КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Козіна С.М.
Єдиний унікальний номер справи №374/34/18
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7518/2019
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мережко М.В.,

суддів: Верланова С.М., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ржищівського міського суду Київської області від 21 лютого 2019 року у справі за позовом акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

У січні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», звернулось до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 23 листопада 2012 року між відповідачем та представником позивача був підписаний договір №б/н, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 8 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Позивач вказував, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом відповідача у заяві. Також відповідач на час укладення кредитної угоди дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку.

Також посилався на те, що відповідач не виконує належним чином умови укладеного договору, що спричинило виникнення заборгованості за кредитом, розмір якої станом на 31 грудня 2017 року склав 136 357,74 грн, яка включає в себе тіло кредиту в сумі - 5 281,62 грн, відсотки в сумі - 119 365,26 грн, пеню в сумі - 4 741,44 грн, штраф у сумі -6 969,42 грн (фіксована частина - 500,00 грн., процентна складова - 6 469,42 грн).

На підставі викладеного АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути із ОСОБА_1 вказану заборгованість на свою користь.

Рішенням Ржищівського міського суду Київської області від 21 лютого 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» подало до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просило рішення Ржищівського міського суду Київської області від 21 лютого 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року відкрито провадження у справі.

За правилами ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 136 357,74 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 83 ЦК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що 23 листопада 2012 року ОСОБА_1 заповнив бланк Анкети-заяви про приєднання до «Умов та Правил надання банківських послуг» та «Тарифів Банку» (а.с. 6).

З розрахунку заборгованості, наданої позивачем, вбачається, що ОСОБА_1 з 26 грудня 2013 року припинив вносити кошти в рахунок погашення заборгованості у повному обсязі, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 31 грудня 2017 року склала 136 357,74 грн, яка включає в себе тіло кредиту в сумі - 5 281,62 грн, відсотки в сумі - 119 365,26 грн, пеню в сумі - 4 741,44 грн, штраф у сумі -6 969,42 грн (фіксована частина - 500,00 грн., процентна складова - 6 469,42 грн). (а.с. 4-5).

Під час розгляду справи відповідач просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строків позовної давності (а.с. 80).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначав, що у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Однак, колегія суддів не може погодитися з таким висновком.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки.

Відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінчення строку дії договору.

Вказана правова позиція Верховного Суду України викладена в постанові від 19 березня 2014 року (справа № 6-14цс14).

З наданої позивачем виписки по рахунку вбачається, що 27 грудня 2013 року відповідач востаннє користувався кредитною карткою. Після цього, здійснювалося лише автоматичне погашення банком простроченої заборгованості, а платежів по погашенню заборгованості, здійснених самим відповідачем, не відбувалося (а.с.55-56).

Відповідно до умов договору, укладеного 23 листопада 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , кінцевий термін виконання кредитного зобов`язання відповідає строку дії картки, тобто липень 2016 року, що підтверджується довідкою АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 54) та не заперечувалося відповідачем.

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту за договором від 23 листопада 2012 року в повному обсязі починається з 31 липня 2016 року, а ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом 23 січня 2018 року, тобто в межах строку позовної давності.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Як видно із матеріалів справи, 23 листопада 2012 року між відповідачем та позивачем було укладено кредитний договір, відповідач користувався кредитними коштами та неодноразово вносив кошти на погашення заборгованості. Внаслідок порушення умов договору утворилася заборгованість по тілу кредиту, яка складає 5 281,62 грн, що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості (а.с. 4-5).

В установленому законом порядку відповідач вказаний договір не оспорював, він є дійсним, а відтак, вимога позивача щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 5 281,62 грн підлягає задоволенню, оскільки підтверджується належними та допустимими доказами.

Разом з тим, обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» вказувало, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, підписавши Заяву-анкету. Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті банку.

Проте, наданий позивачем Витяг з Тарифів з обслуговування кредитних карт «Універсальна», Умов та Правил надання банківських послуг не містить підпису позичальника, а тому не може вважатися доказом на підтвердження умов надання кредиту та того, що під час підписання заяви відповідач був ознайомлений саме з цими Умовами та правилами надання банківських послуг. Надані банком Умови та Правила надання банківських послуг, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у справах № 6-16цс15, № 6-698цс15, № 6-757цс15.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16 посилання на внутрішні документи банка (правила, положення і т. д.), які не були підписані позичальником як додаток до договору і які містять умови надання, користування банківським кредитом, не мають юридичного значення та юридичних наслідків. Такі документи не є частиною договору і не можуть бути використані судами про визнання умов кредитного договору, зокрема порядку його повернення, оскільки не можливо ідентифікувати, чи саме з цими умовами та правилами погоджувався позичальник, при отриманні банківської карти.

Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи з обслуговування кредитних карт, на які посилається позивач як на складову договору банківських послуг, укладеного 23 листопада 2012 року з відповідачем, стосуються всього спектру фінансових послуг, що надавалися банком, у тому числі платіжних карт, вкладних операцій, кредитних карт, але не мають підпису позичальника, його реквізитів, відсутня дата їх складання або підпису сторонами, а також жодної ідентифікуючої ознаки на предмет їх невід`ємності від заяви позичальника.

А відтак, колегія суддів не вбачає підстав для нарахування відсотків за користування кредитом, пені та штрафів згідно з наданими банком Тарифами з обслуговування кредитних карт.

Проте, під час підписання договору будь-які застереження, що він є безпроцентний відсутні, а відтак кошти за користування кредитом (проценти), відповідач має сплачувати.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частинами першою, другою статті 1056-1 ЦК України встановлено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною; тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів , їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Оскільки в Анкеті-заяві, на підставі якої відповідач отримав грошові кошти, не зазначено розмір процентів за користування коштами, суд доходить висновку про відсутність між сторонами домовленості щодо розміру процентів за користування кредитними коштами.

Враховуючи строки позовної давності щодо місячних платежів, суд не бере до уваги заборгованість по якій пропущено строк позовної давності, а саме заборгованість за кредитом, яка виникла до 31 січня 2015 року.

Проте, заборгованість по відсотках, яка виникла після 31 січня 2015 року та існувала на момент закінчення строку дії картки - 31 липня 2016 року, підлягає сплаті відповідачем.

За таких обставин, суд вбачає за необхідне застосувати ст. 536, 1048 ЦК та визначити розмір процентів за користування кредитом у сумі 1 888,50 грн, виходячи із розміру боргу 5 281,62 грн, часу його виникнення з 31 січня 2015 року по 31 липня 2016 (згідно строку дії картки), та з урахуванням облікових ставок НБУ, які діяли в цей період.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

У статті 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Отже, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому, їх одночасне застосування за порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Тому колегія суддів не вбачає підстав підстав для задоволення позову в частині стягнення пені та штрафів.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову частково.

Керуючись ст.ст. 141, 365, 367, 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Ржищівського міського суду Київської області від 21 лютого 2019 року скасувати, ухвалити по справі нове судове рішення.

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 26 грудня 2013 року в сумі 10 862,82 гривень, з яких:

- 5 281,62 гривень заборгованості по тілу кредиту;

- 1 888,50 гривень - заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом.

В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Реквізити сторін:

Позивач: публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, .

Відповідач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_1 .

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: С.М. Верланов

С.І. Савченко