ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Макарова М.О., Городничої В.С.,

при секретарі - Кошарі О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2007 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про оспорювання батьківства, -

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2007 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про оспорювання батьківства.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2007 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про оспорювання батьківства - задоволено.

Виключено з актового запису про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ім`я ОСОБА_2 як батька дитини.

Виключено з актового запису про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ім`я ОСОБА_2 як батька дитини.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2007 року скасовано, справу направлено на розгляд за підсудністю до Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області.

Ухвалою Верховного Суду від 12 грудня 2018 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 задоволено частково.

Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2007 року по цивільній справі №2-13568/07 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про оспорювання батьківства та справу направити за підсудністю або скасувати рішення суду та у позовних вимогах відмовити повністю.

У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2007 року просить закрити апеляційне провадження у справі №2-13568/07 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2007 року.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 20.12.2002 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 від 17.05.2000 року видане відділом Реєстрації актів громадянського стану виконкому Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначені батьками дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно свідоцтва про народження Серія НОМЕР_2 від 21.06.2004 року видане виконкомом Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району, сторони по справі зазначені батьками дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.4).

Відповідно до вимог статті 122 СК України, дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.

Відповідно частини першої статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно зі статті 133 Сімейного кодексу України якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини.

Відповідно до ст. 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до ст. ст. 122,124,126, 127 СК України має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» відповідно до статей 213, 215 ЦПК (2004 року) рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це.

В судовому засіданні суду першої інстанції відповідачка пояснила, що позивач не є батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивачем доведено та обґрунтовано свої вимоги, а також те, що відповідачем визнано позовні вимоги в повному обсязі.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що оскаржуваним рішенням суду порушуються його права, свободи, інтереси та обов`язки, не можуть бути прийнятті до уваги, оскільки, на час розгляду судом першої інстанції справи щодо батьківства ОСОБА_2 , ОСОБА_1 був малолітнім і не приймав участі у справі, а його інтереси представляла законний представник його матір, яка була відповідачем у справі.

Згідно ч.1 ст. 46 ЦПК України, цивільна процесуальна правоздатність - це здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи.

Частиною 3 ст. 136 СК України визначено, що оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття.

Законне представництво батьків засновується на позитивному юридичному факті походження дітей від батьків, недосягнення дитиною віку, з якого пов`язується можливість самостійного набуття і здійснення цивільних прав та обов`язків.

Відтак, згідно ч.1 ст. 242 ЦК України, батьки є законними представниками своїх малолітніх дітей.

Таким чином, при розгляді даної справи у суді першої інстанції, сторонами були батько і мати дітей, а оскільки права дітей у такому випадку фактично теж порушуються, то в їх інтересах діє той з батьків до кого пред`явлений позов.

Твердження ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що в матеріалах справи не міститься жодних належних, допустимих доказів по справі, окрім самого тексту позовної заяви, які б свідчили про його доведеність, доцільність, та що свідчило б про правомірність ухваленого рішення, враховуючи таку категорію справ, є безпідставними, оскільки суперечать наявним у матеріалах справи доказам.

Крім того, під час розгляду справи судом першої інстанції у судовому засіданні ОСОБА_3 визнала позов у повному обсязі (а.с. 13).

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції розглянув зазначену справу по суті з порушенням правил територіальної підсудності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 109 ЦПК України (у редакції закону, чинному на момент постановлення оскаржуваного рішення), позови до фізичної особи пред`являються в суд за місцем її проживання.

Як вбачається з матеріалів справи, в позові зазначена адреса відповідача ОСОБА_3 - АДРЕСА_1 , що визнано сторонами по справі та не заперечувалось під час розгляду даної справи.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2007 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді М.О. Макаров

В.С.Городнича