Провадження № 22-ц/812/748/19 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 року м. Миколаїв

справа № 488/5720/14-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Шаманської Н.О.,

із секретарем Біляєвою В.М.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а також до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , який діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_9

(третя особа - служба у справах дітей Адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради) про виселення

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва, ухвалене 30 січня 2019 року суддею Селіщевою Л.І. в приміщенні цього ж суду (дата складання повного судового рішення не зазначена),

У С Т А Н О В И В:

В жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернулась з позовом, який уточнила у травні 2017 року, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка також діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а також до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , який також дії в інтересах неповнолітнього ОСОБА_9 .

Позивачка зазначала, що 1 серпня 2014 року її мати ОСОБА_11 подарувала їй житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 . Проте в будинку залишились проживати сім`я її сестри ОСОБА_2 з дітьми. У період 2007-2012 років ОСОБА_2 та її донька ОСОБА_3 зареєстрували за собою право власності на будинок на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасоване. На даний час у спірному будинку зареєстровані такі особи: її племінниця ОСОБА_3 з чоловіком ОСОБА_6 та дітьми ( ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ), племінник ОСОБА_7 , племінник ОСОБА_8 з неповнолітнім ОСОБА_9 . Відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована за іншою адресою.

Посилаючись на те, що відповідачі ніколи не були членами її сім`ї, відмовляються звільнити належний їй будинок та перешкоджають у реалізації права власності, ОСОБА_1 просила усунути перешкоди та виселити їх зі спірного будинку без надання іншого жилого приміщення.

До участі в справі як третю особу залучено орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей Адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради.

Відповідач ОСОБА_3 та ОСОБА_6 позов не визнали, посилаючись на те, що вселились до спірного будинку та були зареєстровані зі згоди попереднього власника, виконували будівельні та ремонтні роботи, тривалий час проживають в ньому, іншого житла не мають, а виселення їх сім`ї порушує інтереси неповнолітніх дітей.

Інші відповідачі участі у судових засіданнях не приймали, своєї думки стосовно позову не висловили.

Представник третьої особи - органу опіки та піклування подав заяву про розгляд справи у його відсутності та просив врахувати права дітей, передбачені статтею 18 Закону «Про охорону дитинства».

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 січня 2019 року позов задоволено, відповідачів виселено зі спірного будинку, розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , діючи через представника, просила рішення скасувати та відмовити в задоволенні позову. Апелянт посилалась на те, що суд не дав оцінку запереченням відповідачів; порушив інтереси її синів; розглянув справу без висновку органу опіки та піклування; не врахував наявність судового спору щодо незаконності набуття позивачкою права власності на будинок, та припустився порушень принципів Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 заперечував порушення судом норм матеріального на процесуального права, та посилався на безпідставність доводів апеляційної скарги.

Інші учасники справи правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

В судове засідання апеляційного суду позивачка ОСОБА_1 , відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_6 ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та третя особа (орган опіки та піклування) не з`явились. Про час та місце судового засідання повідомлені належним чином (а.с.144, 145-148, 149, 158, 159 том 2). Справу розглянуто за участю представника позивачки -адвоката Островського С.Б., відповідачки ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_15 .

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, в тому числі і шляхом звернення до суду (частини 1 статті 15 та 16 ЦК, частина 1 статті 4 ЦПК).

За статтею 17 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 статті 383 ЦК та статтею 150 ЖК закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (частина 1 статті 151ЖК). Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК.

До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство (частина 4 статті 156 ЖК).

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є або були. З припиненням права власності цієї особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів (колишніх членів) його сім`ї.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 5 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 та неодноразово застосовувалась Верховним Судом (постанова від 12 вересня 2018 року у справі № 727/11132/14-ц, постанова від 25 липня 2018 року у справі №638/13030/13-ц, у постанові від 15 серпня 2018 року у справі №595/1271/16-ц).

З матеріалів справи вбачається, що з жовтня 1963 року власником будинку АДРЕСА_1 була ОСОБА_11 (свідоцтво про право власності на домоволодіння від 1 жовтня 1963 року, видане на підставі рішення Жовтневої міської ради депутатів трудящих від 29 червня 1962 року №143).

З 2001 року за згодою ОСОБА_11 у спірному будинку як члени сім`ї власника оселились та зареєструвались її донька ОСОБА_2 з членами своєї сім`ї - повнолітніми дітьми - ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , зятем ОСОБА_6 та онуком ОСОБА_4 (а.с.68-69, 70-79 том 1).

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2007 року за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_2 визнано дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений в письмові формі, та визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності на будинок та самовільні будови (а.с. 9 том І).

Ухвалою цього ж суду від 5 серпня 2011 року рішення скасовано у зв`язку з нововиявленими обставинами, а справу передано на розгляд до Корабельного районного суду м. Миколаєва (а.с. 10 том І).

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15 березня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 21 травня 2012 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено (а.с. 11-12, 13-14 том І).

Рішенням Корабельного районного суд м. Миколаєва від 2 квітня 2014 року, залишеним без змін судом апеляційної інстанції, за ОСОБА_11 визнано право власності на будинок АДРЕСА_1 (а.с. 15-16, 174-175 том І).

Ухвалою ВССУ від 11 вересня 2014 року рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 2 квітня 2014 року та ухвала апеляційного суду Миколаївської області від 19 червня 2014 року залишені без змін (а.с. 20-22 том І).

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 5 серпня 2013 року визнано недійсним та скасовано запис в ЄДР прав власності на нерухоме майно про реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с. 17-18, 19 том І).

Згідно довідки КП ДЄЗ «Океан» від 5 червня 2015 року у спірному будинку зареєстровані: ОСОБА_3 з 20 листопада 2001 року; ОСОБА_6 - з 27 грудня 2001 року; ОСОБА_4 , 2001 року народження, - з 17 січня 2002 року; ОСОБА_5 , 2012 року народження, - з 4 травня 2012 року; ОСОБА_7 - з 11 лютого 2000 року, ОСОБА_8 - з 18 лютого 1999 року, ОСОБА_9 , 2009 року народження, - з 7 лютого 2009 року. ОСОБА_2 у спірному будинку не зареєстрована (а.с. 42 том І).

1 серпня 2014 року ОСОБА_11 уклала договір дарування спірного будинку на користь своєї доньки ОСОБА_1 (а.с. 101-102 том І).

1 серпня 2014 року право власності ОСОБА_16 зареєстроване у Державному реєстрі речових прав (4-5 том 1).

Домова книга будинку АДРЕСА_1 (а.с.197-201 том 1) знаходиться у відповідачів. З 2014 року заведена друга домова книга (а.с.202-204 том І), яка знаходиться у власника ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_11 померла.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції виходив з того, що право власності ОСОБА_1 на будинок набуте на законних підставах, за договором дарування; позивачка як новий власник згоди на проживання та реєстрацію відповідачів, які ніколи не були членами її сім`ї, не давала; останні проживають у будинку зі згоди колишнього власника, чим порушують права позивача щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, а рішення про виселення відповідачів - вимогам статей 319, 383 ЦК України та вищевказаним нормам житлового законодавства.

Апеляційний суд не може вважати переконливим посилання апелянта на тривале проживання в будинку та участь в його утриманні та добудові.

Тривалий строк користування позивачами спірним будинком, враховуючи зміну власника, членами сім`ї якого відповідачі не були, не може бути підставою для відмови у захисті прав нового власника на користування житлом на власний розсуд.

Участь в утриманні будинку також не впливає на право користування житлом після зміни власника.

Відомостей про набуття відповідачами прав на добудовані частини будинку справа не містить.

Не може бути достатньою підставою для відмови в позові й наявність судового спору щодо правомірності набуття позивачкою ОСОБА_1 права власності на будинок, оскільки в цивільному праві діє презумпція правомірності правочину (статті 204 ЦК). Відмова у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_6 не обмежує права відповідачів на захист своїх прав у судовому порядку, а за наслідками розгляду цих вимог рішення у даній справі може бути переглянуте за механізмом статті 423 ЦПК.

Апелянт також посилається на порушення судом прав своїх дітей, один з яких є малолітнім.

Основним законом, який регулює охорону дитинства в державі, є Закон «Про охорону дитинства», норми якого кореспондуються з нормами Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР України від 27 лютого 1991 року, в якій встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Водночас, обов`язок забезпечити дитину необхідними умовами для розвитку та виховання, в тому числі й створення належних житлових умов, покладається, насамперед, на її батьків (стаття 176 СК). Житлові права дітей є похідними від прав їх батьків, що закріплено нормами цивільного та житлового законодавства, зокрема статтями 29, 405 ЦК, статтями 65, 156 ЖК.

