ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/431/18 Номер провадження 22-ц/814/1933/19Головуючий у 1-й інстанції Куцин В. М. Доповідач ап. інст. Бондаревська С. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондаревської С.М.,

суддів: Кривчун Т.О., Лобова О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16 квітня 2018 року

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором без номеру від 29 березня 2012 року, укладеного між сторонами, за яким останній отримав кредит у розмірі 2 800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Посилаючись на те, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань, станом на 31 грудня 2017 року, заборгованість становить 111 481 грн. 05 коп., з яких: 3183 грн. 17 коп. заборгованість за кредитом, 97 533 грн. 32 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом, 4 979 грн. 75 коп. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 5 284 грн. 81 коп. штраф (процентна складова), позивач просив стягнути з відповідача на користь банку зазначену суму боргу, а також понесені судові витрати в розмірі 1 762 грн.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16 квітня 2018 року позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (р/р НОМЕР_1 , МФО 305299, ідентифіка-ційний код за , місцезнаходження юридичної особи: 01001, міста Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д) заборгованість по кредитному договору без номера від 29 берез-ня 2012 року в розмірі 105 696 грн. 24 коп., станом на 31 грудня 2017 року.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 1 673 грн. 90 коп. судових витрат.

В іншій частині позовних вимог про стягнення штрафу відмовлено.

Не погодившись з даним судовим рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати по ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» в повному обсязі.

Вважає, що районним судом не враховано пропуск банком строку позовної давності, оскільки відповідачем була здійснена остання дія по картці 29 березня 2013 року, тобто банк звернувся до суду з позовом через 4 роки, та не заявляв клопотання щодо поновлення пропущеного строку.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 березня 2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк»та ОСОБА_1 шляхом підписання відповідачем заяви разом із умовами і правилами надання банківських послуг, укладено кредитний договір №б/н, відповідно до умов якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 2800 грн. на платіжну картку.

Згідно вказаного договору, відповідач зобов`язався сплачувати відсотки за користування кредитом в розмірі 20,40 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив з того, що ОСОБА_1 свої зобов`язання перед позивачем належним чином не виконував, внаслідок чого станом на на 31 грудня 2017 року, заборгованість становить 111 481 грн. 05 коп., з яких: 3183 грн. 17 коп. заборгованість за кредитом, 97 533 грн. 32 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом, 4 979 грн. 75 коп. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 5 284 грн. 81 коп. штраф (процентна складова).

З урахуванням встановлених обставин, відповідно до положень статей 634, 526, 1054, 1049, 1050 ЦК України, суд першої інстанції вважав достовірно доведеним факт невиконання ОСОБА_1 свого зобов`язання, що випливає з кредитного договору, дійшовши висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості по кредиту за виключенням штрафів.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 29 березня 2012 року процентна ставка сторонами не узгоджена. Окрім того, у заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді комісії та штрафів за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру /а.с. 7/.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за процентами за користування кредитом, заборгованість за комісією, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 29 березня 2012 року, посилався на Умови та Правила надання банківських послуг.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та Правила надання банківських послуг розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у А-Банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати комісії, штрафів, та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядку нарахування.

До того ж, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провад-ження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

У такому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим Банком в період з часу виникнення спірних правовідносин (29 березня 2012 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (14 лютого 2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін, скріпленої їхніми підписами, про сплату процентів за користування кредитними коштами, комісії та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Умови та Правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною четвертою статті 60 ЦПК України 2004 року доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічна норма міститься й у частині шостій статті 81 чинної редакції ЦПК України.

Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідає встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, оскільки вони не підписані та не визнаються позичальником, а також з урахуванням того, що ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів та комісії за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді штрафів за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Вказані обставини неправильно встановлені судом першої інстанції під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» процентів за користування кредитом у розмірі 97 533 грн. 32 коп., заборгованості за пенею та комісією у розмірі 4 979 грн. 75 коп., оскільки витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не може вважатись складовою частиною спірного кредитного договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У вказаному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів».

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року №543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 Публічне акціонерне товариство «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону №1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.

Згідно п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, судове рішення з підстав, передбачених п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» та стягнення на користь банку заборгованості за тілом кредиту за кре-дитним договором №б/н від 29 березня 2012 року у розмірі 3 183 грн. 17 коп.

У задоволенні інших позовних позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» належить відмовити з вищенаведених підстав.

Задовольняючи позов в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту, колегія суддів виходить з того, що фактично отримані та використані позичаль-ником кошти в добровільному порядку ПАТ КБ «ПриватБанк» не повернуті.

Доводи апеляційної скарги про те, що банк, звертаючись до суду із позовом, пропустив строк позовної давності є безпідставними, оскільки, заява позичальника не містить строку повернення кредиту (користування ним), тому у відповідача до пред`явлення банком цього позову до суду не виникло зобов`язання з повернення отриманих коштів. Початок перебігу позовної давності в такому разі визначається відповідно до частини другої статті 530 ЦК України.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Ураховуючи наведене, судові витрати сплачені сторонами у цій справі підлягають перерозподілу.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а тому сплачений судовий збір у розмірі 2 643 грн. за подання апеляційної скарги підлягає стягненню з банку на користь відповідача у розмірі 2 567 грн. 70 коп.

З ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають пропорційному стягненню судові витрати, понесені за сплачений банком судовий збір у розмірі 1762 грн. за подання позовної заяви, а саме у розмірі 50 грн. 20 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 374, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16 квітня 2018 року скасувати. Ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 29 березня 2012 року у розмірі 3 183 грн. 17 коп.

В іншій частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати в розмірі 50 грн. 20 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 2 567 грн. 70 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Бондаревська С.М.

Судді: Кривчун Т.О.

Лобов О.А.