РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/12383/17

Провадження № 22-ц/4815/455/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів:Хилевич С.В., Боймиструк С.В.

секретар судового засідання: Тхоревський С.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - Головне управління Державної казначейської служби України у Рівненській області; Державна казначейська служби України;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління Служби безпеки України в Рівненській області

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційні скарги ОСОБА_1 , Управління Служби безпеки України в Рівненській області, заступника прокурора Рівненської області в інтересах держави в особі Державної казначейської служби України на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 січня 2019 року ухвалене в складі судді Гордійчук І.О., повний текст складено 23 січня 2019 року, у справі № 569/12383/17,

в с т а н о в и в :

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненській області, Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління Служби безпеки України в Рівненській області про стягнення моральної шкоди завданої незаконними діями та рішеннями органу досудового розслідування, в якому просив стягнути на свою користь 28 000 000,00 гривень відшкодування завданої йому моральної шкоди.

На обґрунтування заявлених вимог зазначає, що 06.03.2001 року відносно нього слідчим СВУ СБУ в Рівненській області, порушено кримінальну справу по обвинуваченню у вчиненні злочину передбаченого ст. 861 КК України. Згідно обвинувального висновку від 03.12.2001 року його обвинувачено у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 84, ч. 2 ст. 172 КК України. Згідно обвинувальних висновків від 04.12.2006 року, 26.06.2008 року, 19.12.2008 року, 27.04.2009 року, 02.03.2010 року, 15.04.2010 року його обвинувачено у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 191,ч. 2 ст. 366 КК України. Згідно обвинувального акта від 12.09.2014 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.05.2014 року за №0000030 обвинувачено у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 191, ч. 2 ст. 27, ч. 1 ст. 366 КК України.

На час досудового розслідування та розгляду справи, щодо нього судом було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у період з 06.03.2001 року по 05.06.2001 року, а з 05.06.2001 року запобіжний захід у вигляді тримання під вартою змінено на підписку про невиїзд.

Вказує, що вироком Рівненського міського суду від 05.04.2016 року, який набрав законної сили 27.04.2017 року, в пред`явленому обвинуваченні за ч. З ст. 191, ч. 2 ст. 27, ч. 1 ст. 366 КК України його визнано невинуватим та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення.

Просив суд відшкодувати йому шкоду, завдану внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконною затримання, у повному обсязі, в розмірі 28 000 000 грн., з яких 12 000 000 грн. внаслідок душевних страждань від хвороби та втрати дружини, 16 000 000 грн. (з розрахунку 1 000 000 грн./рік * 16 років) внаслідок душевних страждань від незаконних дій та рішень органу досудового розслідування

Рішенням Рівненського міського суду рівненської області від 17 січня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 908 310 гривень 10 копійок на відшкодування завданої моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Судові витрати віднесено на рахунок держави.

Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом протягом тривалого часу (більше 16 років), що призвело до порушення його конституційних прав, нормальних життєвих зв`язків, що негативно вплинуло на його стосунки з членами сім`ї та з оточуючими людьми та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя .

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , Управління Служби безпеки України в Рівненській області, заступник прокурора Рівненської області в інтересах держави в особі Державної казначейської служби України оскаржили його в апеляційному порядку.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає рішення місцевого суду таким, що постановлене за неповного з`ясування обставин справи, а тому підлягає зміні.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що порушена проти нього кримінальна справа мала для нього тяжкі наслідки, оскільки він тривалий час страждав від почуття невизначеності щодо свого майбутнього. Перебуваючи під вартою в період з 06.03.2001р. по 05.06.2001р., утримувався в умовах повної ізоляції від суспільства, був позбавлений спілкування з сім`єю і дитиною, не мав повноцінного харчування та медичного забезпечення, що спричинило порушення його життєвих зв`язків. Вказує, що при визначенні компенсації моральної шкоди місцевим судом не було враховано, що внаслідок незаконного перебування під слідством протягом 16 років 1 місяця і 21 дня він зазнав таких же обмежень, які є аналогічними умовному терміну відсування покарання за злочин, якого він не вчиняв. Зазначає, що в період тримання під вартою в Рівненському слідчому ізоляторі він був поміщений в камеру, розраховану на 9 чоловік, в якій утримувалося 18 раніше засуджених осіб хворих на туберкульоз, венеричні та інші інфекційні захворювання.

Скаржник стверджує, що під час незаконного перебування під слідством за його місцем проживання неодноразово проводилися обшуки у присутності дружини і неповнолітнього сина, а також було арештоване майно, що позбавило членів сім`ї ним розпоряджатися. Вважає, що від постійного перебування у стресовій ситуації його дружина захворіла онкологічним захворюванням та після проведених операцій померла у 47-річному віці, залишивши неповнолітнього сина на його утриманні й вихованні.

Звертає увагу суду, що упродовж більш, ніж 16-річного досудового слідства із застосуванням слідчих та судових примусів інформація про нього поширювалася ГО «Жіноча Сотня» у засобах масової інформації, що принижувало його честь, гідність ділову репутацію.

За наведених міркувань просить змінити рішення суду першої інстанції, стягнувши на його користь з відповідача 28 000 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

У своїй апеляційній скарзі Управління Служби безпеки України в Рівненській області зазначає, що місцевий суд при ухваленні оскаржуваного рішення, серед іншого, послався на п. 5 ст. 3 Закону 266/94-ВР , яким чітко передбачено порядок розрахунку розміру морального відшкодування: виходячи із установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом за кожен місяць перебування під слідством та судом. Вважає, що оскільки ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 06.03.2001 по 27.04.2017, тобто 16 років 1 місяць 21 день, то розмір відшкодування моральної шкоди, за умови доведеності її завдання, міг би становити 718 539 грн. Вказує, що вимога про стягнення шкоди, завданої хворобою та втратою дружини, яку позивач просить стягнути на його користі у розмірі 12 млн. грн. на відшкодування моральних страждань, не підлягає задоволенню, оскільки, позивачем не наведено жодних доказів того, що хвороба та смерть його дружини є наслідком саме перебування позивача під слідством чи судом або будь-яких інших дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Зауважує, що позивачем не надано також доказів про здійснення обмежень у вільному пересуванні органами досудового слідства, також органами досудового слідства не здійснювалось жодних обмежень щодо просування позивача по службі, його вступу до Національної академії збройних сил України, не здійснювалось заборон на участь позивача у діяльності миротворчого контингенту, в ході досудового слідства обшуки за місцем проживання підозрюваного не проводились, арешт на майно не накладався. Стверджує, що приниження честі, гідності та ділової репутації позивача ГО «Жіноча Сотня» через засоби масової інформації не має відношення та не пов`язане із діями та рішеннями органу досудового розслідування та завдання моральної шкоди. Звертає увагу суду, що позивач у позовній заяві не наводить конкретних фактів «незаконних» дій органів досудового слідства, застосування обмежень, які б руйнували його душевний спокій, завдали моральних переживань, створили дискомфорт, порушили звичайний уклад життя, призвели до порушення загальних життєвих зв`язків. Покликаючись на те, що позивачем не надано до суду жодних доказів причинно-наслідкового зв`язку між діями органу досудового розслідування та моральними стражданнями і душевними хвилюваннями, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У поданій апеляційній скарзі заступник прокурора Рівненської області в інтересах держави в особі Державної казначейської служби України вважає рішення суду першої інстанції незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без урахуванням фактичних обставин справи.

Заперечує твердження суду про те, що кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 тривало з 06.03.2001р. по 27.04.2017р., тобто 16 років 1 місяць 21 день та пояснює, що постановою слідчого СВ УСБУ в Рівненській області від 28.10.2004 року кримінальна справа, порушена 06.03.2001 року по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ст.861 КК України, закривалась провадженням на підставі п. 2 ст. 6 КПК України за відсутності в діянні обвинуваченого складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України. Додає, що ця постанова була взята до уваги Рівненським міським судом про поновленні ОСОБА_1 на роботі (рішення від 15.02.2005р у справі № 2-3189/05). Доводить, що загальний строк перебування ОСОБА_1 під слідством становить 15 років 8 місяців 6 днів (188 повних місяців), а тому розмір шкоди, за умови доведеності її завдання, міг би становити 784 524,00 грн. Стверджує про відсутність достатніх підстав для відшкодування моральної шкоди та заявляє про її недоведеність. За наведеного просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_1 поданих Державною казначейською службою України, прокуратурою, Управлінням Служби безпеки України в Рівненській області вказують на її безпідставність та просять апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, в задоволені вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 28 000 000 грн. відмовити.

У запереченях на відзиви апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що доводи скаржників є безпідставними.

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Управління Служби безпеки України в Рівненській області, заступника прокурора Рівненської області в інтересах держави в особі Державної казначейської служби України задоволенню не підлягають.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає.

Убачається, що 06.03.2001 року відносно ОСОБА_1 слідчим СВУ СБУ в Рівненській області, порушено кримінальну справу по обвинуваченню у вчиненні злочину передбаченого ст. 861 КК України.

06 березня 2001 року о 18 годині 25 хвилин ОСОБА_1 був затриманий в порядку ст.115 КПК України і поміщений в ІТТ Рівненського МВ УМВС в Рівненській області.

07 березня 2001 року Постановою про застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до ОСОБА_1 , застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Рівненському СІЗО №24 УДДУ ПВП в Рівненській області.

01 червня 2001 року Постановою про зміну запобіжного заходу ОСОБА_1 , змінено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на підписку про невиїзд.

Кримінальна справа щодо обвинувачення ОСОБА_1 та інших осіб неодноразово направлялася до суду для розгляду в порядку КПК України 1960 року та розглядалась судами неодноразово із ухваленням відповідних рішень.

Вироком Рівненського міського суду від 05.04.2016 року, який набрав законної сили 27.04.2017 року, ОСОБА_1 в пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 191, ч. 2 ст. 27, ч. 1 ст. 366 КК України визнано невинуватим та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення.

Таким чином, ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом з 06 березня 2001 року - з моменту повідомлення про підозру по 27 квітня 2017 року - по день набрання вироку законної сили, що становить 16 років 1 місяць 21 день.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень встановлено статтею 56 Конституції України.

Відповідно до частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон) відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Пунктом 2 частини першої статті 2 Закону визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до частин другої, третьої статті 13 цього Закону розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Аналогічне правило щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди передбачено й у пункті 17 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року №6/5/3/41, та міститься у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (по тексту - Постанова).

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018р. у справі № 61-11708св18, та узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду викладеної в постанові від 20 вересня 2018р. у справі № 14-298цс18.

В пунктах 2, 3 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України № 6/5/3/41 від 04 березня 1996 року, зазначено, що відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові, зокрема, внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого. Право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації.

Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі

Такий розмір має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення.

У своїх численних рішеннях Європейський Суд з прав людини зазначає, що компенсація моральної шкоди має бути адекватною.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно керувалися тим, що на підставі положень Закону 266/94-ВР позивач має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу повідомлення про підозру і до набрання виправдувальним вироком законної сили.

Стягнувши на користь позивача 908 310,10 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, суд врахував наведені вище норми законодавства та виходив із засад виваженості, законності та справедливості, враховував глибину та тривалість моральних страждань, характер та тяжкість вимушених змін позивача у життєвих і суспільних стосунках, які він зазнав у зв`язку із тривалим кримінальним переслідуванням та необхідністю відновлення попереднього стану.

Зважаючи на викладене, доводи апеляційної скарги позивача щодо неправильного визначення розміру моральної шкоди апеляційним судом відхиляються.

Інші доводи апеляційної скарги позивача були предметом дослідження суду першої інстанції і додаткового правового обґрунтування не потребують.

Апеляційний суд не погоджується із доводами апеляційних скарг відповідачів та третьої особи про те, що відшкодування моральної шкоди, у випадках передбачених Законом, має здійснюватись виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, оскільки згідно з ч.2 ст.13 цього Закону, розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Не заслуговують на увагу і доводи, наведені в обґрунтування апеляційних скарг відповідачів та третьої особи щодо безпідставності позовних вимог та не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Управління Служби безпеки України в Рівненській області, заступника прокурора Рівненської області в інтересах держави в особі Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 січня 2019 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 19 червня 2019 року.

Головуючий суддя :

Судді :