ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4802/19 Справа № 212/8850/18 Суддя у 1-й інстанції - Чорний І. Я. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства Криворізький залізорудний комбінат», на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 28 січня 2019 року, яке ухвалено суддею Чорним І.Я. у місті Кривому Розі, повний текст судового рішення складено 28 січня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про стягнення моральної шкоди, в зв`язку із ушкодження здоров`я в розмірі 170000 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб.

В обґрунтування позову зазначив, що з 01.07.1967 року по 01.07.1968 року та з 16.08.1971 року по 19.09.2009 року він перебував у трудових відносинах із відповідачем та працював слюсарем в доменному цеху, черговим слюсарем та машиністом навантажувальної машини на ш.«Жовтнева», що підтверджується копією трудової книжки.

01 квітня 1994 року на підприємстві відповідача ш. «Жовтнева» ПО "Кривбасруда" складено акт форми Н-1 про нещасний випадок, який стався із позивачем, за №2.

У п.11 даного Акту зазначено, що 28 березня 1994 року, по наряду начальника дільниці, через гірничого майстра ланка у складі прохідника ОСОБА_2 ., машиністів ППН ОСОБА_1, ОСОБА_3 , повинна була закріпити бурову камеру у блоці 47-49 на д/єт 1013м.. Перед початком роботи, місце роботи було приведене у безпечне становище. При доставці кріпильних матеріалів з д/єт 1023м. несподівано, відокремленою породою було травмовано ОСОБА_1 , який в цей час знаходився на драбині.

Причиною нещасного випадку відповідно до п.11.3 у даному Акті зазначено: використання робітників не по призначенню.

Працівники, які допустили порушення законодавчих та інших нормативних актів з охорони праці зазначені начальник дільниці ОСОБА_4 (п.13 Акту).

Згідно довідки МСЕК про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги серії 2-18 АЗ №053060 від 31.08.1994 ОСОБА_1 при первинному огляді встановлено 50% втрати професійної працездатності, третя група інвалідності у зв`язку з трудовим каліцтвом з переоглядом 01.09.1995 року.

Згідно довідки МСЕК про результати визначення ступеня професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги, серії 2-18 АЗ № 053060 ОСОБА_1 при повторному огляді 22.02.1995 встановлено 60% втрати професійної працездатності, третя група інвалідності у зв`язку з трудовим каліцтвом з переоглядом 01.09.1996 року.

Згідно довідки МСЕК про результати визначення ступеня професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги, серії 2-18 АЗ № 050821 ОСОБА_1 при повторному огляді 03.08.1996 встановлено 60% втрати професійної працездатності, третя група інвалідності у зв`язку з трудовим каліцтвом з переоглядом 01.09.1998 року.

Згідно довідки МСЕК про результати визначення ступеня професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги, серії ДНА-01 № 110063 ОСОБА_1 при повторному огляді 08.10.1998 встановлено 40% втрати професійної працездатності, третя група інвалідності у зв`язку з трудовим каліцтвом з переоглядом 01.09.1999 року.

Згідно довідки МСЕК про результати визначення ступеня професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги, ОСОБА_1 при повторному огляді 30.10.1999 встановлено 40% втрати професійної працездатності, третя група інвалідності у зв`язку з трудовим каліцтвом з переоглядом 01.09.2000 року.

Згідно довідки МСЕК про результати визначення ступеня професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги, ОСОБА_1 при повторному огляді 06.11.2001 встановлено 40% втрати професійної працездатності, третя група інвалідності у зв`язку з трудовим каліцтвом з переоглядом 01.09.2002 року.

Згідно довідки МСЕК про результати визначення ступеня професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги, ОСОБА_1 при повторному огляді 10.10.2002 встановлено 60% втрати професійної працездатності, третя група інвалідності у зв`язку з трудовим каліцтвом з переоглядом 01.09.2003 року.

Згідно довідки МСЕК про результати визначення ступеня професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги, ОСОБА_1 при повторному огляді 03.09.2003 встановлено 60% втрати професійної працездатності, третя група інвалідності у зв`язку з трудовим каліцтвом безстроково.

Згідно виписних епікризів ОСОБА_1 неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні у зв`язку із виробничою травмою.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 січня 2019 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_1 компенсацію за спричинену моральну шкоду, в зв`язку з ушкодженням здоров`я в розмірі 80000 (вісімдесят тисяч) гривень, без утримання податку з доходів з фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави - судовий збір в розмірі 704,80 гривень.

У решті позовних вимог, відмовлено.

