Дата документу 18.06.2019 Справа № 337/1629/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/1629/18 Головуючий у 1 інстанції: Гнатик Г. Є.
Провадження № 22-ц/807/1740/19 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Поляков О.З.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 у особі представника ОСОБА_2 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 09 серпня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 15.09.2011 року відповідач ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 1000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 31.03.2018 року має заборгованість у сумі 90 516,32 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом в сумі 4 028,61 грн. 61 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 77 541,43 грн., пені та комісії в сумі 4 159,79 грн., штрафу (фіксована частина) в сумі 500 грн., штрафу (процентна складова) в сумі 4 28649 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача у судовому порядку.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 09 серпня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (49094 м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, рахунок № НОМЕР_1 , МФО 305299, ) заборгованість за кредитним договором б/н від 15.09.2011 року в загальній сумі 85 729 грн. 83 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом 4 028,61 грн.., заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 77 541 грн. 43 коп., пені та комісії в сумі 4159 грн. 79 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судові

витрати у сумі 1668 грн. 83 коп.

В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 у особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість у зв`язку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу банк зазначає, що судом правильно встановлені всі обставини, а доводи скарги не спростовують висновків суду, тому просить відмовити в задоволенні скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із ст. 274 ч. 1 п. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч. 6 статті 19 ЦПК України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, даний спір за визначеними статтями 19, 274 ЦПК України критеріями відноситься до категорії малозначних.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з такими обставинами.

У відповідності до положень статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 2 вказаної норми, неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Судом встановлено, що 15.09.2011р. між сторонами було укладено кредитний договір б/н, який є договором приєднання і складається із Анкети-заяви, Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна».

Відповідно до умов кредитного договору банк надав, а відповідач отримав в кредит грошові кошти в сумі 1000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,0% (2,5% у місяць), з 01.09.2014року - 34,8 % річних (2,9% у місяць), а з 01.04.2015 року - 43,2% річних (3,6% у місяць) на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач, підписавши Анкету-заяву, прийняла на себе зобов`язання за вказаним кре-

дитним договором здійснювати погашення кредиту обов`язковими щомісячними платежами

в розмірі 7 % від заборгованості (але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості), з 01.04.2014 року - 5% від заборгованості (але не менше 100 грн. та не більше залишку заборгованості), сплачувати пеню за прострочення сплати кредиту з 01.01.2013 року в розмірі 0,24% від суми загальної заборгованості (нараховується за кожен день прострочення кредиту) + 100 грн. щоразу, коли виникає прострочення за кредитом або процентами на суму від 100 грн. другий місяць поспіль і більше, та штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій.

Згідно розрахунку, наданого позивачем, заборгованість відповідача перед банком за вищевказаним кредитним договором станом 31.03.2018 року становить 90 516 грн. 32 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом в сумі 4 028,61 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 77 541,43 грн., пені та комісії в сумі 4 159,79 грн., штрафу (фіксована частина) в сумі 500 грн., штрафу (процентна складова) в сумі 4 286,49 грн.

Встановивши вищенаведені обставини, суд першої інстанції вважав позов обґрунтованим та доведеним, але вважав, що у разі одночасного нарахування пені та штрафів відбувається подвійна відповідальність за одне й те ж саме порушення, що заборонена ст. 61 Конституції України, тому стягнув заборгованість у сумі 85 729,83 грн. за виключенням штрафів у сумі 4786,49 грн.

В скарзі адвокат відповідача, насамперед, зазначає, що справу розглянуто за відсутності відповідача, яка не була належним чином повідомлена, тому не змогла заперечувати проти позову та, зокрема, заявити про застосування строку позовної давності.

З матеріалів справи дійсно вбачається, що судом першої інстанції справу розглянуто за відсутності відповідача ОСОБА_1 , яка не отримала копію позовної заяви банку та судову повістку ( а.с. 46, 49-50).

Тому колегія вважає, що дійсно відповідач була позбавлена можливості подати відзив на позов та заяву про застосування позовної давності.

В скарзі зазначається, що на час підписання кредитного договору ОСОБА_1 була неповнолітньою, а тому не могла укладати такий правочин.

Перевіривши вказані доводи, колегія встановила, що за паспортними даними ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с. 36).

Анкета-заява, підписана ОСОБА_1 15.09.2011р. ( а.с. 10), та їй виповнилось на час підписання 15 років, тобто вона була неповнолітньою.

Відповідно до ч. 1 статті 32 ЦК України, крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу (дрібні побутові правочини, здійснення особистих немайнових прав на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом), фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: 1) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; 2) самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; 3) бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; 4) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку).

Згідно з вимогами ч. 2 вказаної норми, неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників.

Отже, за положеннями вказаної норми ОСОБА_1 у віці 15 років могла укладати правочини щодо розпорядження своїми заробітком, стипендією або іншими доходами, а також самостійно укласти договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатись ним.

Суд встановив, що ОСОБА_1 згідно з анкетою-заявою уклала кредитний договір,

але при цьому належним чином не дослідив її змісту.

Так, 15.09.2011р. ОСОБА_1 підписала анкету-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

В самій же анкеті-заяві відповідач указала, що виявляє бажання отримати зарплатну картку, а не кредитну, тобто картку для виплат, оскільки була студенткою Запорізького Правобережного професійного ліцею.

Згідно наданої банком довідки, ОСОБА_1 за цією анкетою-заявою була видана картка № НОМЕР_2 зі строком дії до 02/13 для виплат з метою отримання стипендії або соціальної допомоги, яка не була кредитною ( а.с. 108). Та інших карток, зокрема, кредитних відповідач у 2011 році не отримувала від банку.

Перша кредитна картка ОСОБА_1 за № НОМЕР_3 зі строком дії до 06/18 була видана Приватбанком лише 15 липня 2014р., та не цей час останній вже виповнилось 18 років.

Вказане підтверджується довідкою банку, скріншотом та світлинами відповідачки із вказаною картою ( а.с. 105-108).

З наданої банком Виписки по картрахунку відповідача вбачається, що первісно їй був встановлений кредитний ліміт у сумі 500 грн., в подальшому він був збільшений до 1000 грн. Відповідач одразу почала користуватись кредитними коштами, розраховуючись карткою у торговій мережі, поповнюючи мобільний телефон та знімаючи кошти готівкою через банкомати (а.с. 97-104).

Таким чином, кредитні відносини між банком та відповідачкою виникли лише з 15.07.2014р. - дня отримання кредитної картки. А тому доводи скарги про невідповідність укладеного кредитного договору вимогам статті 32 ЦК України щодо укладення кредитного договору неповнолітньою є неспроможними.

Також в скарзі міститься посилання на те, що долучені банком Умови та правила надання банківських послуг не можуть бути складовою кредитного договору, оскільки не підписані відповідачем, а тому договір, що базується на них, є нікчемним.

Проте ці доводи суперечать положенням ст.ст. 634, 639, 342 ЦК України з огляду на те, що договір про надання банківських послуг є договором приєднання.

Так, в анкеті-заяві ОСОБА_1 зазначила, що «Згодна з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між мною та банком договір про надання банківських послуг. Я ознайомлена та згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані мені для ознайомлення в письмовому вигляді. Я зобов`язуюсь виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті ПриватБанка».

Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

В порядку статті 639 ЦК України сторони домовились, що договір про надання банківських послуг складається з декількох документів, які складають єдиний договір, зокрема, анкети-заяви, Тарифів, Умов та Правил надання банківських послуг. Отже, клієнт не може приєднатись лише до однієї з частин договору, а тільки до всього договору в цілому.

Крім того, отримання кредитної картки та користування нею і є підтвердженням того, що ОСОБА_1 погодилась на всі умови та кредитні відносини з банком.

По суті кредитних правовідносин апеляційна скарга містить наступні доводи: безпідставність нарахування процентів поза межами дії кредитного договору, неправомірне стягнення комісії, неправомірне застосування подвійної відповідальності за одні й ті ж прострочені платежі. Також скарга містить прохання про застосування строку позовної давності до вимог про заборгованість.

Перевіривши вказані доводи, колегія встановила наступне.

Банком було нараховано заборгованість станом на 31.03.2018 року у сумі 90 516,32 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом в сумі 4 028,61 грн. 61 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 77 541,43 грн., пені та комісії в сумі 4 159,79 грн., штрафу (фіксована частина) в сумі 500 грн., штрафу (процентна складова) в сумі 4 28649 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача у судовому порядку.

Суд вважав всю вказану заборгованість доведеною, тому стягнув її лише за виключення штрафів, які суд вважав подвійною відповідальністю за одне й те ж саме порушення - порушення строків платежів.

Банк рішення суду в частині відмови у стягненні штрафів не оскаржив, а доводи апеляційної скарги відповідачки в цій частині безпідставні, оскільки суд вже застосував положення статті 61 Конституції при вирішення справи.

Що стосується процентів, які, на думку апелянта, нараховані після спливу строку дії договору, то встановлено наступне.

У кредитних правовідносинах з встановлення кредитного ліміту на картку слід з`ясовувати строк дії картки, оскільки зі спливом строку дії картки фактично припиняєтся строк кредитування, після спливу якого не можуть нараховуватись відсотки та інші нарахування, передбачені умовами договору.

Як вже зазначалось вище, відповідачу була видана кредитна картка № НОМЕР_3 зі строком дії до 06/18, тобто після цієї даті будь-які нарахування за договором є неприпустимими.

Між тим, як вбачається із розрахунку заборгованості, наданого банком, вона була нарахована відповідачу станом на 31.03.2018р., тобто в межах строку дії картки. Тому станом на цю дату банк міг здійснювати всі передбачені договором нарахування.

Щодо безпідставності нарахування банком комісії, яка за положеннями ЗУ «Про захист прав споживачів» не може нараховуватись за послуги банку, то такої комісії банком нараховано відповідачу не було.

Так, суд, звільняючи відповідача від сплати штрафів, зазначив, що за ці порушення їй була вже нарахована пеня в сумі 4 159,79 грн. Тобто судом ця сума вже була визначена як пеня, незалежно від того, що в резолютивній частині судом вона була найменована як пеня та комісія.

З Виписки по рахунку також вбачається, що комісія відповідачці не нараховувалась, а тому визначена банком як «пеня та комісія» сума у розмірі 4 159,79 грн. є фактично пенею, що відповідає умовам Тарифів.

Що стосується застосування позовної давності, то колегія вважає за можливе перевіри-ти за заявою відповідача це питання, оскільки таку заяву вона не могла подати до ухвалення рішення у справі у зв`язку з неотриманням із суду ані позовної заяви, ані жодної судової повістки.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється три-валістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (§ 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; § 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, не достатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він в силу об`єктивних причин не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17).

Законом передбачено, що сторони можуть укласти договір про збільшення строку позовної давності, але за вимогами ст.. 259 ЦК України такий договір має бути укладений у письмовій формі, а не шляхом приєднання.

Оскільки письмового договору між сторонами у цій справі про збільшення строку позовної давності матеріали справи не містять, то колегія застосовує загальний строк позовної давності у три роки до вимог банку щодо заборгованості, крім пені, до якої застосовується спеціальна позовна давність у 1 рік.

З наданого банком табличного розрахунку заборгованості, зробленого на підставі виписки про рух коштів по картрахунку відповідача, вбачається, що, скориставшись всією сумою кредитного ліміту, відповідач здійснила лише три платежі на погашення кредиту та відсотків: 19.07.2014р. на суму 500 грн., 08.08.2014р. на суму 100 грн., 15.08.2014р. на суму 500 грн., що не покрило суму заборгованості, на яку банком продовжувалось нарахування пені та відсотків, зокрема, як поточних, так і прострочених.

Також 16.08.2015р. зазначена сума на погашення заборгованості у розмірі 40,21 грн., але за випискою про рух коштів по рахунку ця сума значиться як автоматичне списання з карти.

Відповідно до положень ч. 1 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Такими діями є особисті дії боржника, які він вчиняє самостійно, та не можуть вважатись перериванням строку позовної давності платежі, зроблені банком шляхом списання коштів з рахунків боржника.

Отже, встановлено, що строк дії кредитної карти визначено до 30.06.2018, останній платіж відповідач здійснила 15.08.2014р., а з позовом до суду про стягнення заборгованості за весь період дії картки банк звернувся 24.04.2018р.

