Провадження № 2/686/861/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2019

Хмельницький міськрайонний суд

в складі: головуючого судді - Салоїд Н.М.,

при секретареві - Лоб І.А.,

за участю представника позивача Вагіна Д.С.,

та представників відповідачів Бельдій Н.В., Ганущин М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хмельницький в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , житлово-будівельного кооперативу «Озерна-2», управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на майно та його розподіл, визнання недійсним договору переуступки права вимоги, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, визнання недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію

та за зустрічним позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру та меблі в квартирі та витребування майна з чужого незаконного володіння

та за позовом правонаступників третьої особи ОСОБА_3 ОСОБА_2 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння

в с т а н о в и в :

1. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в обгрунтування якого зазначив, що з 14 лютого 1998 року по 31 липня 2015 року він проживав з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство мали спільний побут та бюджет, разом займалися підприємницькою діяльністю на речовому ринку. За вказаний період ними внаслідок спільної праці та коштів, отриманих від заняття підприємницької діяльності на речових ринках набули наступне майно:

- квартиру за АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 ) АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 загальною площею 65.6 м.кв. вартістю 800 000 грн.,

- контейнер на речовому ринку ТОВ ТСЦ «Кооператор» по вул. Геологів, 18 вартістю 460 000 грн.;

- контейнер на речовому ринку ТОВ «Речовий ринок» Торговий Дім «Бертер Сервіс» вартістю 345 000 грн., (лист № 409 від 21.08.2015 року вказаного товариства);

- квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 116.7 кв. м., вартістю 3 600 000 грн. ( в підтвердження копія договору купівлі-продажу квартири від 09.02.2012 року;

- право на паєнагромадження вартістю 400 000 грн. внесене до ЖБК «Озерна-2» на нежитлове приміщення площею 90 кв.м. в будинку за АДРЕСА_6 та майнові права отримані на ім`я ОСОБА_2 за договором про сплату внесків у ЖБК «Озерна-2» ;

- право на майно в нежитловому приміщенні в будинку АДРЕСА_6 , в тому числі плитка для підлоги вартістю 233 349, 6 грн., меблі для облаштування аптеки вартістю 100 000 грн., плита «Amffiligran» вартістю 7115,04 грн., плитка «Грес» та клей до плитки і каменю вартістю 530,77 грн., сантехнічний комплект в зборі вартістю 3960,0 грн., система охоронної сигналізації вартістю 4895 грн., водонагрівач «Ariston» вартістю 1560,0 грн. металеві конструкції для облаштування тамбуру вартістю 10330 грн.

- гараж в гаражному масиві «Агровик» по проспекту миру, 41/1. блок 1, бокс 21 за договором купівлі-продажу від 07 жовтня 2004 року.

Під час спільного проживання з ОСОБА_2 вони виховували її доньку, забезпечили здобуття нею освіти, він вважав її своєю донькою, а вона називала його батьком, за рахунок спільних коштів та трудових зусиль з ОСОБА_2 придбали та оформили на її ім`я приміщення аптеки по АДРЕСА_4 , в якому ОСОБА_2 здійснює підприємницьку діяльність.

Проте, з приводу оформлення права власності на нежитлове приміщення між ними виник конфлікт, тому просить встановити факт спільного проживання однією сім`єю як жінки та чоловіка без укладення шлюбу з 14 лютого 1998 року по 31 липня 2015 року, визнати майно спільною сумісною власністю та здійснити його розподіл.

Позивач позовні вимоги уточнював неодноразово, просив встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 14 лютого 1998 року по 31 липня 2015 року; визнати недійсним договір переуступки прав вимоги від 20 грудня 2014 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за яким ОСОБА_2 переуступила, а ОСОБА_3 прийняла право вимоги на отримання у власність нежитлового приміщення, загальною площею 90,0 кв.м. на цокольному поверсі багатоповерхового багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_6 ; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності від 24 вересня 2015 року (індексний номер: 44452886) видане реєстраційною службою Хмельницького міськрайонного управління юстиції Хмельницької області на ім`я ОСОБА_3 щодо нежитлового приміщення, загальною площею 90,8 кв.м. по АДРЕСА_6 ; визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації за ОСОБА_3 на нежитлове приміщення, визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та здійснити поділ наступного майна: - виділити ОСОБА_1 у власність та визнати за ним право власності на наступне майно загальною вартістю 2159625,35 грн: ? частину квартири АДРЕСА_7 вартістю 1160791,00 грн., право на паєнагромадження вартістю 400 грн.

ОСОБА_2 звернулась із зустрічним позовом просить визнати право власності на квартиру АДРЕСА_8 , загальною площею 65,6 кв.м., витребувати її з чужого незаконного володіння, визнати за нею право власності на меблі в квартирі, які складаються з дивану та двох крісел, вітальні, меблі дитячої кімнати, дивана в дитячій кімнаті, меблі для спальної кімнати, меблі для коридору, холодильника та пральну машину та витребувати їх з чужого незаконного володіння ОСОБА_1

Поданий позов мотивує тим, що вказана квартира не може бути спільної сумісної власності, оскільки придбана в період іншого шлюбу та рішенням суду від 29.06.2004 року визнано право власності за нею на означену квартиру. З червня 2015 року вона не може потрапити у означену квартиру, оскільки замки у квартирі змінені. Крім того, спірне приміщення обладнано меблями, котрі придбані у 2000 році, котрі вона оцінює з врахуванням зносу становить 29 500 грн.

Третя особа ОСОБА_3 звернулась із самостійними вимогами до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який обґрунтовує тим, що в жовтні 2015 року вона довідалась про існування спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про розподіл майна, в тому числі і нежитлового приміщення 90 кв АДРЕСА_9 м. в будинку АДРЕСА_6 , котре належить їй на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.09.2015 року.

Означене приміщення нею набуте шляхом виконання умов договору переуступки права вимоги від 29 грудня 2014 року укладеного між нею та ОСОБА_2 , внесенням повної оплати виконаних ОСОБА_2 грошових зобов`язань пред забудовником по договору №4/ц від 21.11.2013 року про оплату пайових внесків у ЖБК «Озерна-2». Означені обставини підтверджуються додатком №2 до договору, карткою рахунку № НОМЕР_1 , договором переуступки прав вимоги від 20 грудня 2014 року, додатковою угодою від 10 січня 2015 року до договору про сплату пайових внесків у ЖБК «Озерна-2» № 4-4 від 21.11.2013 року , актом прийому-передачі нежитлового приміщення від 22.09.2015 року.

Означене приміщення було захоплене ОСОБА_1 шляхом зміни замків на вхідних дверях. Означене приміщення облаштовано меблями, які придбані за її особисті кошти на суму 105 000,0 грн. Просить визнати за нею право власності на нежитлове приміщення, витребувати його з незаконного володіння ОСОБА_1 , визнати за нею право власності на меблі в аптеці згіно накладної № 150 від 07.10.2014 року, які складаються із складу вартістю 13 640,0 грн, торгової зали вартістю 71 968,0 грн., шафи для одягу вартістю 4250,0 грн., кухні 8500 грн., шафи для хімікатів вартістю 4500 грн., карниз вартістю 3000 грн. комплекту із стола, скло вартістю 2000 грн. та витребувати їх з чужого незаконного володіння ОСОБА_1

В судовому засіданні позивач за первісним позовом та його представник позовні вимоги змінили та просять встановити факт спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 у період з 14 лютого 1998 року по 31 липня 2015 року, визнати недійсним договір переуступки прав вимоги від 20 грудня 2014 року укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо отримання у власність нежитлове приміщення, загальною площею 90,0 кв.м. у цокольному поверсі багатоквартирного житлового будинку, визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності від 24 вересня 2015 року, видане реєстраційною службою Хмельницького МРУЮ на ім`я ОСОБА_3 , визнати недійсним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24.09.2015 року, яким було зареєстровано право власності ОСОБА_3 на нежитлове приміщення, загальною площею 90,8 кв.м. по АДРЕСА_6 . Визнати спільною сумісною власністю з ОСОБА_2 та здійснити поділ наступного майна вартістю 1 560 791,0 грн.: одну другу частину квартири АДРЕСА_7 право на паєнагромадження вартістю 400 000 грн. внесене в якості пайового внеску в ЖБК «Озерна-2», виділивши у власність ОСОБА_2 одну другу частину квартири АДРЕСА_7 вартістю 1160791,0 грн., квартиру АДРЕСА_1 вартістю 836013 грн., контейнер на речовому ринку ТОВ «Речовий ринок» вартістю 200806,0 грн., Контейнер на речовому ринку ТОВ ТСЦ «Кооператор» вартістю 162094, 0 грн. та стягнути грошову компенсацію різниці вартості виділеного майна в сумі 798 913 грн.

Заявленого зустрічного позову ОСОБА_2 не визнали та просять у його задоволенні відмовити.

Позов ОСОБА_3 також вважають необґрунтованим, він направлений лише на заволодіння майном, котре є спільним сумісним майном, придбаним спільною працею та коштами, позаяк оригінал договору про сплату пайових внесків за № 4 від 21.11.2013 року знаходився у ОСОБА_1 , його на руках у ОСОБА_2 не було, і як наслідок такої переуступки права вимоги за договором, нумерацію договору змінили на № 4-ц.

ОСОБА_2 та її представник проти позову ОСОБА_1 заперечують повністю та просять у його задоволенні відмовити. Суду пояснили, що спільно з ОСОБА_1 єдиною сім`єю не проживала, хоча не заперечує, що вона використовувала його як найманого працівника на речовому ринку, а також для доставки товарів з-за кордону, проте на спільного бюджету, ні сімейних стосунків з ним не мала.

Не заперечує факту, що з 2000 року по 2006 рік мала романтичні стосунки з позивачем за первісним позовом, а з 2006 року такі стосунки були виключно дружніми та корисливими (в обмін на право проживання у квартирі АДРЕСА_1 ) отримувала від ОСОБА_1 фізичну допомогу у побуті та підприємницькій торговій діяльності. Крім того, такі послуги отримувала від ОСОБА_1 за невелику плату. Пояснила факт реєстрації ОСОБА_1 за адресою в кв. АДРЕСА_1 на його прохання за усним договором між нею та позивачем. В обмін на житло ОСОБА_1 виконував окремі доручення ОСОБА_2 : возив її та доньку ОСОБА_6 , транспортував товар, частково виконував доручення ОСОБА_2 та на оплатній основі частково приймав участь у ремонтних роботах на об`єктах, належних на праві власності відповідачу за її ж дорученням. З 2006 року спільне проживання з позивачем заперечила з підстав наявності у нього романтичних стосунків з іншою жінкою, а з 2012 року проживання однією сім`єю позивача і відповідача було неможливе з підстав існування у її, ОСОБА_2 житті іншого мужчини. Усі спірні об`єкти ОСОБА_2 придбала за власні кошти від здійснення підприємницької діяльності.

Не заперечує факту певних відносин із ОСОБА_1 , але ніяким чином вони не пов`язані із створенням сім`ї із позивачем. Дійсно у вказаний період вони зустрічались із ним, однак спільного проживання, пов`язаного спільним побутом та спільним бюджетом не було.

ОСОБА_3 проти позову ОСОБА_1 заперечила та звернулась з зустрічним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання права власності на нежитлове приміщення площею 90 м.кв. в будинку АДРЕСА_6 , як на таке, що оспорюється позивачем за первісним позовом з тих підстав, що довідалась про існування судового спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про поділ майна, об`єктом якого, в тому числі, є нежитлове приміщення площею 90 м.кв. в будинку АДРЕСА_6 . Зазначила, що вказане нежитлове приміщення є її власністю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.09.2015 року, індексний номер 44452886, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.09.2015 року. Покликалась на те, що вказане приміщення набула, шляхом виконання умов договору переуступки права вимоги від 20 грудня 2014 року, укладеного між нею, як набувачем, та ОСОБА_2 , як відчужувачем права вимоги на недобудований об`єкт, повною мірою виконала грошові зобов`язання перед ОСОБА_2 та перед забудовником по договору № 4/ц від 21 листопада 2013 року про сплату пайових внесків у ЖБК «Озерна-2», законно зареєструвала за собою право власності на спірний об`єкт права власності. 08 жовтня 2015 року не змогла потрапити в належні їй приміщення за адресою: нежитлове приміщення площею 90 АДРЕСА_10 .кв АДРЕСА_6 так-як виявила, що замки на вхідних замках змінені. Від ОСОБА_2 довідалась про протиправне захоплення належного їй приміщення ОСОБА_1 .

Крім того, ОСОБА_3 заявила самостійні вимоги про визнання за нею права власності на нежитлове приміщення площею 90 м.кв. у будинку за АДРЕСА_6 , витребувати його з незаконного володіння ОСОБА_1 , визнати за нею право власності на меблі в аптеці, витребувавши їх з його незаконного володіння .

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 24.09.2015 року нежитлове приміщення на праві власності належить ОСОБА_3 , загальною площею 90,8 кв.м., розташованого по АДРЕСА_6 .

Згідно договору за № 4/Ц про сплату пайових внесків у ЖБК «Озерна-2» укладеного із ОСОБА_2 від 21.11.2013 року

За договором переуступки права вимоги від 20 грудня 2014 року ОСОБА_3 набула право вимоги на отримання у власність нежитлового приміщення , загальною площею 90 кв.м.

Представники ЖБК «Озерна-2» та Реєстраційної служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області у судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, подали заяви про слухання справи у їх відсутності.

Представник житлово-будівельного кооперативу «Озерна-2» в судове засідання не з`явився, повідомлений про час і місце розгляду справи у визначеному законом порядку, Подав заяву про розгляд справи за його відсутності. (том 3 а.с. 181).

Представник реєстраційної служи Хмельницького міськрайонного управління юстиції в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляду справи за відсутності повноважного представника.

2. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді від 02 жовтня 2015 року відкрито провадження у справі та справу призначено до судового розгляду на 12 жовтня 2015 року.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 03 вересня 2015 року забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру за АДРЕСА_8 , квартиру АДРЕСА_7 , контейнери на речовому ринку, рухоме майно в квартирі АДРЕСА_11 АДРЕСА_7 .

Ухвалою суду від 17 грудня 2015 року по справі призначено судову оціночну будівельну експертиза на предмет ринкової вартості квартир та торгівельних кіосків.

Ухвалою суду від 05 вересня 2016 року провадження у справі відновлено у зв`язку із надходженням висновку експерта.

Третя особа із самостійними вимогами ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла у зв`язку із цим провадження у справі зупинено ухвалою суду від 16 березня 2018 року до вступу її правонаступників.

Ухвалою судді від 17 вересня 2018 року провадження по справі відновлено.

Ухвалою суду третю особу ОСОБА_3 замінено її правонаступниками ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у зв`язку з її смертю.

03.06.2019 року ухвалено рішення по суті спору.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши наявні в матеріалах справи документи та докази, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом достовірно установлено, що позивач ОСОБА_1 відповідно до копії паспорта серії НОМЕР_2 , виданого Хмельницьким МУ УМВСУ 17 січня 1998 року перебував у шлюбі з ОСОБА_7 до 15 квітня 2000 року, що підтверджується копією паспорта позивача.

16 березня 1999 року на підставі угоди купівлі-продажу нерухомості відповідач ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_1 , яка зареєстрована в Хмельницькому БТІ на праві приватної власності за реєстровим номером 11838. 16.03.1999 року.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 29 червня 2004 року по справі № 2-7931 за її позовом до колишнього чоловіка ОСОБА_8 за нею визнано право власності на вказану квартиру .

Відповідно до витягу з Державного реєстру про реєстрацію права власності на нерухоме майно вказана квартира зареєстрована за ОСОБА_2

18 березня 1999 року ОСОБА_2 розірвала шлюб із ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 18.03.1999 року (том 2 а.с.133)

Означені обставини сторонами не оспорюються та визнані ними. Відповідачем ОСОБА_2 придбано та зареєстровано наступне нерухоме майно :

- квартира за АДРЕСА_7 придбану за договором купівлі-продажу ОСОБА_2 та ОСОБА_9 09 лютого 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Папкою Т.В.;

- 21 листопада 2013 року ОСОБА_2 уклала договір За № 4 про сплату пайових внесків у житлово-будівельний кооператив «Озерна-2» щодо здійснення будівництва житлового будинку, здати його в експлуатацію тиа передати їй у власність нежитлове приміщення, загальною площею 90,8 кв. АДРЕСА_6 . В рахунок укладення цього договору ОСОБА_2 21.11.2013 року внесла у ЖБК «Озерна-2» 50 000 грн., 06 червня 2014 року 130 000 грн. згідно прибуткових касових ордерів, та через касу банку згідно квитанцій 01-316345В/С від 01 вересня 2014 року 100 000 грн. та від 18.09.2014 року згідно квитанції № 18-3225554/С 100 000 грн.

- контейнер на речовому ринку ТОВ «Речовий ринок торговий Дім Бартерсервіс», торгове місце 8-9, ряд 16 вартістю 200806 грн.;

- контейнер на речовому ринку ТОВ «ТСЦ «Кооператор» по вул. Геологів, 18 низ, торгове місце 27, вартістю 162094 грн.;

Позивач ОСОБА_1 вважає означене майно набуте за час спільного проживання із ОСОБА_2 за рахунок спільних коштів та внаслідок спільної праці на речовому ринку.