В апеляційній відповідачПублічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду, ухваливши нове, яким повністю відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач вказує на те, що рішення суду ґрунтується виключно на доводах позивача, при цьому належне обґрунтування відхилення доводів та доказів відповідача судом не наведено, чим порушено принцип змагальності сторін та свобода у наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Апелянт вважає, що судом першої інстанції не вірно застосовано та розтлумачено норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини. Вказує на те, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами підпадають під дію Кодексу законів про працю України в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин та Постановою Кабінету Міністрів України від 23.06.1993 року №472 з наступними змінами та доповненнями «Про затвердження правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків» в редакції, що діяла на час встановлення позивачу стійкої втрати професійної працездатності.

Апелянт наголошує на тому, що позивачем не додержано порядку розгляду спору про відшкодування моральної шкоди, передбаченого діючим на час встановлення втрати працездатності, законодавством, на, що суд першої інстанції не звернув уваги. Також відповідач вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, що, також залишено судом без уваги.

Відповідач вважає, що у зв`язку з наведеними ним підставами у позивача відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, вказуючи на те, що позивач не надав суду доказів його звернення з відповідною заявою про відшкодування моральної шкоди до ПАТ «Кривбасзалізрудком».

Окрім того, апелянт вважає, що позивачем належним чином не доведено факт спричинення йому моральної шкоди, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів з огляду на норми ЦПК України, якими б підтверджувався факт моральної шкоди та обґрунтування її розміру.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Матеріалами справи і судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 01.07.1967 року по 01.07.1968 року та з 16.08.1971 року по 19.09.2009 року перебував у трудових відносинах із відповідачем та працював слюсарем в доменному цеху, черговим слюсарем та машиністом навантажувальної машини на ш.«Жовтнева», що підтверджується копією трудової книжки.

28 березня 1994 року під час виконання трудових обов`язків з позивачем стався нещасний випадок.

01 квітня 1994 року на підприємстві відповідача ш. «Жовтнева» ПО "Кривбасруда" складено акт форми Н-1 про нещасний випадок, який стався із позивачем, за №2.

У п.11 даного Акту зазначено, що 28 березня 1994 року, по наряду начальника дільниці, через гірничого майстра ланка у складі прохідника ОСОБА_2 ., машиністів ППН ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , повинна була закріпити бурову камеру у блоці 47-49 на д/єт 1013м.. Перед початком роботи, місце роботи було приведене у безпечне становище. При доставці кріпильних матеріалів з д/єт 1023м. несподівано, відокремленою породою було травмовано ОСОБА_1 , який в цей час знаходився на драбині.

Причиною нещасного випадку відповідно до п.11.3 у даному Акті зазначено: використання робітників не по призначенню.

Працівники, які допустили порушення законодавчих та інших нормативних актів з охорони праці зазначені начальник дільниці ОСОБА_4 (п.13 Акту).

Згідно довідки МСЕК про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги серії 2-18 АЗ №053060 від 31.08.1994 ОСОБА_1 при первинному огляді встановлено 50% втрати професійної працездатності, третя група інвалідності у зв`язку з трудовим каліцтвом з переоглядом 01.09.1995 року.

Згідно довідки МСЕК про результати визначення ступеня професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги, серії 2-18 АЗ № 053060 ОСОБА_1 при повторному огляді 22.02.1995 встановлено 60% втрати професійної працездатності, третя група інвалідності у зв`язку з трудовим каліцтвом з переоглядом 01.09.1996 року.

Згідно довідки МСЕК про результати визначення ступеня професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги, серії 2-18 АЗ № 050821 ОСОБА_1 при повторному огляді 03.08.1996 встановлено 60% втрати професійної працездатності, третя група інвалідності у зв`язку з трудовим каліцтвом з переоглядом 01.09.1998 року.

Згідно довідки МСЕК про результати визначення ступеня професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги, серії ДНА-01 № 110063 ОСОБА_1 при повторному огляді 08.10.1998 встановлено 40% втрати професійної працездатності, третя група інвалідності у зв`язку з трудовим каліцтвом з переоглядом 01.09.1999 року.

Згідно довідки МСЕК про результати визначення ступеня професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги, ОСОБА_1 при повторному огляді 30.10.1999 встановлено 40% втрати професійної працездатності, третя група інвалідності у зв`язку з трудовим каліцтвом з переоглядом 01.09.2000 року.

Згідно довідки МСЕК про результати визначення ступеня професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги, ОСОБА_1 при повторному огляді 06.11.2001 встановлено 40% втрати професійної працездатності, третя група інвалідності у зв`язку з трудовим каліцтвом з переоглядом 01.09.2002 року.

