КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 760/8554/19 Головуючий у суді першої інстанції: Оксюта Т.Г.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Мостової Г.І., Семенюк Т.А.

при секретарі Маличівській Н.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 , Міністерства оборони України на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 липня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Міністерства оборони України про стягнення 3% річних та індексу інфляцій від простроченої суми заборгованості.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

22 березня 2019 року позивач ОСОБА_3 звернувся у суд з позовом до відповідача Міністерства оборони України про стягнення на його користь 3% річних та суму інфляційних втрат від простроченої суми в розмірі 120001,20 грн.за період з 14.01.2008 по 25.08.2016 виходячи із виплаченої суми 69957,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 03.09.1993 його звільнено з військової служби, 14.01.2008 визнано інвалідом 3-ї групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконання обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

23.06.2008 позивачем подано до уповноваженого органу заяву з копіями документів для виплати йому одноразової грошової допомоги. Однак, Міністерство оборони України відмовило у такій виплаті.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 11.07.2013 зобов`язано КМВК та МОУ здійснити виплату позивачу одноразової грошової допомоги у розмірі 36-місячного грошового забезпечення.

На підставі протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 04.09.2015 №37 та повідомлення про переказ коштів від 14.09.2015 МОУ повідомив позивача про виконання постанови Вищого адміністративного суду України від 11.07.2013, призначивши одноразову грошову допомогу в розмірі 36-місячного грошового забезпечення, визначеному на день звільнення з військової служби в сумі 52,59 грн.

Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 15.12.2015, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 01.03.2016 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13.05.2016, визнано неправомірними дії Міністерства оборони України щодо призначення ОСОБА_3 одноразової грошової допомоги у розмірі 36-місячного грошового забезпечення, визначеному на день звільнення з військової служби в сумі 52 грн. 59 коп. відповідно до Постанови КМ України від 28 травня 2008 року №499.

Зобов`язано Міністерство оборони України здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_3 одноразову грошову допомогу в разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби у розмірі 36-місячного грошового забезпечення, виходячи зі складу грошового забезпечення, визначеного ч.2 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» на день встановлення інвалідності з врахуванням отриманих коштів.

Лише 25.08.2016 йому була виплачена призначена різниця допомоги у розмірі 69904,41 грн. Оскільки строки виплати допомоги були порушені він звернувся до суду за захистом порушеного права на підставі ст. 625 ЦК України.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 05 липня 2019 року позовні вимоги задоволені частково.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_3 3% річних за період з 22.09.2015 по 25.08.2016 в сумі 1942,00 грн., втрати від інфляції за період з 22.09.2015 по 25.08.2016 в сумі 4173,52 грн., а всього стягнути 6115, 52 грн.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь держави судовий збір в сумі 768,40 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду сторони справи подали на нього апеляційні скарги.

У своїй апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3 посилався на незаконність рішення суду в частині незадоволених позовних вимог та вважав його таким, що підлягає скасуванню, як ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права у зв`язку з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи. Вказував, що йому безпідставно відмовлено у позовних вимогах щодо стягнення 3% річних та індексу інфляції за період з 08.08.2008 по 21.09.2015 у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності. На його думку, правовідносини, які виникли між сторонами передбачені ст. 625 ЦК України є триваючими, а тому боржник зобов`язаний сплатити йому 3% річних та інфляційні втрати за весь період затримки. Просив суд скасувати рішення суду в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове про їх задоволення.

Міністерство оборони у своїй апеляційній скарзі повністю не погоджувалось з рішенням суду першої інстанції. Зокрема зазначали, що в порушення норм ЦПК України суд розглянув справу без повідомлення та за відсутності сторін. Вважав, що між сторонами виникли правовідносини, пов`язані із відшкодуванням позивачу шкоди у зв`язку із проходженням ним військової служби. На його думку, між сторонами спору не виникло цивільних правовідносин ані на підставі постанови Кабінету міністрів України №975 від 25.12.2013, ані на підставі заяви позивача від 23.06.2008 про виплату йому одноразової грошової допомоги, ані на підставі постанови Вищого адміністративного суду України від 11.07.2013. Відносини між сторонами мають виключно публічно-правовий характер, а тому до них не можуть бути застосовані положення Цивільного кодексу щодо відповідальності боржника за прострочення виконання ним грошових зобов`язань, передбачені ст. 625 ЦК України. Просило рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача Міністерства оборони України позивач ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення. З приводу посилань Міністерства оборони України на той факт, що відносини між сторонами мають виключно публічно-правовий характер, а тому до них не можуть бути застосовані положення Цивільного кодексу Уукраїни щодо відповідальності боржника за прострочення виконання ним грошових зобов`язань, передбачених ст. 625 ЦК України зазначав, що у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. При цьому послався на правові висновки, викладені у постановах Великої палати Верховного Суду.

