Житомирський апеляційний суд
Справа №272/951/17 Головуючий у 1-й інст. Брагін В. І.
Категорія 39 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого - судді: Миніч Т.І.

суддів: Павицької Т.М.,

Трояновської Г.С.

секретаря

судового засідання Ковальської Я.В.

з участю представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 16 листопада 2018 року під головуванням судді Брагіна В.І.

у цивільній справі №272/951/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на частину будинку,-

в с т а н о в и в :

У серпні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом, який вподальшому уточнила. Просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_3 та визнати за нею право власності на 3/4 частини будинку та надвірних споруд. В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що НОМЕР_1 помер ОСОБА_5, з яким вона перебувала у шлюбі. Вона з чоловіком були зареєстровані і проживали у будинку по АДРЕСА_1, який був оформлений на чоловіка на підставі свідоцтва на право власності від 16.04.2002 року, виданого виконкомом Андрушівської міської ради і зареєстрованого в Бердичівському міжміському бюро технічної інвентаризації в книзі 20 за №2934. Після смерті чоловіка вона проживає одна в цьому будинку, який є єдиним її житлом і в ньому визначене її місце реєстрації. Зазначений житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 належав їй та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності як подружжю. Після смерті ОСОБА_5 вона прийняла спадщину відповідно до п.3 ст.1268 ЦК України, а їх донька ОСОБА_3 також подала заяву на прийняття спадщини, оскільки вона і відповідач були спадкоємцями першої черги за законом. До складу спадщини належала лише 1/2 частина спірного житлового будинку, а інша частина - належала їй на праві власності, як дружині померлого. Вона дала згоду на те, щоб у спадщину на половину частини покійного чоловіка, тобто на 1/2 частини будинку, вступила відповідач і вважала, що вона залишається власником іншої 1/2 частини будинку за вищевказаною адресою. Таким чином, вона у нотаріуса не відмовилась від своєї частки, яка належала їй на праві спільної сумісної власності, а відмовилась лише від половини будинку, яка належала померлому чоловіку. Неодноразово перебуваючи в 2009 році у нотаріуса, вона підписувала багато документів. Перебуваючи разом у вказаний період у нотаріуса, відповідачка навмисно вводила її в оману щодо дійсних обставин успадкування майна за законом, повідомляла неправдиву інформацію, що оформлення спадку потребує значного часу, неодноразових відвідувань нотаріуса та значних грошових витрат, що зумовило її до вчинення помилки щодо дійсних обставин спадкового правочину. Не будучи обізнаною в законодавстві, вона повністю поклалася на відповідача. Внаслідок таких дій відповідача в неї було спотворене уявлення про обставини, які дійсно мали місце. Вона не була обачна, переоцінила порядність відповідача і вважала, що діє вірно і буде відповідно до документів власницею 1/2 частини вищевказаного будинку та надвірних споруд. Нею були неправильно сприйняті умови правочину, що вплинуло на її волевиявлення і за їх відсутності за вищевказаних обставин вона б не укладала ніяких правочинів. Під час підписання правочинів (документів) їй було 70 років, стан її здоров'я потребував постійного медикаментозного лікування. ЇЇ волевиявлення щодо укладання правочинів, пов'язаних з успадкуванням майна не було вільним і було сформоване під психологічною дією відповідача і в таких умовах вона не могла належним чином оцінити ситуацію, визначити для себе мету правочину і вчинений правочин не відповідав її волевиявленню. Діями відповідача були створені умови правочину, що перешкоджали її вільному формуванню волі при його підписанні, отже невідповідність її волі і її волевиявленню є істотними обставинами, так як призвели до втрати всього нерухомого майна. В силу похилого віку, стану здоров'я вона помилилася щодо дійсних обставин спадкування, внаслідок якої підписувала всі документи, що призвело до втрати всього нерухомого майна - єдиного для неї житла, про що стало їй відомо лише в 2017 року. Вона не мала наміру вчиняти правочин щодо відчуження належного їй майна як дружині померлого ОСОБА_5, а саме 1/2 житлового будинку і господарських будівель, оскільки нотаріусом таких правочинів не було посвідчено. Зазначала, що її помилка щодо природи правочину - спадкування за законом має істотне значення і вона помилялась саме тоді коли укладала правочини на користь відповідача, перебуваючи в похилому віці і маючи хворобливий стан здоров'я. Її місце реєстрації визначене за адресою спірного будинку, який є єдиним її житлом, в якому вона проживає після відкриття спадщини. В 2017 році вона вирішила оформити свою частину будинку на сина і з'ясувала, що весь будинок належить відповідачу. Для відновлення порушеного права вона звернулась до суду. Вважає, що свідоцтво про право на спадщину за законом серії ВМЕ №217529 від 06.05.2009 року, видане на ім'я ОСОБА_3 Андрушівською державною нотаріальною конторою порушує її права.

Рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 16 листопада 2018 року позов задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом ВМЕ № 217529 від 06.05.2009 року, видане Андрушівською державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_3.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 3/4 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 жилою площею 69,5 кв.м., загальною площею 97,1 кв.м., а також на 3/4 сараю літ. «Б», літньої кухні літ. «В», гаража літ. «Г», погребу та огорожі.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати в сумі 1280 грн. 00 коп.

У поданій, через свого представника, апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову та стягнути судові витрати. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема зазначає, що позивачка знала про те, що вона відмовилась від спадщини, подавши відповідну заяву до Андрушівської держнотконтори, а відтак строк позовної давності розпочався з моменту отримання ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за законом, тобто з 06.05.2009 року. Крім того, представник відповідача в судовому засіданні повідомляла про те, що комунальні послуги оформлені на відповідача і платіжні квитанції приходили на адресу позивача, де чітко вказано, що надання комунальних послуг оформлені на ОСОБА_3 На думку апелянта, судом першої інстанції невірно застосовано норми сімейного права при вирішенні вказаного спору та в порушення вимог ст.13 ЦПК України суд вийшов за межі заявлених позовних вимог.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що НОМЕР_1 помер ОСОБА_5, з яким позивач перебувала у шлюбі з 13 листопада 1969 року по день його смерті (т.1 а.с.6,7). Позивач з чоловіком - ОСОБА_5 були зареєстровані і проживали у будинку по АДРЕСА_1, право власності на який було зареєстровано за ОСОБА_5 відповідно до свідоцтва на право власності від 16.04.2002 року, виданого виконкомом Андрушівської міської ради, зареєстрованого в Бердичівському міжміському бюро технічної інвентаризації в книзі 20 за № 2934 (т.1 а.с.141,157-158).

Сторони є спадкоємцями першої черги за законом та прийняли спадщину після смерті ОСОБА_5: позивач відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, а відповідач - шляхом подання 28 жовтня 2008 року заяви до нотаріуса про прийняття спадщини (т.1 а.с.137,141,146).

28 жовтня 2008 року позивачем у нотаріуса подана заява про відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 на користь відповідача (т.1а.с.138).

Вирішуючи спір, та визнаючи за позивачкою право власності на ѕ частини спірного домоволодіння, суд першої інстанції виходив з того, що відмова позивачки від спадщини є недійсною, а узв»язку із цим - і недійсним є свідоцтво про право на спадщину на ім»я відповідачки та позивачка має право на обов»язкову частку у спадщині.

Проте, погодитися з висновками суду неможливо, оскільки вони зроблені без належного з»ясування всіх обставин справи та протирічать цим обставинам.

Так, судом встановлено, що право власності на спірний будинок на ім'я ОСОБА_5 було зареєстровано 16.04.2002 року, тобто під час шлюбу позивача та ОСОБА_5 Тому спірний будинок належав їм на праві спільної сумісної власності. Тобто, позивачці належала на праві власності Ѕ частина спірного домоволодіння за адресою по АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.60 та ч.1 ст.70 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності і у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності частка майна членів подружжя є рівними.

Інститут права власності в Україні регулюється приписами статті 41 Конституції України. У відповідності до ч.1 даної статті, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Частина 4 ст.41 Конституції України встановлює принцип непорушності права власності. Дані норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до ст.13 Конституції України та ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені.

Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Оскільки позови про визнання права власності, що пред'явлені на підставі статті 392 ЦК, пов'язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність (п.37 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»). У зв»язку з цим заперечення відповідача щодо пропуску позивачкою строку позовної давності не заслуговують на увагу.

Відповідно до ч.2 ст.1274 ЦК спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229 - 231 і 233 цього Кодексу (ч.5 ст.1274 ЦК).

Як вбачається з матеріалів справи позивачка 28 жовтня 2008 року подала до нотаріуса заяву, в якій зазначала, що перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам»яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій без будь-якого фізичного, морального тиску, погроз та примусу від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 відмовляється безумовно і беззастережно на користь його дочки ОСОБА_3 (т.1 а.с.138).

Власноручність підписання цієї заяви позивачкою не оспорюється. Сам зміст заяви свідчить про те, що спадкоємець в повній мірі усвідомлювала правову природу та наслідки її написання.

Про це зазначає і сама позивачка в позові.

Висновки суду в оскаржуваному рішенні щодо визнання недійсною відмови від прийняття спадщини суперечать положенням ч.1 ст.13 ЦПК, оскільки така вимога позивачкою не була заявлена в даній справі.

Разом з тим, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом не було враховано, що спадщина після смерті ОСОБА_5 відкрилася лише на Ѕ частину будинковолодіння. Власником іншої частини була позивачка, про що зазначалося вище.

За наведених обставин зазначене свідоцтво слід визнати недійсним в Ѕ частині майна, на яке воно видане, оскільки власником його є інша особа - позивач.

Відповідно до ст.1301 ЦК України визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину можливе за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадщину, а також у інших випадках встановлених законом. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним за рішенням суду у певних випадках в тому числі: наявність спадкоємців, які мають переважне право на отримання спадщини (особи що мають право на обов'язкову частку, особи, що проживали однією сім'єю зі спадкодавцем) та інші.

Крім того, посилання суду першої інстанції на ст.1241 ЦК не можна визнати правильним, оскільки цей закон спірних правовідносин не регулює. Так, в даному випадку має місце спадкування за законом, а право на обов»язкову частку у спадщині розглядається лише при спадкуванні за заповітом.

За наведених обставин та відповідно до приписів п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового - про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволити частково.

Рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 16 листопада 2018 року скасувати, ухваливши нове.

Позов задоволити частково.

Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом ВМЕ №217529, видане 06.05.2009 року Андрушівською державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_3 в Ѕ частині права власності на будинковолодіння по АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину будинковолодіння по АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати в сумі 1280 грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складений 22.03.2019 року.