Згідно довідки МСЕК про результати визначення ступеня професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги, ОСОБА_1 при повторному огляді 10.10.2002 встановлено 60% втрати професійної працездатності, третя група інвалідності у зв`язку з трудовим каліцтвом з переоглядом 01.09.2003 року.

Згідно довідки МСЕК про результати визначення ступеня професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги, ОСОБА_1 при повторному огляді 03.09.2003 встановлено 60% втрати професійної працездатності, третя група інвалідності у зв`язку з трудовим каліцтвом безстроково.

Згідно виписних епікризів ОСОБА_1 неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні у зв`язку із виробничою травмою.

Отже, судом було встановлено, що ОСОБА_1 , перебуваючи у трудових відносинах із відповідачем, отримав трудове каліцтво. Висновком МСЕК від 31.08.1994 йому вперше було встановлено втрату 50% професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом та третю групу інвалідності. При подальших переоглядах процент втрати працездатності збільшувався та зменшувався. Висновком МСЕК від 03.09.2003 року ОСОБА_1 встановлено втрату 60% професійної працездатності безстроково та підтверджено третю групу інвалідності.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , керувався статтею 440-1 ЦК України ( в редакції що була чинна на час виникнення спірних правовідносин - 31.08.1994), й виходив з того, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки трудове каліцтво отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків на підприємстві відповідача, і наявності у зв`язку з цим підстав для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, а також з визначеним судом розміром моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача та не погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача, з огляду на наступне.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про охорону праці» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) державна політика в галузі охорони праці базується на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників по відношенню до результатів виробничої діяльності підприємства, повної відповідальності власника за створення безпечних і нешкідливих умов праці.

Згідно до п.38 Правил відшкодування власником підприємств, установ і організацій або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових відносин, затверджених постановою КМУ від 23.06.1993 №492 (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Правил) право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Згідно положень ст.12 Закону України «Про охорону праці» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до п.11 Правил, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі домовленості сторін (власника, профспілкового органу й потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії в трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 200 мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Згідно зі ст.440-1 ЦК УРСР (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менш ніж 5 мінімальних розмірів заробітної плати.

У відповідності до роз`яснень викладених у п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Наведені вище докази свідчать про те, що ушкодження здоров`я, заподіяне позивачеві під час виконання ним трудових обов`язків, заподіює йому моральні й фізичні страждання, які обмежують можливість останнього вести звичний спосіб життя, тягнуть за собою не відновлення здоров`я, відчуття болю.

Зазначені обставини наступили у позивача у зв`язку із нещасним випадком на виробництві під час виконання ним трудових обов`язків, який призвів до встановлення стійкої втрати професійної працездатності, встановлення групи інвалідності, що було встановлено судом, тому суд дійшов вірного висновку про те, що позивачеві заподіяна моральна шкода.

Відповідно до Закону України "Про охорону праці», на підприємство покладено обов`язок забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку, причиною нещасного випадку, що стався з позивачем, відповідно до п.11.3 Акту є використання робітників не по призначенню.

Рішенням Конституційного Суду України від 27.01.2004 року №1-рп/2004 передбачено: «4.1. Відповідно до статей 23, 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо.

Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання.

Отже, колегія суддів повністю погоджується із висновком суду першої інстанції, що твердження відповідача про недоведеність позивачем моральних страждань є необґрунтованими.

Визначаючи розмір моральної шкоди суд першої інстанції врахував, що згідно ст.3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності й господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону в поєднанні з ст.ст. 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються в кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2014 р. №6-207цс14, яка в силу вимог ч.4 ст.263 ЦПК України повинна враховуватися судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції врахував роз`яснення наведені в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, взяв до уваги конкретні обставини по справі, зокрема: наявність у ОСОБА_1 стійкої втрати працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом, яка була первинно встановлена у розмірі 50% та в подальшому збільшена до 60 %; глибину фізичних та моральних страждань позивача; обставини за яких стався нещасний випадок з позивачем, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що настали.

Отже, колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами.

Доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності, колегія суддів не сприймає, оскільки, як правильно зазначив суд в оскаржуваному рішенні, позовна давність, відповідно до п.3 ч.1 ст.268 ЦК України не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що ОСОБА_1 заподіяна моральна шкода у зв`язку з отриманим ним каліцтвом.

З огляду на вищезазначене суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачу ОСОБА_1 , а доводи відповідача в апеляційній скарзі щодо відсутності підстав для задоволення позову, є необґрунтованими та фактично зводяться до переоцінки доказів, а також незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 11 червня 2019 року.

Головуючий:

Судді: