Справа № 635/516/18
Провадження № 2/635/212/2019
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2019 року

смт. Покотилівка Харківського району Харківської області

Харківський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді - Токарєвої Н.М.,

секретар судового засідання - Кондратенко Л.І.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

представник позивача: ОСОБА_2 ,

відповідач: ОСОБА_3 ,

відповідач: ОСОБА_4 ,

представники відповідача: ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування збитків на утримання та збереження спільного майна, та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

26 січня 2018 року позивач звернулася до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 62764,19грн. за понесені витрати на утримання та збереження спільного майна відповідно до розміру своїх ідеальних часток у праві власності на будинок АДРЕСА_1 , по 31382,09грн. з кожної.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є власником 31/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 24.06.2008. Іншими співвласниками цього житлового будинку є відповідачі по 69/200 частин у кожній. Загальна площа житлового будинку складає 46,00кв.м., житлова площа 24,80кв.м., отже за технічними даними виділ в натурі ідеальних часток кожному співвласнику неможливий. Позивач постійно проживає у будинку, відповідачі не проживають та не приймають участі в утриманні житлового будинку та надвірних будівель, не сплачують комунальні послуги, не утримують прибуткову територію. Всі витрати по утриманню домоволодіння несе позивач. Оскільки житловий будинок був побудований в 1951 році тож необхідно було зробити капітальний ремонт для придатності проживання. Позивачем було проведено капітальний ремонт житлового будинку АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , проведено водопостачання, відновлено конструктивні елементи будівель, перекрито дах, встановлено металопластикові вікна, сплачено за комунальні послуги. Відповідачі не бажають приймати участь у проведенні капітального ремонту та облаштування житлового будинку, і також, не надають матеріальної допомоги позивачу, відмовляються компенсувати позивачу понесені нею витрати на утримання нерухомого майна, які є значними, тож, позивач вимушена звернутися до суду з цим позовом.

Позивач неодноразово змінювала суму, яку просила стягнути з відповідачів та остаточно вона збільшила свої позовні вимоги та просить суд стягнути відповідачів у рівних частках 94793,95грн.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 29 січня 2018 року позовну заяву залишено без руху з підстав ненадання позивачем примірника позовної заяви з додатком, перекладеного на російську мову, який необхідно направити громадянці РФ відповідачу ОСОБА_3 , надано позивачу десятиденний строк на усунення недоліків.

15 лютого 2018 року позивачем усунуто недоліки та подано примірник позовної заяви з доданими матеріалами, перекладений на російську мову.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 05 березня 2018 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 20 квітня 2018 року о 09 год. 00 хв.

26 квітня 2018 року відповідачем ОСОБА_4 було подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про вселення її у житловий будинок АДРЕСА_1 . В обґрунтування своїх вимог зазначає, що вона є власником 69/200 частин цього житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель на підставі договору дарування від 13.07.2007, її постійне місце проживання зареєстровано за вказаною адресою, однак, вона не має можливості проживати оскільки ОСОБА_1 змінила замки від воріт та будинку та перешкоджає їй користуватися своєю власністю, у зв`язку з чим ОСОБА_4 зверталася до органів поліції зі скаргою на неправомірні дії ОСОБА_1 , однак за результатами розгляду скарг повідомлено, що це є цивільно-правовими відносинами і за захистом своїх прав скаржнику необхідно звернутися до суду.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 06 вересня 2018 року підготовче провадження по справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 17 вересня 2018 року об 16 год. 15 хв.

Позивачем подано до суду відповідь на відзив ОСОБА_4 , в якому вона зазначила, що не перешкоджала ОСОБА_4 у користуванні її власністю, що відповідачі ігнорували її звернення до них з приводу руйнування будинку, необхідності проведення робіт по капітальному ремонту та відновленню елементів житлового будинку, необхідності сплачувати за комунальні послуги. В ході судового розгляду свої позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечувала, з тих підстав, що вона ніколи не перешкоджала у доступі до будинку відповідачам, вони самі не приймали ніякої ініціативи щодо утримання своєї власності, при цьому, позивач намагалася вирішити питання щодо викупу часток відповідачів, про що вони навіть здійснили підготовчі дії для укладення договорів купівлі-продажу часток житлового будинку, однак відповідачі не з`явилися в обумовлений час до нотаріуса.

Відповідач ОСОБА_7 надала суду відзив на позов, в якому проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 заперечувала, посилалась на те, що з моменту смерті батька, вона її не пускала в будинок, вона не має можливості користуватися своєю власністю, позивач одноосібно приймала рішення щодо проведення капітального ремонту житлового будинку, здійснення витрат на придбання будівельних матеріалів, ремонт і не погоджувала ці витрати з іншими співвласниками, позивачем не здійснено розрахунок витрат газу на опалення будинку, просила суд застосувати строки позовної давності, які на момент розгляду справи сплили. Просила суд задовольнити її зустрічний позов.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. ЇЇ представник заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки позов подано поза межами строків позовної давності, а також, оскільки позивач одноосібно користується спірним житловим будинком тож вона самостійно і повинна нести усі витрати по його утриманню.

Сторони в судове засідання не з`явилися, подали до суду письмові заяви, в яких проти задоволення позовних вимог іншої сторони заперечували з підстав, викладених у первісному та зустрічному позовах.

Інших клопотань та заяв від учасників до суду не надходило.

За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

В зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

За приписами ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи інтересів фізичних осіб , прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що на підставі договору дарування, укладеному між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 24.06.2008, посвідченого нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Цидибрагою С.О., реєстр. № 3678, ОСОБА_1 набула право власності на 31/100 частину житлового будинку літ. «А-1», загальною площею 46,00кв.м., житловою площею 24,80кв.м., з відповідною часткою надвірних будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 зареєструвала своє місце проживання у вказаному будинку 21.10.2008.

Згідно даних технічного паспорту від 30.04.2008 спірний житловий будинок складається з двох житлових кімнат, площею 19,80кв.м. та 5,00кв.м., веранди, передпокою, комори та тамбуру, має знос 50%.

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 набули право власності на 69/200 частин житлового будинку літ. «А-1», загальною площею 46,00кв.м., житловою площею 24,80кв.м., з відповідною часткою надвірних будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , кожна на підставі договору дарування, посвідченого 13 липня 2007 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Куриленко С.В., реєстровий № 1938.

ОСОБА_4 з 23.05.1998 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . З 09.10.2017 зареєструвала своє постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , однак постійно мешкає за адресою: АДРЕСА_3 .

ОСОБА_3 постійно проживає в АДРЕСА_4 в АДРЕСА_5 .

Згідно накладних, чеків та квитанцій та фотоматеріалів спірного житлового будинку, наданих позивачем ОСОБА_1 вбачається, що вона в період проживання у спірному будинку придбавала будівельні матеріали та оплачувала роботи по ремонту будинку, оплачувала комунальні послуги.

29.07.2014 депутатом Мерф`янскої міської ради Рудим Т.Ф. за участі сусідів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 складено акт, про те, що в АДРЕСА_2 по АДРЕСА_1 області, постійно проживають ОСОБА_1 зі своїм чоловіком ОСОБА_11 , 1929 року народження, який має слабкий зір, хворіє, потребує стороннього догляду, догляд за ним здійснює ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 доньки ОСОБА_11 не піклуються про батька, його не відвідують, матеріальної допомоги не надають, у будинку АДРЕСА_1 не проживають.

18.04.2018 депутатом Мереф`янської міської ради ОСОБА_12 за участі ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 складено акт, в якому зазначено, що в АДРЕСА_6 . Мерефа по вул. Некрасова, 15, Харківського району Харківської області, постійно проживали ОСОБА_1 зі своїм чоловіком ОСОБА_11 , 1929 року народження, ОСОБА_1 доглядала чоловіка до дня смерті, який був прикутий до ліжка, ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з цього часу ОСОБА_1 проживає у будинку одна, яка здійснила ремонт будинку: перекрито дах, проведено водопостачання, встановлені нові вікна та двері, інші родичі ОСОБА_11 не з`являлися, допомоги не надавали.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 підтвердили, що у спірному будинку після смерті чоловіка проживала одна ОСОБА_1 , здійснювала за власний рахунок поточний ремонт будинку, провела роботи з капітального ремонту будинку оскільки він вже руйнувався, інші співвласники матеріальної допомоги не надавали, будь-яким іншим способом не приймали участі у проведенні ремонтних робіт.

Вирішуючи по суті даний спір суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, при цьому відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. ст. 316, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до вимог ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності, відповідно до ч. 1 ст. 356 Цивільного кодексу України, є спільною частковою власністю.

Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної компенсації.

Відтак суд зауважує, що у положенні ст. 13 Конституції України закріплено важливий принцип інституту права власності «власність зобов`язує». Це означає, що власник повинен не лише користуватися майном, але й турбуватися про нього. А тому видається справедливим, що кожен власник відповідно своєї частки має брати участь в різноманітних витрат, пов`язаних з управлінням, утриманням та збереженням спільного майна.

Статтею 162 ЖК УРСР визначено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

За правилами ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов`язання (ст. ст. 541, 543 ЦК України).

Кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто із співвласників укладає правочин або здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник або співвласники, які зробили необхідні витрати на утримання майна, мають право вимагати від іншого співвласника або співвласників їх відшкодування. Правило ст. 360 ЦК застосовується незалежно від того, хто із співвласників виступив стороною за договірним зобов`язанням щодо спільного майна, за умови, що даний співвласник мав право укладати цей договір.

Отже відповідачі за первісним позовом повинні приймати участь в утриманні своєї частки власності у спірному будинку та нести витрати по сплаті комунальних послуг.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 525, ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу - позовна давність.

Загальна позовна давність відповідно до ст. 257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки, при цьому відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, при цьому сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перебіг строку позовної давності розпочинається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язаний його початок (ст. 253 ЦК України). До подій, пов`язаних із початком перебігу строку позовної давності, належать загальні та спеціальні підстави, які визначають цей момент. За загальним правилом, перебіг позовної давності розпочинається від дня настання першої з таких подій (ч. 1 ст. 261 ЦК України):

1). особа дізналася про порушення свого права;

2). особа мала реальну можливість довідатися про порушення свого права;

3). особа довідалася чи могла довідатися про особу, яка його порушила.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень сторін, капітальний ремонт спірного житлового будинку тривав до 2018 року. Проживаючи у спірному будинку постійно, ОСОБА_1 здійснювала ремонтні роботи поступово. Заборгованість за послуги газопостачання також сплачувала після 2017 року.

Також судом встановлено, що право власності відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не було припинено.

В 2017 році ОСОБА_4 намагалася вселитися у спірний житловий будинок.

ОСОБА_1 робила ремонті роботи за власні кошти, маючи згоду на те інших співвласників, які мали на меті продати їй свої частки, розраховуючи, що вона буде власником усього домоволодіння, тож сторони намагалися досягти згоди щодо викупу їхніх часток власності у спірному житловому будинку позивачем. А коли сторони не дійшли згоди щодо умов продажу своїх часток, тож і виник спір з приводу відшкодування понесених витрат на утримання та ремонт будинку.

Тож суд приходить до висновку, що права позивача були порушені та підлягають судовому захисту, отже в даному спорі позовна давність не повинна застосовуватись.

Разом із цим, суд звертає увагу на наступне.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на за садах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тож, суд визнає недопустимими доказами накладну № 48 від 18.06.2015 на суму 4000,00грн., в якій відсутні відомості щодо найменування придбаного товару, та рахунок-фактуру № СС 01-2108/17 від 21.08.2017 на здійснення оплати товару на суму 2441,60 грн., який не має доказового значення щодо здійснення оплати за товар та його придбання позивачем

ОСОБА_1 зустрічному позові ОСОБА_4 посилається на те, що ОСОБА_1 не надає їй доступу до спірного будинку, у зв`язку з чим вона вимушена була поскаржитися до органів поліції.

З відповіді Харківського ВП ГУ НП в Харківській області від 05.12.2017 вбачається, що ОСОБА_4 дійсно скаржилася на неправомірні дії з боку Маяцької СВ. з приводу обмеження права користування своєю власністю, однак, проведеною перевіркою не встановлено місце знаходження ОСОБА_1 та не опитано її з приводу обставин, викладених у скарзі, запропоновано звернутися до суду згідно цивільно-правового законодавства України.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_17 , який є зятем ОСОБА_4 пояснив, що неодноразово вони разом приїздили на АДРЕСА_1 , однак двері ніхто не відчинив, поспілкуватися з ОСОБА_1 з приводу користування нерухомістю не вдалося.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Статтею першою Протоколу N 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини (Європейська конвенція з прав людини) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Рішенням Європейського суду по правам людини справа «Маркс (MARCKX) проти Бельгії» від 13.06.1979 в пункті 63 стосовно статті першої Протоколу першого Європейської конвенції з прав людини зазначено, що визнаючи право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном стаття перша по своїй суті є гарантом права власності.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Згідно ст. ст. 11, 12, 15, 20 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , однак не має можливості проживати за місцем реєстрації, оскільки не має доступу до будинку, так як замки з воріт та дверей замінені, їй ключі від них не надані відповідачем ОСОБА_1

Згідно вимог ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосуваннясудами Житлового кодексу України» (з відповідними змінами та доповненнями), п. 5 передбачено, що при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами по справі, ОСОБА_4 не має доступу до спірного житлового будинку, не має можливості проживати за місцем реєстрації, відповідач ОСОБА_1 заперечує проти вселення позивача у спірний житловий будинок.

Згідно ч. 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом

Таким чином, відповідач ОСОБА_1 всупереч приписам ч. 3 ст. 47 Конституції України, ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу без наявності відповідного судового рішення протиправно обмежує позивача у користуванні спірним будинком, фактично позбавляє її житла.

Доводи відповідача щодо причин, з яких вона чинить перешкоди позивачу, є несуттєвими та судом до уваги не приймаються

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

В статтях 13, 41 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує , усі суб`єкти права власності рівні перед законом, а держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення зі співвласників витрат по утриманню житлового будинку підлягають частковому задоволенню, а позовні вимоги ОСОБА_4 про вселення необхідно задовольнити у повному обсязі.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України та розподіляє між сторонами.

Керуючись ст.ст. 12, 78, 80, 81, 141, 263-265 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування збитків на утримання та збереження спільного майна задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , понесені витрати на утримання та збереження спільного майна, відповідно до розміру своїх ідеальних часток в праві власності на будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а саме в розмірі по 44176,18грн. (сорок чотири тисячі сто сімдесят шість гривень вісімнадцять копійок), відповідно з кожної.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Вселити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 до житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в частині задоволених вимог у розмірі по 704,80грн. (сімсот чотири гривні вісімдесят копійок), відповідно з кожного.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в у розмірі 704,80грн. (сімсот чотири гривні вісімдесят копійок).

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі знаходиться за посиланням: .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення відповідно до Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України 2147-VIII 03.10.2017, може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Харківський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги особою, яка її оскаржує, протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.

Позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 ;

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_5 .

Повний текст рішення складений 07 червня 2019 року.

Суддя Н.М. Токарєва