Житомирський апеляційний суд
Справа №296/6450/17 Головуючий у 1-й інст. Драч Ю. І.
Категорія 46 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Шевчук А.М., Талько О.Б.,

при секретарі

судового засідання: Добровольській Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №296/6450/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи - Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 18 грудня 2018 року, яке ухвалене суддею Драчем Ю.І. в м. Житомирі

встановив:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом, в якому просила визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона є власником вказаної квартири. Окрім позивача в даній квартирі зареєстрований також відповідач, який є її колишнім чоловіком, понад три роки не проживає в даній квартирі, однак в добровільному порядку не подав заяву про зняття його з реєстрації за вказаною адресою.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 18 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 звернулася із апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги. В обґрунтування скарги зазначає, що спірна квартира є особистою власністю апелянта і відповідач, на її думку, не має до неї жодного відношення. Крім того, судом не враховано, що ОСОБА_3 у 2013 році добровільно переїхав на постійне проживання у с.Чубарівка (нині - с.Града) Андрушівського району Житомирської області, де проживає на даний час та веде господарство. Крім того, посилання на звернення відповідача до поліції з приводу вчинення апелянтом перешкод у користуванні квартирою не може бути належним доказом по справі, оскільки ОСОБА_3 звернувся до поліції лише 23.10.2017 року, тобто вже після того, як було відкрито провадження по даній справі.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

В судовому засіданні позивач та її представник доводи апеляційної скарги підтримали.

Відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. При цьому зазначив, що спірна квартира є спільною власністю сторін, оскільки набута в період шлюбу за спільні кошти. Крім того, він ніколи не втрачав інтересу до спірного житла, про що свідчить розписка про отримання позивачем від нього 26.01.2017 року 500 грн. в рахунок оплати комунальних послуг та поданий позов до Корольовського райсуду м.Житомира про визнання за відповідачем право власності на Ѕ частину квартири.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що з липня 1985 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 11.11.2016 року (а.с.7).

Позивач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування від 11.10.2010 року (а.с.14).

Відповідно до акту від 15.08.2017 року, складеного працівниками ОСББ «Хмеляр», ОСОБА_3 не проживає в АДРЕСА_1 понад рік (а.с.49).

Згідно відомостей Житомирського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області вбачається, що 23.10.2017 року ОСОБА_3 звернувся до поліції з заявою про те, що ОСОБА_2 перешкоджає йому у користуванні майном, та не допускає до квартири.

24.04.2018 року ОСОБА_3 повторно звернувся до поліції з заявою про прийняття мір до ОСОБА_2, яка перешкоджає йому у доступі до квартири в якій вона проживає. Дані заяви були розглянуті та надано відповідь про відсутність ознак кримінального правопорушення в діях ОСОБА_2

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї. Тому в даному в випадку власник повинен звертатися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності, а не про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Такий висновок суду є помилковим виходячи з наступного.

Відповідно до ст.405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За правилами ст. 156 ЖК члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири відповідно до ст.ст. 9, 156, 157 ЖК України не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням.

Під час розгляду справи було встановлено, що відповідач є колишнім чоловіком ОСОБА_2 та з поважних причин не проживає у спірному помешканні, оскільки змушений був переїхати до іншого місця проживання, так як між сторонами виникли неприязні стосунки і колишня дружина постійно перешкоджає йому користуватися вказаним житлом. У зв'язку з чим він неодноразово звертався до правоохоронних органів, що підтверджується висновками про результати розгляду його звернень до Житомирського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області. Також відповідач не втрачав інтересу до даного житла, про що свідчить розписка про отримання позивачем від відповідача 26.01.2017 року 500 грн. в рахунок оплати комунальних послуг. Крім того, відповідачем поданий позов до Корольовського райсуду м.Житомира про визнання за ним право власності на Ѕ частину квартири з тих підстав, що спірна квартира є спільною власністю сторін, оскільки набута в період шлюбу. Дана обставина про наявність між сторонами у справі вказаного спору з приводу спірної квартири, позивачем під час апеляційного розгляду не заперечувалась.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зав'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для визнання відповідача таким, що витратив право користування квартирою АДРЕСА_1,оскільки на даний час припинення цього права з підстав передбачених ст. 405 ЦК України не відбулося.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на ту обставину, що відповідач має у власності інше житло, на даний час правового значення не має, оскільки під час розгляду справи було встановлено, що між сторонами існує спір щодо права власності сторін у даній квартирі і відповідач з поважних причин не проживає у спірній квартирі.

Разом з тим, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову через невірно обраний позивачем спосіб захисту своїх прав є помилковим, оскільки у даній справі предмет доказування ґрунтується на вимогах ст. 391 ЦК України, натомість правовідносини сторін випливають із ст. 405 ЦК України. Іншої угоди про порядок користування даним приміщення у сторін не було, а тому вимога позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування даним житлом є обґрунтованою та відповідає способам захисту порушеного права визначеного чинним законодавством.

Таким чином, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, призвело до ухвалення у справі незаконного рішення, а тому останнє підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав (п.3, п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 18 грудня 2018 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи - Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити з інших підстав.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 березня 2019 року.

Головуючий Судді