Номер провадження: 22-ц/813/4771/19
Головуючий у першій інстанції Шкамерда К.С.
Доповідач Кравець Ю. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Павлючук Ю.В.,

учасники справи:

позивач: Управління Служби безпеки України в Одеській області,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м.Одеса апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Красножона Ігоря Івановича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19.02.2019 року, ухваленого суддею Шкамерди К.С.,

встановив:

19.11.2018 року представник Управління Служби безпеки України в Одеській області звернувся до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання такими, що втратили право користування службовою квартирою та виселення, в якому просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування службовою квартирою УСБУ АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зі зазначеної службової квартири без надання іншого жилого приміщення.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що службова квартира АДРЕСА_1 включена до числа службових приміщень Управління Служби безпеки України в Одеській області та була надана у користування відповідачам, оскільки ОСОБА_1 перебував на військовій службі в УСБУ, однак 30.11.2015 року його було звільнено з військової служби у запас СБУ і виключено зі списків особового складу з 01.12.2015 року. На разі право користування належить відповідачам, що утруднює розпорядження службовою квартирою позивачем, а саме не має можливості надати службову квартиру іншим співробітникам Управління, які потребують поліпшення житлових умов та у зв`язку з чим, позивач був змушений звернутися до суду.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.02.2019 року позовні вимоги Управління Служби безпеки України в Одеській області задоволено. Визнано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , такими, що втратили право користування службовою квартирою Управління Служби безпеки України в Одеській області АДРЕСА_1 в АДРЕСА_2 . Вирішено виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зі службової квартири Управління Служби безпеки України в Одеській області АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, апеляційну скаргу подав представник ОСОБА_2 - адвокат Красножон І.І.,в якій з посиланням на порушення норм процесуального права, неправильне застосування матеріального права, незаконність і необґрунтованість рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову задоволенні заявлених Управлінням Служби безпеки України в Одеській області позовних вимог у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги представник ОСОБА_2 адвокат Красножон І.І. обґрунтовує тим, що суд першої інстанції невірно застосував норми ст.124 Житлового кодексу УРСР, п.19 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями від 03.08.2006 року №1081 та п.34 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській УРСР № 37 та вважає, що замість вказаних норм суд першої інстанції мав би застосувати, але не застосував, положення ст. 125 Житлового кодексу УРСР та п. 35 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській УРСР, відповідно до яких відповідачі не можуть бути виселені без надання іншого жилого приміщення ( ОСОБА_1 ), як особі, яка пропрацювала на підприємстві, в установі, організації, що надали їй службове жиле приміщення, не менш як десять років; особі, звільненій у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; пенсіонеру по старості. Крім того адвокат Красножон І.І. звертає увагу на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у червні 2009 року вселились у спірне житло, як службове, правомірно. Незважаючи на те, що між позивачем та відповідачем виникли житлові правовідносини щодо найму службового житла, суд не застосував спеціальні норми, а застосував загальні норми чим порушив правило співвідношення загального і спеціального законодавства. Також представник апелянта зазначає, що суд дійшов помилкового висновку, що у квартирі позивача відповідачі зареєстровані але відсутні, тобто не проживають, оскільки це твердження спростовується тим, що сам предмет позову про виселення, вказує на те, що відповідачі фактично займають спірне житло, проживають там. Також апелянт посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду України, зокрема на п.60 її постанови від 04.07.2018 року в справі №653/1096/16-ц та вважає, що судом першої інстанції порушено ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Крім того ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вселились у службове житло у червні 2009 році, отже право користування відповідачем спірною квартирою мало припинитися, на думку суду, 16.12.2009 року та це вказує на те, що договір найму жилого приміщення, а саме службовою квартирою, є строковим. Представник ОСОБА_2 звертає увагу на те, що на спірні відносини, що виникають із договору найму службового житла, поширюється позовна давність, а тому відмова судом першої інстанції відповідачу в реалізації його права на застосування наслідків спливу позовної давності, про що неодноразово заявлялось відповідачами, є незаконною.

Вважаючи апеляційну скаргу безпідставною, представник Управління Служби безпеки України в Одеській області звернувся до суду апеляційної інстанції з відзивом на неї, у якому зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги - такими, що не можуть прийматись до уваги.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши сторони, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, відзиву на неї та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що за клопотанням Управління Служби безпеки України в Одеській області рішенням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 23.04.2009 року № 330, двокімнатна квартира АДРЕСА_1 була включена до числа службових жилих приміщень позивача. З 23.04.2009 року по теперішній час вказана квартира є службовою.