Тоді як у своєму відзиві на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 відповідач Міністерство оборони України звернуло свою увагу щодо строків позовної давності, а також своїх прав, передбачених нормами ЦПК України. Просили апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та в цій частині ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

У судове засідання позивач ОСОБА_3 не з`явився.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог частини 1 статті 44 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ч.1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 120 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку позивача в судове засідання, який про час та місце розгляду справи повідомлений, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. До того ж, позивач для участі у справі направив свого представника.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрутованість рішення суду першої інстанції в межа доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив грошове зобов`язання з виплати одноразової грошової допомоги у сумі 69957,00 грн., і у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України, а тому вимоги позивача в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з 22.09.2015 року по 25.08.2016 року, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. В той же час, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних за інший період, а саме з 08.08.2008 по 21.09.2015 суд першої інстанції виходив з того, що сторона позивача пропустила строк позовної давності, про який наголошувала сторона відповідача, подавши до суду відповідну заяву, а тому в цій частині позовних вимог відмовив.

Колегія суддів з такими висновками суду погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

При ухваленні рішення про часткове у задоволення позовних вимог суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

Позивач ОСОБА_3 звільнений з військової служби у 1993 році. 14 січня 2008 року ОСОБА_3 встановлено ІІІ групу інвалідності, внаслідок захворювання, пов`язаного з виконання обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

23.06.2008 позивачем подано до уповноваженого органу заяву з копіями документів для виплати йому одноразової грошової допомоги. Однак, Міністерство оборони України відмовило позивачу у такій виплаті.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 11.07.2013 зобов`язано КМВК та МОУ здійснити виплату позивачу одноразової грошової допомоги у розмірі 36-місячного грошового забезпечення.

На підставі протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 04.09.2015 №37 та повідомлення про переказ коштів від 14.09.2015 МОУ повідомив позивача про виконання постанови Вищого адміністративного суду України від 11.07.2013, призначивши одноразову грошову допомогу в розмірі 36-місячного грошового забезпечення, визначеному на день звільнення з військової служби в сумі 52,59 грн.

Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 15.12.2015, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 01.03.2016 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13.05.2016, визнано неправомірними дії Міністерства оборони України щодо призначення ОСОБА_3 одноразової грошової допомоги у розмірі 36-місячного грошового забезпечення, визначеному на день звільнення з військової служби в сумі 52 грн 59 коп. відповідно до Постанови КМ України від 28 травня 2008 року №499.

Зобов`язано Міністерство оборони України здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_3 одноразову грошову допомогу в разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби у розмірі 36-місячного грошового забезпечення, виходячи зі складу грошового забезпечення, визначеного ч.2 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» на день встановлення інвалідності з врахуванням отриманих коштів.

25.08.2016 позивачу була виплачена призначена різниця допомоги у розмірі 69904,41 грн.

З матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги позивача зводились до того, що внаслідок протиправних дій відповідача йому не була своєчасно виплачена одноразова грошова допомога у зв`язку із встановленням інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у розмірі 69957,00 грн., а тому вважав, що з часу встановлення групи інвалідності - 14.01.2008 по дату фактичної виплати такої допомоги - 25.08.2016 на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України відповідач зобов`язаний йому сплатити інфляційні втрати та 3% річних.

Заперечуючи проти позову відповідач зазначав, що спірні відносини є адміністративно-правовими, оскільки виникають щодо виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності на підставі актів адміністративного законодавства, а тому до них не можуть бути застосовані положення Цивільного кодексу України, зокрема ст. 625 ЦК України.