ОСОБА_2 заперечує проти набуття вказаного майна за спільні кошти, посилається на те, що вона не перебувала у фактичних шлюбних відносинах із позивачем, не мала спільного бюджету з ним, має статус фізичної особи-підприємця, натомість ОСОБА_1 не мав постійного доходу, перебував у шлюбних відносинах з іншою жінкою та укладаючи нотаріально засвідчені правочини вказував, що у фактичних шлюбних відносинах ні з ким не перебуває, був по суті її найманим працівником.

ОСОБА_3 суду пояснила, що придбала нежитлове приміщення за договором переуступки прав вимоги, повернула частину коштів доньці ОСОБА_2 сплачених нею при укладенні договору та решту коштів в сумі 23 000 грн. сплатила ЖБК «Озерний-2», тому свідоцтво про право власності видане на її ім`я є законним.

5. Оцінка аргументів учасників справи та доводів щодо порушення прав, застосовані норми права.

Як зазначав позивач ОСОБА_1 в обґрунтування заявленого ним позову, що з 14 лютого 1998 року по 31 липня 2015 року він проживав з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу і правовою підставою позову зазначав ст. 74 СК України, яка діє з 01.01.2004 року, відповідно до частини 1 якої, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Відповідно до частини 2 цієї ж норми права, на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Верховний Суд України в справі №6-97 від 20.02.2012р. зробив правовий висновок, що є джерелом права, про те, що при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім цього, ст. 74 СК України діє з 01.01.2004 року, у зв`язку із чим на час з 14 лютого 1998 року до 31 грудня 2003 року, що охоплюється позовними вимогами, її правила не підлягають застосуванню. ОСОБА_2 перебувала у іншому зареєстрованому шлюбі до 18 березня 1999 року, а позивач ОСОБА_1 перебував у шлюбі до 15 квітня 2000 року з ОСОБА_10 .

Згідно частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно рішення Хмельницького міськрайонного суду від 29 червня 2004 року за відповідачем ОСОБА_2 визнано право власності на квартиру за АДРЕСА_1 ,. Позивач ОСОБА_1 такого рішення суду не оспорює, вказане рішення суду має преюдиційне значення, тому не підлягає до задоволення вимога позивача про визнання цієї квартири спільною сумісною власністю, оскільки вона не набута за спільні кошти та не в результаті спільної праці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як і не підлягає до задоволення вимога ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на вказану квартиру, позаяк таке право за нею вже визнано рішенням Хмельницького міськрайонного суду.

Тому така позиція стосовно вказаної квартири не може бути прийнята судом, оскільки не відповідає закону та спростована вказаними доказами.

В обґрунтування факту спільного проживання та надбання квартири за АДРЕСА_7 ОСОБА_1 надав письмовий договір із ОСОБА_9 від 08 лютого 2012 року за яким він надав 8000 грн. ОСОБА_9 в рахунок оплати за вказану квартиру, що станом на час передачі було еквівалентно 1000 доларів США. Означена сума вважалась частиною вартості об`єкту, що складав 624 000 грн.

Означений доказ суд відхиляє з наступних мотивів.

Наведені ОСОБА_1 та його представником обставини спростовані договором купівлі-продажу означеної квартири від 09 лютого 2012 року згідно пункту 3 якого визначена ціна об`єкту продажу в сумі 623 220,0 грн. що еквівалентно 78 000 доларів США, та отримана продавцем ОСОБА_9 до підписання договору, і ніяким чином у ньому не йдеться про вартість об`єкту у сумі 624 000 грн. та отримання продавцем попередньої оплати, підпис продавця ОСОБА_9 у нотаріально посвідченому договорі візуально суттєво відрізняється від підпису та почерку у наданому письмовому договорі.

Окрім того, відповідно до договору купівлі-продажу від 19 лютого 2012 року ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_12 , відповідно до п.9 якого, до відома продавця доведено зміст заяви покупця про те, що на момент укладення даного договору вона у зареєстрованому шлюбі, а також у фактичних шлюбних відносинах не перебуває, грошові кошти витрачаються ним на придбання вищевказаної квартири не є спільною сумісною власністю, та особи, які могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти (чи їх частку), витрачаються на придбання квартири, в тому числі згідно ст.ст. 65,74, 97 Сімейного Кодексу України відсутні. Копію зазначеного договору до первісної позовної заяви долучено саме ОСОБА_1 , якому було відомо про зміст п.9 цього договору. Однак, до дня звернення до суду позивач за первісним позовом до суду з аналогічним позовом не звертався.

