Житомирський апеляційний суд
Справа №274/2499/17 Головуючий у 1-й інст. Замега О. В.
Категорія 18 Доповідач Григорусь Н. Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2019 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.,

суддів Борисюка Р.М., Микитюк О.Ю.

розглянувшив порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) в місті Житомирі цивільну справу № 274/2499/17 за позовом заступника військового прокурора Львівського гарнізону, який діє в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 08 квітня 2019 року, яке ухвалено суддею Замегою О.В. у м. Житомирі

встановив:

Заступник військового прокурора Львівського гарнізону, діючи в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних із утриманням у вищому навчальному закладі. Мотивуючи свої вимоги тим, що наказом начальника Академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного № 23-КС від 28 липня 2015 року ОСОБА_1 зараховано курсантом першого курсу академії, а наказом за № 177 від 03 серпня 2015 року зараховано у списки особового складу на І-й курс навчання, поставлено на всі види забезпечення, призначено на посаду курсанта та зараховано на котлове забезпечення зі сніданку 04 серпня 2015 року.

03 серпня 2015 року між Міністерством оборони України в особі начальника Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного та курсантом ОСОБА_1 укладено контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України. Проте, пізніше ОСОБА_1 написав рапорт про відрахування його з числа курсантів академії у зв`язку з небажанням продовжувати навчання та зобов`язання ним провести відшкодування вартості навчання.

Наказами начальника академії від 16 листопада 2016 року за № 153-КС (по особовому складу) та за № 271 у зв`язку з небажанням продовжити навчання, молодшого сержанта ОСОБА_1 відраховано з числа курсантів, знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків особового складу академії.

Зазначає, п. 1 Порядку відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2006 № 964, визначає механізм відшкодування курсантами в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та у разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищому навчальному закладі, у зв`язку з чим відповідачу за період з 03 серпня 2015 року по 16 листопада 2016 року необхідно відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням в академії.

Оскільки в порушення умов контракту про проходження військової служби, відповідача за власним бажанням відраховано з навчального закладу, останній тим самим порушив умови договору, як наслідок має відшкодувати навчальному закладу 115 055,16 грн витрат, які навчальний заклад витратив на його утримання.

Заочним рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11 грудня 2017 року позов задоволено. В подальшому ухвалою суду від 29 серпня 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено, вказане рішення скасовано, справу призначено до розгляду.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 08 квітня 2019 року позов задоволено в повному обсязі. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу про скасування рішення першої інстанції як необґрунтоване, просив у задоволенні позову відмовити. На підтвердження своїх доводів, зазначив, що позивач приховав факт, що відповідач відповідно до Указу Президента № 303/2014 від 17 березня 2014 року призваний на військову службу та в період з 30 червня 2014 року по 08 грудня 2014 року, та з 09 серпня 2015 року до звільнення брав участь в антитерористичній операції на окупованій території. Вказує, що ухвалене рішення суперечить Конституції України, не враховано, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій та має пільги, передбачені цим статусом.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін по доводах, викладених у позовній заяві.

Розгляд справи відбувся без повідомлення учасників справи відповідно до ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, наказом начальника Академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного № 23-КС від 28 липня 2015 року ОСОБА_1 зараховано курсантом першого курсу академії, а наказом за № 177 від 03 серпня 2015 року - його зараховано у списки особового складу на І-й курс навчання, поставлено на всі види забезпечення, призначено на посаду курсанта та зараховано на котлове забезпечення зі сніданку 04 серпня 2015 року (а.с. 9, 10).

03 серпня 2015 року між Міністерством оборони України в особі начальника Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного та курсантом ОСОБА_1 укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України (а.с. 12).

Матеріали справи містять рапорт ОСОБА_1 без дати про відрахування його з числа курсантів академії у зв`язку з небажанням продовжувати навчання. Зобов`язався відшкодувати витрати на його утримання у вищому навчальному закладі (а.с. 13).

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України; тут і далі - у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктом 1 частини першої статті 3 КАС України визначено, що справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини другої статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Частиною третьою статті 6 КАС України передбачено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду у випадках, передбачених Конституцією та законами України (частина четверта статті 5 КАС України у редакції від 03 жовтня 2017 року).

Згідно із частиною першою статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв`язку з публічним формуванням суб`єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

За змістом пункту 2 частини другої зазначеної статті спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Аналогічні положення закріплені у пункті 2 частини першої статті 19 КАС України (у редакції від 03 жовтня 2017 року).

У пункті 15 частини першої статті 3 КАС України закріплено, що публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України (у редакції від 03 жовтня 2017 року) публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регулює Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII).

За змістом частини першої статті 2 Закону № 2232-XII (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Одним з видів військової служби є військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів (частина шоста зазначеної статті).

Таким чином, навчаючись у вищому навчальному закладі Міноборони, особа проходить військову службу, яка відповідно до зазначених норм КАС України вважається публічною службою.

У Порядку визначено механізм відшкодування курсантами в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу

після закінчення вищого навчального закладу, а також особами офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу вищого навчального закладу відповідно до пунктів «е», «є», «ж», «и», «і» частини шостої статті 26 Закону № 2232-XII витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищому навчальному закладі (далі - витрати).

Витрати відшкодовуються Міноборони, МВС, Адміністрації Держприкордонслужби, Управлінню державної охорони, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Держспецтрансслужбі.

Згідно з пунктом 7 Порядку в разі відмови курсанта або особи офіцерського складу добровільно відшкодувати витрати стягнення їх сум здійснюється у судовому порядку.

Згідно наказів начальника академії від 16 листопада 2016 року за № 153-КС (по особовому складу) та за № 271 молодшого сержанта ОСОБА_1 відраховано з числа курсантів у зв`язку з небажанням продовжити навчання, знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків особового складу академії (а.с. 14, 15).

Оскільки спори щодо проходження публічної служби від моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що зумовлює відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з публічної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Аналогічний висновок зроблено у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 705/1664/17 (провадження № 14-31цс19).

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 липня 1950 року (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У справі «Занд проти Австрії» (заява № 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року) висловлено думку, що термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]».

Таким чином, враховуючи викладене, апеляційний суд в складі колегії суддів доходить висновку, що суд першої інстанції, відкриваючи провадження у справі в порядку цивільного судочинства, не врахував всіх фактичних обставин та особливостей спору, пов`язаного зі звільненням з публічної служби, у зв`язку з чим помилково розглянув даний спір у порядку ЦПК України.

Відповідно ч.ч. 1, 2 ст. 377 ЦПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 ЦПК України, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на викладене, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 08 квітня 2019 року та закриття провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 255, 367, 368, 369, 374, 377, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 08 квітня 2019 року скасувати.

Провадження у справі за позовом заступника військового прокурора Львівського гарнізону, який діє в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Національної академії

сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі - закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складено 18 червня 2019 року.