Відповідно до довідки відділу кадрового забезпечення Управління Служби безпеки України в Одеській області №65/14-588сп від 22.10.18 року в період з 31.01.2009 року по 16.12.2009 року в Управлінні Служби безпеки України в Одеській області проходив військову службу полковник ОСОБА_1

14.03.2009 року він був прийнятий на квартирний облік зі складом сім`ї 2 особи.

Пунктом 2 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 року № 37, визначено, що службові житлові приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Пунктом 15 визначено, що службове жиле приміщення надається робітникам, службовцям і колгоспникам на час виконання ними обов`язків, які потребують проживання в такому приміщенні.

Пунктом 7 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 №1081 визначено, що військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності у них за місцем проходження служби житла для постійного проживання забезпечуються службовими житловими приміщеннями.

Згідно пункту 5.1. Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом СБУ від 06.11.2007 року №792 зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 26.11.2007 року за № 1308/14575, співробітники та члени їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності за місцем проходження служби житла для постійного проживання забезпечуються службовими житловими приміщеннями.

Таким чином, наведені вище норми прямо встановлюють суб`єктів, на які розповсюджуються правовідносини щодо отримання і користування службовим житлом, в тому числі на належність особи, яка отримує службове житло, до відповідного підприємства, установи, організації, що його виділяє.

Відповідно до вищевказаних норм, а саме, враховуючи відсутність у ОСОБА_1 за місцем проходження служби у м.Одесі житла для постійного проживання, він, як військовослужбовець, який проходив військову службу в Управлінні СБУ в Одеській області, був забезпечений службовим житлом на склад сім`ї 2 особи на час виконання ним обов`язків військової служби саме в Управлінні, шляхом надання йому для проживання спірної службової квартири.

В подальшому, на підставі листа Управління СБУ в Одеській області, розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 29.05.2009 року №410 ОСОБА_1 видано службовий ордер №1786 серія ПР на спірну службову квартиру на склад сім`ї 2 особи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , на підставі якого вони вселилися у неї та зареєстрували своє місце проживання за адресою вказаної квартири, що підтверджується довідкою-витягом з домової книги про склад сім`ї та прописку від 01.03.2017 року №12, копії яких містяться в матеріалах справи.

Крім того, згідно відповіді ВАДР ГУ ДМС України в Одеській області від 21.11.2019 року відповідачі ОСОБА_1 з 05.06.2009 року, ОСОБА_2 з 10.06.2009 року значаться зареєстрованими за адресою: квартира АДРЕСА_1 .

Наказом Голови СБ України від 16.12.2009 року №1790-ос ОСОБА_1 переведений для подальшого проходження військової служби до Центрального управління СБУ в м. Київ до іншого населеного пункту, і повинен був після переведення разом із дружиною звільнити спірну службову квартиру Управління у встановленому законом порядку.

Пунктом 19 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 року №1081, передбачено, що у разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню. Зазначена правова норма узгоджується зі ст.124 ЖК України і п.34 Положення-37 відповідно до яких робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Виселення провадиться в судовому порядку.

Таким чином, суд першої інстанції зробив висновок, що право на отримання та користування відповідачами спірною службовою квартирою виникло та існувало на зазначених законних підставах під час проходження ним військової служби в період з 31.01.2009 року по 16.12.2009 року. Разом з тим, таке право користування спірною квартирою відповідачем втрачено 16.12.2009 року у зв`язку із переведенням його для подальшого проходження військової служби до іншого органу СБУ в іншу місцевість.

Статтею 41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.2 ст.16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, районний суд зробив висновок, що реєстрація і відсутність відповідачів у квартирі позивача створює перешкоди у здійсненні правомочностей власника (розпорядника) майна.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що право відповідачів на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України.

При цьому суд посилався на правовий висновок, викладено ВСУ у постанові від 15.05.2017 року по справі № 6-2931цс16.

Крім того, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири (частина перша статті 118 ЖК України).

На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет місцевої ради видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення безпосередньо особі, що має на це право (частина перша статті 122 ЖК України).

Отже, право користування службовим жилим приміщенням члена сім`ї (або колишнього члена сім`ї) наймача є похідним від такого права останнього.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Особливість права користування службовим житлом на підставі ордеру полягає, зокрема, у тому, що володільцем такого житла залишається його власник. Особа, яка користується службовим житлом, знає, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення.

Що стосується посилання представника відповідачів щодо застосування до даних правовідносин позовної давності суд зазначив наступне.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України).

Вказані приписи поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння. Натомість, до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду.

Цивільне законодавство розрізняє право володіння як складову повноважень власника (частина перша статті 317 ЦК України), як різновид речових прав на чуже майно (пункт 1 частини першої статті 395 ЦК України) та як право, що виникає на договірних засадах, тобто договірне володіння.