На думку відповідача, спір виник про захист прав та інтересів у публічно-правових, а не цивільно-правових відносинах.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

З огляду на це справа про застосування відповідно до статті 625 ЦК України заходів відповідальності за порушення грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням, навіть якщо учасником цього зобов`язання є суб`єкт владних повноважень, розглядається залежно від суб`єктного складу у порядку цивільного чи господарського судочинства.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано власний розрахунок суми інфляційних втрат з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних від простроченої суми боргу за період 14.01.2008 по 25.08.2016, що становить 120 001,20 грн.

Детальні роз`яснення для розрахунку інфляційних втрат вміщені у Постанові про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань. (Постанова Пленуму Вищого господарського суду № 14 від 17.12.2013).

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з рекомендацій щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р.

Судом встановлено, що 25.08.2016 позивачу була виплачена призначена різниця допомоги у розмірі 69904,41 грн. і до якої він і просив застосувати ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 14.01.2008 по 25.08.2016.

Між тим, суд розглядаючи спір позовні вимоги задовольнив лише частково та стягнув з відповідача на користь позивача інфляційні втрати в сумі 4173,52 грн. та 3% річних в сумі 1942,00 грн. за період з 22.09.2015 по 25.08.2016.

При цьому, вирішуючи питання про сплив позовної давності в частині позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується й апеляційний суд дійшов висновку, що позивач звернувся з позовом до суду 22.03.2019 та просив стягнути 3% річних в сумі 14947,42 грн. та індекс інфляційних втрат в сумі 98938,26 грн. за період з 08.08.2008 по 21.09.2015, тобто з пропуском строку позовної давності.

Зваживши на наведене колегія суддів погоджується з такими висновками суду виходячи з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частиною другою статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

З матеріалів справи вбачається, що 25.08.2016 позивачу була виплачена призначена різниця допомоги у розмірі 69904,41 грн.

З моменту отримання доподомоги, а саме з 25.08.2016 позивач дізнався про його можливість звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права.

У частині першій статті 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення ЄСПЛ від 20 грудня 2007 року у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Поважними причинами пропуску позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. Якщо суд дійде висновку про те, що позовна давність пропущена з поважної причини, то у своєму рішенні наводить відповідні мотиви на підтвердження цих висновків.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну.

Суд першої інстанції дійшов висновку з яким погоджується і апеляційний суд, що позивач строк позовної давності пропустив без поважних причин, а захист цивільних прав здійснюється судом відповідно до норм ст.4 ЦПК України, ст. ст. 15,16 ЦК України. При цьому за змістом статті 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про порушення права та можливість пред`явлення позову, а така обізнаність і можливість у позивача була.

Оскільки грошова допомога була виплачена 25 серпня 2016 року, то починаючи з наступного дня після цієї дати у позивача виникло право на пред`явлення позову до суду.

Таким чином, встановлена законом трирічна позовна давність щодо застосування ч.2 ст. 625 ЦК України почалася з 25 серпня 2016 року і закінчилася 25 серпня 2019 року, а до суду позивач звернувся 22 березня 2019 року. Відповідач просив застосувати строк позовної давності з 08 серпня 2008 року по 21 вересня 2015 року, а тому суд вірно визначив строк з 22.09.2015 по 25.08.2016 - 3% річних та інфляційних втрат.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позову в частині зі спливом позовної давності, що згідно ч.4 ст.267 ЦК України є підставою для відмови у позові, про застосування якої заявлено стороною відповідача у спорі, зважаючи на те, що поважних причин пропуску строку суду не надано.

Доводи позивача з приводу того, що правовідносини, які виникли між сторонами є триваючими не заслуговують на увагу з урахуванням вищевикладених та встановлених судом обставин.

Наведені у апеляційних скаргах доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційні скарги сторін не містять, в ході апеляційного розгляду вони також не були наведені..

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм процесуального права, а тому апеляційні скарги необхідно відхилити.

Оскільки ухвалою від 27 серпня 2019 року Київського апеляційного суду Міністерству оборони України було відстрочено судовий збір по сплаті апеляційної скарги до ухвалення судового рішення, то сума судового збору у розмірі 1152,60 грн. підлягає стягненню на користь держави, оскільки апеляційна скарга Міністерства оборони України судом залишена без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367,374,375,382,384 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_3 відхилити та Міністерства оборони відхилити.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 липня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з Міністерства оборони України судовий збір 1152,60 грн. на користь держави.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 16 жовтня 2019 року.

Головуючий:

Судді: