставин і рішення виконавчий комітет Козинської селищної ради №11/10 від 14 вересня 2010 року «Про оформлення свідоцтва про право на власність» не відповідає вимогам закону та підлягає скасуванню.

Відповідно ч.1 ст.21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Із контексту норм частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норми частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки такій особі власником та користувачем, якщо такий є і не являється забудовником. Це єдина умова для визнання права власності на об`єкт нерухомості за такою особою.

Частина третя статті 376 ЦК України, на відміну від частини сьомої цієї статті, набуття права власності особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не ставить у залежність від того, чи відповідають виконані роботи державним будівельним нормам і правилам і чи не порушують права третіх осіб та не суперечать суспільним інтересам.

Способом захисту майнового права визнаного за ОСОБА_2 на даний час обрано скасування неправомірних рішень органу місцевого самоврядування про оформлення права власності за ОСОБА_3 та визнання права власності на спірний об`єкт нерухомості за позивачем, на підставі ст.376 ЦК України.

На даний час залишаються чинними та підлягають скасуванню Рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради №11/10 від 14 вересня 2010 року «Про оформлення свідоцтва про право на власність» та «Свідоцтво про право власності на нерухоме майно» серії НОМЕР_1 від 21 вересня 2010 року, а саме індивідуальний житловий будинок загальною площею 1101,5 кв.м., житловою площею 128,5 кв.м. з господарськими спорудами в АДРЕСА_4 .

Рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради №11/10 від 14 вересня 2010 року «Про оформлення свідоцтва про право на власність» прийнято в порушення закону, так як ОСОБА_3 з метою оформлення за собою права власності, протиправно скористалась приписами Кабінету Міністрів України КМУ №1035 від 09.09.2009 року «Про затвердження тимчасового порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків, будинків садибного типу, дачних та садових будинків з господарськими спорудами, споруджених без дозволу на виконання будівельних робіт».

Відповідно до п.1 Постанови КМУ № 1035 яка діяла на час оформлення, порядок застосовується за умови «прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків з господарськими спорудами і будівлями, споруджених забудовниками - фізичними особами (далі - забудовник) у період з 5 серпня 1992 р. до 1 січня 2008 р. без дозволу на виконання будівельних робіт.

Оскільки на даний час той факт, що ОСОБА_3 не являється забудовником земельної ділянки, яка розташована в АДРЕСА_4 , тобто не будувала спірного жилового будинку, не приймала участі в розробці дозвільної документації і не вкладала власні кошти, встановлено судами він не підлягає додатковому доказуванню.

Крім цього, наявність договору оренди землі від 19 січня 2005 року, який є чинним, як станом на 2010 рік так і на теперішній час, унеможливлювало використання порядку передбаченого п.1 Постанови КМУ №1035 з метою реєстрації за собою права власності на спірний будинок.

Тобто, не являючись фактичним забудовником ділянки, ОСОБА_3 протиправно скористалась приписами п.1 Постанови КМУ № 1035 і зареєструвала за собою право власності на підставі «Свідоцтва про право на власність» серії НОМЕР_1 від 21 вересня 2010 року, виданого незаконно і яке підлягає скасуванню .

У відповідності до ст.19 Конституції України та ч.3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права та інтереси.

Крім того, в ч.2 ст. 77 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що спори про поновлення порушених прав юридичних та фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування вирішуються в судовому порядку.

В правових висновках, викладених у постановах Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14 та 6-225цс14 від 28 січня 2015 року, зазначено наступне: «Так, згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

З контексту частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

Суд може визнати право власності на самочинне будівництво тільки за умови надання земельної ділянки особі, що здійснила самочинне будівництво, у встановленому порядку, зокрема, у випадках: безоплатної передачі земельної ділянки громадянину із земель державної або комунальної власності (стаття 121 Земельного кодексу України); набуття особою, що здійснила самочинне будівництво, земельної ділянки, що надана для даної цілі іншій особі, у власність; укладення договору оренди, іншого цивільно-правового договору, що дає право забудови земельної ділянки; прийняття відповідним органом виконавчої влади чи місцевого самоврядування рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки тощо.»

Крім цього, Верховний Суд зробив аналогічний висновок щодо самочинного будівництва з цих же підстав підтвердивши ряд висновки Верховного Суду України в вищезазначених справах (ВС/КЦС від 10 жовтня 2018 року № 520/17520/14-ц).

Відповідно до ч 2. ст..376 ЦК України, «особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього»

Надання земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно чи укладення договору може відбутися, як до пред`явлення позову до суду, так і після цього і такі дії свідчать про визнання за позивачем права на забудову з боку власника (користувача) земельної ділянки. (п.15 Постанови Пленуму ВСС України №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) .

Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України № 3038-VI дозвільний документ (статті 35 - 37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об`єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі. (ч.7 п.4 Постанови Пленуму ВСС України №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)».

Так, «Дозвіл на виконання будівельних робіт» №179 від 30.12.2004 виданий Інспекцією державного архітектурно - будівельного контролю відповідно вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» діяв до закінчення будівництва та його правочинність підтверджено постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 травня 2013 року, ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2014 р. та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29 липня 2014 року.

Відповідно вимог ст. 7 Закону України «Про архітектурну діяльність», будівництво будинку здійснено відповідно до «Проекту житлового будинку з господарськими спорудами» та робочої документації яка розроблена ТОВ «Архітектурно-проектне бюро «Стилобат» відповідно розробленої головним архітектором проекту та затвердженою замовником відповідно до вимог законодавства, яке діяло на час забудови. Проект зареєстровано 27.01.2004 року Відділом містобудування та архітектури Обухівської райдержадміністрації

Також, згідно ст. 31 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», для даної категорії будинків «проектна документація на будівництво об`єктів не потребує погодження державними органами, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, юридичними особами, утвореними такими органами»

Виходячи з цього, у позивача ОСОБА_2 , як у особи, що здійснила будівництво наявний належний дозвіл та належно затверджений проект, а також відсутнє істотне порушення будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості, що свідчить про правомірність її звернення до суду.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 4, 10, 76, 81, 259, 264-265, 268, 273,280-283 ЦПК України, ст..ст.16,376 ЦК України суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати Рішення Виконавчого комітету Козинської селищної ради «Про оформлення свідоцтва про право власності» № 11/10 від 14 вересня 2010 року з моменту його винесення.

Визнати недійсним та скасувати Свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 21 вересня 2010 року, а саме індивідуальний житловий будинок загальною площею 1101, 5 кв.м., житловою площею 128,5 кв.м. з господарськими спорудами в АДРЕСА_4 , видане на ім`я ОСОБА_3 на підставі Рішення Виконавчого комітету Козинської селищної ради «Про оформлення свідоцтва про право власності» № 11/10 від 14 вересня 2010 року.

Визнати за ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , право власності на індивідуальний житловий триповерховий будинок житловою площею 128,5 кв.м., загальною площею 1101,5 кв.м., з господарськими спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто Обухівським районним судом у випадку подання відповідачем відповідної заяви протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи якому повне заочне рішення не було йому вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя О.М.Зінченко