Оскільки у цій справі необхідно вирішити питання про віднесення позову про виселення зі службового житла до віндикаційного чи негаторного, які є різновидами способів захисту права власності, поняття володіння слід розглядати як складову змісту такого права.

З моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування службовим житлом, особа, якій воно було надане, володіє ним незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення. Отже, позов про виселення є негаторним.

Навіть якщо власник службового житла не висловив вимогу звільнити це житло, проживання у ньому після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин. Власник нерухомого майна не втрачає права володіння ним, навіть тоді, коли таке майно протиправно використовує інша особа.

Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року в справа № 653/1096/16-ц провадження № 14-181цс18.

Більш того, суд взяв до уваги, що відповідачам на підставі рішення Житлово-побутової комісії Центрального управління СБ України від 20.02.2003 року була надана двокімнатна квартира АДРЕСА_3 , яка належить їм на праві приватної власності, про що свідчить свідоцтво про право власності №2587 від 20.04.04 року.

Також відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно на праві приватної власності ОСОБА_2 належить квартира, загальною площею 69,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 .

Тобто спірна квартира АДРЕСА_1 не є єдиним житлом відповідачів.

Суд також зазначив, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Зважаючи на обставини справи, досліджені у судовому засіданні докази та системний аналіз положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позову щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним приміщенням та виселення.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та п. 3.1 «Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів» ( затв. Наказом МВС України 22.11.2012 року № 1077) підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

За таких обставин, суд вважав, що позов Управління Служби безпеки України в Одеській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання такими, що втратили право користування службовою квартирою та виселення підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з`ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції невірно застосував норми ст.124 Житлового кодексу УРСР, п.19 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями від 03.08.2006 року №1081 та п.34 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській УРСР № 37 , та те що замість вказаних норм суд першої інстанції мав би застосувати, але положення ст. 125 Житлового кодексу УРСР та п. 35 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській УРСР, є помилковими.

Судом першої інстанції вірно було застосовано до спірних відносин, що виникли між позивачем та відповідачами, положення ст. 124 ЖК, та не застосовано гарантії, визначені положеннями ст. 125 ЖК, метою яких є недопущення позбавлення особи єдиного житла. Така позиція суду першої інстанції повністю узгоджується і з висновками щодо застосування норм статей 124, 125 ЖК, викладеними у перелічених у рішенні постановах Верховного Суду України.

Крім того необхідно зазначити, що апелянт, обмежившись цитуванням ст. 125 ЖК України та п. 35 вказаного Положення, не конкретизував до яких саме осіб, що зазначені у ст. 125 Житлового кодексу України, відносяться відповідачі. Апелянт не надав доказів, що відповідачі відносять до усіх категорій осіб, що зазначені в ст. 125 Житлового кодексу України, а саме до особи, яка пропрацювала на підприємстві, в установі, організації, що надали їй службове жиле приміщення, не менш як десять років; особі, звільненій у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; пенсіонеру по старості.

Посилання адвоката Красножона І.І. що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у червні 2009 року вселився у службове житло правомірно, не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки предметом спору є не те, що позивачі вселились без правових підстав, а те, що відповідачі в порушення житлового законодавства не звільнили службове житло.

Помилковими є й твердження апелянта, що суд не застосував спеціальні норми, а застосував загальні норми, чим порушив правило співвідношення загального і спеціального законодавства, оскільки постановляючи оскаржуване рішення, суд посилався й на норми житлового законодавства, зокрема ст. ст. 122, 124 ЖК України та Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями від 03.08.2006 року №1081 та Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській УРСР № 37.

Апеляційний суд відкидає твердження апелянта, що суд першої інстанції порушено ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, з огляду на те, що ухвалюючи рішення суд врахував та надав правильну правову оцінку тому, що спірна квартира не є єдиним житлом відповідачів, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями свідоцтв про право власності від 20.04.2004 року та від 21.04.2006 року, відповідно до яких, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належить у рівних частках квартира АДРЕСА_6 загальною площею 153,3 кв.м, жилою площею 40,40 кв.м, та довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.10.2018 року №142207276, згідно якої за ОСОБА_2 на праві приватної власності зареєстровано квартири: АДРЕСА_7 (загальною площею 69,8 кв.м., житловою - 14,4 кв.м) та АДРЕСА_8 (загальною площею 84,4 кв.м., житловою - 42,2 кв.м), при цьому через не звільнення відповідачами службового житла, як того вимагає законодавство, порушено житлові права військовослужбовців, які дійсно потребують житла.

Доводам щодо застосування наслідків порушення строків позовної давності суд першої інстанції надав правильну правову оцінку, додатково аналізу вони не потребують.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Красножона Ігоря Івановича - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19.02.2019 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10.06.2019 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева