Постанова

Іменем України

15 травня 2019 року

м. Київ

справа № 598/760/17

провадження № 61-14476св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Державний вищий навчальний заклад «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України»,

представник позивача - Молень Ірина Йосифівна,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України», в інтересах якого діє Молень Ірина Йосифівна , на рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2017 року у складі головуючого судді Левків А. І. та постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 25 січня 2018 року, у складі суддів: Сташківа Б. І., Костіва О. З., Хоми М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року Державний вищий навчальний заклад «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів за навчання.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач не виконала умови угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 15 лютого 2008 року № 136, згідно з яким зобов`язувалася відпрацювати не менше трьох років, як молодий фахівець в державній установі охорони здоров`я.

Ураховуючи вищевикладене, Державний вищий навчальний заклад «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» просив стягнути з ОСОБА_1 66 233,05 грн вартості навчання за державним замовленням та 35 952,24 грн виплаченої стипендії.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що положення угоди, укладеної між сторонами, відповідно якої передбачено відшкодування вартості навчання формувалися відповідно до вимог статті 52 Закону України «Про освіту», проте вказані норми права втратили чинність, й на час звернення з позовом Закон України «Про освіту» не містить умов про обов`язковість трирічного відпрацювання та відшкодування в установленому порядку до державного бюджету вартості навчання, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Тернопільської області від 25 січня 2018 року апеляційну скаргу Державного вищого навчального закладу «Тернопільській державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» залишено без задоволення. Рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про те, що положення частини другої статті 52 Закону України «Про освіту» та прийнятий на її виконання Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 9992, втратили чинність, тому відсутні підстави для задоволення позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У березні 2018 року Державний вищий навчальний заклад «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України», в інтересах якого діє Молень І. Й. , подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що при ухваленні судових рішень судами не було враховано і застосовано норми частини третьої статті 5 ЦК України, а тому суди дійшли помилкового висновку про те, що норма закону (частина друга статті 52 Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року), на яку посилається позивач у позовній заяві, на час звернення із позовом до суду вже не була чинною. Вказана норма закону діяла на час виникнення спірних правовідносин й зобов`язувала випускника, що навчався за державним замовленням, відпрацювати за направленням. Підписуючи угоду від 15 лютого 2008 року № 136, відповідач добровільно погодилася взяти на себе зобов`язання прибути після закінчення університету за місцем направлення і відпрацювати не менше трьох років, у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати вартість навчання. Вказана угода є дійсною та підлягає виконанню.

Ухвалою Верховного Суду від 28 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та надано строк для надання відзиву.

Сторони не скористалися своїм правом та не подавали до суду відзивів на касаційну скаргу.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК Українивизначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що на підставі наказу від 31 липня 2007 року № 122-Д відповідача ОСОБА_1 зараховано на контракту форму навчання на перший курс медичного факультету за спеціальністю «Лікувальна справа» Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України».

Наказом від 15 лютого 2008 року № 29-Д ОСОБА_1 переведено на вакантне місце державного замовлення.

15 лютого 2008 року між сторонами укладено угоду № 136 про підготовку фахівців з вищою освітою, згідно з якою відповідач зобов`язалася прибути після закінчення університету на місце працевлаштування відповідно до направлення і відпрацювати не менше трьох років по закінченню навчання в інтернатурі.

Після одруження ОСОБА_1 змінила прізвище на « ОСОБА_1 », що підтверджується наказом про заміну прізвищ студентів від 03 грудня 2012 року № 174.

Після закінчення навчання відповідач була направлена на роботу на посаду лікаря-педіатра Теребовлянської центральної районної лікарні, що підтверджується протоколом засідання комісії з розподілу молодих спеціалістів, карткою працевлаштування випускника, направленням на роботу, витягом з наказу Теребовлянської Центральної районної лікарні від 01 серпня 2013 року № 85.

Наказом Теребовлянської Центральної районної клінічної лікарні від 01 квітня 2014 року № 23 відповідачу надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 03 квітня 2014 року до 09 лютого 2017 року, а наказом від 10 лютого 2017 року № 79 ОСОБА_1 звільнено на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України у зв`язку з прогулами без поважних причин.

Згідно з розрахунком, наданим позивачем, фактичні затрати на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2013 року складають 66 233,05 грн.

За період навчання в університеті з вересня 2007 року по червень 2013 року відповідачу було нараховано та виплачено стипендію в розмірі 35 952,24 грн.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої стаття 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до частини другої статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, а саме: випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати, визначено: частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (чинною з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 15 лютого 2008 року № 136), пунктом 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23 січня 1996 року № 77/96, пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» від 22 серпня 1996 року № 992 (була чинною на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 15 лютого 2008 року № 136) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367.

У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) вказано, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Оскільки частина друга статті 52 Закону України «Про освіту» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, та вищезазначені нормативно-правові акти, які передбачали обов`язок студента відпрацьовувати за направленням, були чинними, то такі цивільні правовідносини, що виникли між сторонами з моменту укладення угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 15 лютого 2008 року, регулюються саме ними.

ОСОБА_1 , добровільно підписуючи угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, погодилась на працевлаштування її навчальним закладом, отримала направлення на роботу та, навчаючись за кошти державного бюджету, погодилась відшкодувати вартість навчання у разі відмови відпрацювати не менше трьох років.

Крім того, пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати, тобто і виплати стипендії, які згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року № 882 «Про питання стипендіального забезпечення» виплачується за рахунок коштів загального фонду державного бюджету або коштів відповідних бюджетів. Розмір стипендій визначається відповідно до установленого Кабінетом Міністрів України розміру мінімальної ординарної (звичайної) академічної стипендії з урахуванням типу навчального закладу, умов та напряму навчання, успішності стипендіата.

Вирішуючи спір, суди не врахували, що відповідачем не було дотримано вимог законодавства України та типової угоди від 15 лютого 2008 року № 136 в частині її зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки, відповідно до направлення на роботу.

Висновку про звільнення ОСОБА_1 від відповідальності щодо відшкодування вартості навчання суди дійшли внаслідок неправильного застосування частини першої статті 58 Конституції України.

З урахуванням викладеного вище, суд касаційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, а тому позов Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Ураховуючи вищевикладене, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Згідно з підпунктами «б» та «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, у тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з платіжними дорученнями від 08 червня 2017 року № 1 904, від 30 жовтня 2017 року № 3 844, від 06 лютого 2018 року № 218 Державним вищим навчальним закладом «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» сплачено судовий збір у загальному розмірі 6 570,06 грн (1 605,84 +1 764,22+ 3 200) за подання позову, апеляційної та касаційної скарг.

Враховуючи, що Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України», скасування оскаржуваних судових рішень та ухвалення нового рішення про задоволення позову, то сплачений судовий збір за подання позову, апеляційної та касаційної скарг підлягає стягненню з ОСОБА_1

Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуДержавного вищого навчального закладу «Тернопільській державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» задовольнити.

Рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 25 січня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» до ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» 102 185,29 грн (сто дві тисячі сто вісімдесят п`ять гривень 29 копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» 6 570,06 грн (шість тисяч п`ятсот сімдесят гривень 06 копійок) сплаченого позивачем судового збору.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
С. О. Погрібний
Г. І. Усик