Провадження № 2/760/3472/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2019 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого- судді- Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря- Гак Г.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом і просить стягнути з відповідача аліменти на своє утримання в розмірі ј частини від усіх видів її заробітку /доходу/.

Крім того, просить стягнути з відповідача додаткові витрати на лікування в розмірі 1 000, 00 гр. щомісяця, також 1 000, 00 гр. додаткових витрат на оплату житлово-комунальних послуг.

Посилається в позові на те, що він 1948 року народження, є інвалідом 1 групи загального захворювання і потребує сторонньої допомоги, отримує пенсію за віком у розмірі 1 335, 17 гр., інших доходів не має.

Він не може себе забезпечити предметами першої необхідності, харчуванням та лікуванням, вимушений просити допомоги у сусідів та знайомих.

Відповідач є його єдиним сином, однак не надає йому будь-якої допомоги, не відвідує його та не надає матеріальної допомоги.

Пенсія, яку він отримує, не забезпечує його основних потреб, сплату житлово-комунальних послуг, лікування та придбання ліків.

Відповідач не хоче в добровільному порядку йому допомагати.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, просять розглядати справу в їх відсутності.

Відповідч у судове засідання також не з`явився, про час розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причину неявки суд до відома не поставив.

Виходячи з цього, на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу в його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 172 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Якщо повнолітні дочка, син не піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків, з них можуть бути за рішенням суду стягнуті кошти на покриття витрат, пов`язаних із наданням такого піклування.

Згідно з ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

З даної норми закону випливає, що при вирішенні питання про стягнення аліментів на батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей, виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина.

За змістом ч. 1 ст. 203 СК України дочка, син, крім сплати аліментів, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

Таким чином, законодавець визначив, що право на утримання від повнолітніх дітей батьки мають за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін.

Згідно з вимогами ст. 206 СК України у виняткових випадках, якщо мати, батько є тяжко хворими, інвалідами, а дитина (стаття 6 цього Кодексу) має достатній дохід (заробіток), суд може постановити рішення про стягнення з неї одноразово або протягом певного строку коштів на покриття витрат, пов`язаних з лікуванням та доглядом за ними.

Судом встановлено, що позивач є батьком відповідача, що підтверджується Актовим записом про його народження №1 від 02 січня 1974 року, складеним Солом`янським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

З наданої позивачем Довідки МСЕК № 020724 від 03 вересня 2001 року вбачається, що він є інвалідом 1 групи загального захворювання / по зору / безстроково та потребує стороннього догляду.

З довідки Центрального об`єднаного УПФ у Подільському районі м. Києва вбачається, що позивач отримує пенсію по інвалідності загального захворювання в розмірі 1 335, 17 гр.

/ а. с. 4 - 5; 70 - 73 /

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги / ст.202 СК /, не є абсолютним.

Таким чином, право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи.

Так, позивач є інвалідом 1 групи, непрацездатний, основним джерелом його доходу є пенсія по інвалідності, тобто він має право на утримання від відповідача, як сина.

В той же час, звертаючись до суду, позивач в обгрунтування необхідності отримання ним матеріальної допомоги від сина посилався на обов`язок сплати житлово-комунальних послуг, а також придбання ліків.

При цьому будь-яких доказів потреби в матеріальній допомозі від відповідача суду не надав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2,3,4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Основні положення про докази визначено § 1 Глави 5 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів;показаннями свідків.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.77, ст.80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

В п. 27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Так, з точки зору закону необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків.

До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо.

Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Тобто, батьків слід визнавати такими, що потребують матеріальної допомоги.

Свідченням такої потреби є отримання матір`ю чи батьком доходів, які є меншими за прожитковий мінімум.

При цьому суд враховує, що держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо.

Як вбачається з довідки Центрального ОУПФУ в м. Києві /Подільський район /, виданої 24 лютого 2017 року, станом на момент її видачі позивач отримував пенсію в розмірі 1 335, 17 гр.

В той же час, будь-яких доказів розміру пенсії станом на сьогоднішній день, позивач та його представник суду не надали.

Суд при цьому враховує, що розмір пенсії, яку отримував позивач у 2017 році, перевищував розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого державою на 01 січня 2017 року, для категорії осіб, до яких відноситься позивач, який становив 1 274, 00 гр.

Будь-яких доказів потреби позивача в матеріальному утриманні не надали, в тому числі не зазначили, скільки коштів останній витрачає на лікування, придбання ліків та оплату житлово-комунальних послуг.

Будучи забезпеченим правовою допомого, ні в позові, ні в подальшому позивач та його представник не повідомили суду, який розмір становить щомісячна плата позивача за житлово-комунальні послуги, чи має він право на пільги в їх сплаті, чи звертався він до органів соціального забезпечення за отриманням субсидії і чи призначалася вона йому.

Крім того, ні в позові, ні в подальшому суду не було надано доказів, які лікувальні препарати, пов`язані зі станом здоров`я, призначаються позивачу, їх вартість і чи користується позивач будь-якими пільгами при їх оплаті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В пункті 27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Виходячи з викладених вище обставин, відсутності доказів потреби позивача в матеріальній допомозі, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення його вимог.

Керуючись ст.ст.172, 202, 203, 205, 206 СК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.А.Шереметьєва