Так, з перериванням платежем від 15.08.2014р. строку позовної давності три роки спливало 15.08.2017р., але з позовом банк у цей час не звернувся, а звернувся лише 24.04.2018р.

Тобто слід одночасно враховувати як останній платіж, так і строк дії картки, оскільки строк позовної давності розраховується як до кожного щомісячного платежу, так і до заборгованості в цілому, що виникла на час закінчення строку кредитування, який збігається із закінчення строку дії картки.

З урахуванням всіх цих обставин вбачається, що строк позовної давності банком пропущено щодо заборгованості, яка виникла до 15.08.2015р., а тому нарахована на цю дату прострочена заборгованість по кредиту у сумі 3093,85 грн., сума відсотків в розмірі 1655,51 грн. стягненню не підлягають.

Колегія враховує при цьому, що банк не довів, що про цю заборгованість не знав та не міг знати, оскільки є кредитором та ретельно відслідковує всі платежі клієнтів.

Поточна заборгованість за кредитом становить 934,76 грн., на яку і слід з 16.08.2015р. по 31.03.2018р. нараховувати відсотки. Підсумувавши всі нараховані у графі «нараховані на поточну заборгованість за кредитом проценти» за цей період, колегія визначила суму відсотків до стягнення у розмірі 2 164,78 грн.

В той же час, нарахована пеня може бути стягнута лише за 1 рік, що передує зверненню банком до суду з цим позовом, тобто за період з 31.03.2017р. по 31.03.2018р., розмір якої до стягнення становить 1200 грн.

Штрафи судом не були стягнуті, та банк рішення в цій частині не оскаржив.

Таким чином, розмір заборгованості до стягнення з відповідача на користь банку становить: тіло кредиту - 934,76 грн., відсотки - 2 164,78 грн., пеня - 1200 грн., а всього - 4 299,54 грн.

Беручи до уваги вищенаведені обставини, колегія визнає апеляційну скаргу частково обґрунтованою, тому у відповідності до вимог п.п. 1, 3, 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України оскаржуване рішення підлягає зміні шляхом зменшення сум стягнення.

З урахуванням вказаного підлягає перерахунку і судовий збір, який належить до компенсації позивачеві у сумі, пропорційній до задоволених вимог. Так, за позовну заяву з ціною позову 90516,32 грн. банком сплачено судовий збір в сумі 1762 грн., а позов задоволена на суму 4 299,54 грн., тому стягненню з відповідача на користь банку підлягає сума судового збору: 4299,54 х 1762 : 90516,32 = 83,70 грн.

Проте сплачений за подання апеляційної скарги відповідачем судовий збір підлягає поверненню їй за рахунок банку у сумі, пропорційний до відмовлених позовних вимог банку. Так за оскарження рішення про стягнення 85729,83 грн. відповідач сплатила 2643 грн., а в позові банку відмовлено апеляційним судом на суму 81 441,29 грн., тому відповідачу належить до компенсації банком сума судового збору: 81441,29 х 2643 : 85729,83 = 2510,79 грн.

Взаємозарахуванням сум судового збору визначено до стягнення з банку на користь відповідача сума судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі: 2510,79 - 83,70 = 2427,09 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 у особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 09 серпня 2018 рокуу цій справі в оскаржувані частині змінити щодо розміру стягнутої заборгованості та судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» як правонаступника ПАТ Комерційний банк «Приватбанк» (49094 м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, рахунок № НОМЕР_1 , МФО 305299, ) заборгованість за договором б/н від 15.09.2011 року про надання банківських послуг в загальній сумі 4299 (чотири тисячі двісті дев`яносто дев`ять) гривень 54 копійки, яка складається із: заборгованості за кредитом 934 (дев`ятсот тридцять чотири) гривні 76 копійок, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 2164 (дві тисячі сто шістдесят чотири) гривні 76 копійок, пені в сумі 1200 (одна тисяча двісті) гривень.

Стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2427 ( дві тисячі чотириста двадцять сім) гривень 09 копійок.

В решті рішення не оскаржувалось та не переглядалось (в частині відмови у стягненні штрафів).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Постанова прийнята, складена та підписана 18 червня 2019 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Поляков О.З.