Положення статті 18 Закону «Про охорону дитинства», на порушення якої посилається апелянт, гарантує дітям, які є членами сім`ї наймача або власника жилого приміщення, право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Зазначена норма не передбачає абсолютного права дитини на проживання у житловому приміщенні, права на яке її батьки не мають або втратили, та яке належить сторонній особі, членами сім`ї якої ці діти не були.

Судом до участі у справі залучено орган опіки та піклування, що передбачено статтею 6 Закону «Про органи та і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей».

Обов`язковість письмового висновку цього органу при розгляді вимог про виселення дітей разом з їх батьками діюче законодавство не передбачає.

Апеляційним судом обговорене й питання дотримання судом положень статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), якою, поряд з іншим, гарантоване право кожного на повагу до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Практика Європейського Суду з прав людини виходить з того, що втрата житла є крайньою формою втручання в право на повагу до житла та є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві» ( рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 47).

При цьому «необхідність в демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання , які мають бути відповідними і достатніми», для такого втручання має бути нагальна суспільна потреба, а втручання - пропорційним законній меті.

Принцип пропорційності передбачає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи у цивільно-правовому полі.

Принцип пропорційності полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, та інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини", § 60-63).

При вирішенні цього питання апеляційний суд виходить з того, що норми як національного, так і міжнародного законодавства поряд із захистом права на житло передбачають й захист права власності.

Так, статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Аналогічні положення містять статті 316, 317, 319, 321 ЦК .

Як зазначалось вище, гарантуючи захист права власника, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Зокрема, Конвенцією визначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За обставинами даної справи спірне домоволодіння складається з одного житлового будинку та господарських будівель і споруд. Будинок має дві кімнати (без врахування самовільних забудов), житловою площею 26,3 кв. м та загальної площі 48,1 кв.м.

На час звернення до суду в будинку зареєстроване право на проживання восьми осіб. Фактично проживала сім`я ОСОБА_3 з чотирьох чоловік.

В суді апеляційної інстанції відповідачка ОСОБА_3 пояснила, що інші зареєстровані в будинку особи користувались спірним будинком періодично.

Відповідачі заперечують права позивачки на нерухомість та перешкоджають у здійсненні нею прав власника.

За таких обставин позивачка ОСОБА_16 , залишаючись титульним власником, фактично позбавлена не тільки права розпорядження власністю, а й права володіння та користування нею.

Відновлення прав ОСОБА_17 , зокрема прав на розпорядження, володіння та користування нерухомістю, можливо лише шляхом виселення відповідачів, що є єдиним дієвим та відповідним способом усунення перешкод у реалізації позивачкою своїх прав.

Закріплюючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об`єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) на відміну від договору найму (оренди) житла (статті 810, 814 ЦК).

Отже, за таких підстав права власника законом не обмежені.

Зазначені висновки не суперечать нормам статті 47 Конституції України, статті 9 ЖК, статті 311 ЦК, за змістом яких право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав цих осіб, встановлених законом.

Таким чином, втручання у права відповідачів, які гарантовані статтею 8 Конвенції, шляхом виселення їх із спірного будинку здійснено згідно з законом та є необхідним у демократичному суспільстві для захисту прав і свобод інших осіб, а саме захисту права на безперешкодне володіння та розпорядженням власністю. Втручання у такий спосіб здійснюється з дотриманням принципу пропорційності між легітимною метою, досягнення якої передбачається (захист права власності позивачки), та засобами, які використовуються для її досягнення (усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення відповідачів).

Порушень прав відповідачів, передбачених нормами національного законодавства та статтею 8 Конвенції, апеляційним судом не встановлено.

З урахуванням викладеного відсутні підстави для скасування судового рішення та відмови в позові щодо виселення апелянта ОСОБА_3 та її дітей.

Рішення суду в частині виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього, не оскаржується.

Разом з тим Європейський суд неодноразово підкреслював необхідність обґрунтування судового рішення в частині перевірки дотримання прав особи при втручанні у гарантоване Конвенцією право.

Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Європейський Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції

Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується ( рішення від 2 березня 2011 року у справі Справа «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 43,44, та інші).

Проте, мотивувальна частина рішення суду першої інстанції, яке по суті є вірним, не містить відповідних обгрунтувань, що є підставою для зміни рішення та доповнення його вищезазначеними висновками.

Керуючись статтями 374, 375, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 січня 2019 року змінити, доповнивши мотивувальну частину рішення обгрунтуванням відсутності порушень прав відповідачів, передбачених статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: Т.Б.Кушнірова

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 31 травня 2019 року.