Тому докази щодо підтвердження факту безпосередньої участі ОСОБА_1 в придбанні спільного з ОСОБА_2 майна, як і пояснення ОСОБА_11 стосовно звернення ОСОБА_1 на предмет пропозиції купівлі ним квартири суд оцінює критично і до уваги не бере. Більш того, що заважало ОСОБА_1 придбати спірну квартиру на своє ім`я наступного дня від підписання письмового договору, адже Ратушняк просив ОСОБА_11 підібрати квартиру саме для нього. Окрім того, згідно пояснень вказана особа була присутня при посвідченні договору купівлі-продажу ОСОБА_12 та передачі коштів, що є неприпустимим згідно інструкції про вчинення нотаріальних дій та відповідно є неправдивими.

Окрім того, доказами такого спільного проживання з ОСОБА_2 , ведення спільного проживання та побуту з нею він вважав, показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 . ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , котрі підтверджували факт спільного їх проживання з ОСОБА_2 у квартирі за АДРЕСА_1 , а згодом у квартирі за АДРЕСА_7 , а також письмові докази доньки відповідача ОСОБА_2 , котра у своїх шкільних зошитах вказувала своїм татом по імені ОСОБА_25 , численні поїздки сім`єю на відпочинок із зображенням світлин спільного відпочинку як сім`ї. Не заперечує тих обставин, що не був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності, фактично не може підтвердити письмовими доказами отримання особисто ним будь-якого доходу, оскільки ОСОБА_2 була зареєстрована фізичною особою підприємцем, вони проживали як одна сім`я та спільно вкладали працю та кошти у надбання спірного майна.

Відносини фактичного проживання сторін у шлюбі, ведення спільного господарства та спільного бюджету спростовані показами свідка ОСОБА_26 котроа заперечувала факт спільного проживання однією сім`єю її матері з ОСОБА_1

Відповідач ОСОБА_2 за первісним позовом, не заперечуючи відображених подій на представлених фотографіях ОСОБА_27 за її участю категорично заперечує факту спільного проживання, ведення спільного господарства та наявності спільного бюджету між ними, при цьому посилається на те, що означені світлини не можуть підтверджувати і не підтверджують факту спільного проживання однією сім`єю із ОСОБА_1 . При цьому вона не заперечує того, що вони тривалий час знаходились у дружніх стосунках, у фактичних шлюбних відносинах ніколи не перебували, тому проведення ними спільного відпочинку, участі у похованнях рідних, відвідування знайомств та родини останніх не свідчать про наявність між ними усталених відносин як подружжя. Вона ніколи не представляла ОСОБА_1 у колі знайомих, друзів чи родини як свого чоловіка, мала у цей час інших чоловіками відносини, з якими також проводила час.

Однак, суд вважає, що надані фотокартки на яких зображені відповідач та позивачка навіть в домашній, неформальній обстановці, під час відпочинку та участі у похованні родини сторін не можуть підтверджувати факту спільного сумісного проживання, спільного бюджету та наявних усталених відносин як подружжя.

ОСОБА_2 в заперечення таких відносин як сім`ї зазначала придбання окремого майна ОСОБА_1 із зазначенням у нотаріально посвідчених ним договорах на придбання та відчуження майна не перебування ним у фактичних шлюбних відносинах, та кожен із них мав фактичні шлюбні відносини з іншими особами.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дузінкевич Л.Б. Івано-Франківського міського нотаріального округу 24 грудня 2007 року ТОВ «Станіславський будівельний Альянс» продав , а ОСОБА_1 купив квартиру за АДРЕСА_13 . При цьому у пункті 8 цього договору покупець стверджує, що він у шлюбі чи у фактичних шлюбних відносинах не перебуває.

Крім того, відчужуючи вказану квартиру за договором купівлі-продажу 30 січня 2014 року ОСОБА_28 ОСОБА_29 , позивач ОСОБА_1 стверджує, що відчужувана ним квартира є його особистою приватною власністю, що підтверджується поданою заявою, що призначена у справах приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Угрин Л,А.30 січня 2014 року.

Тому слід дійти висновку, що впродовж в період з грудня 2007 року по 30 січня 2014 року ОСОБА_1 , укладаючи угоди купівлі-продажу сам особисто підтверджує, що він не перебуває ні з ким у фактичних шлюбних відносинах, придбаває та відчужує нерухоме майно.

Тому суд не бере до уваги як доказ спільного проживання без реєстрації шлюбу реєстрацію його у квартирі АДРЕСА_1 належній на праві власності ОСОБА_2

Аналогічний договір купівлі-продажу придбання нерухомого майна ОСОБА_1 у с. Шарівка Ярмолинецького району (будинку за АДРЕСА_14 . ОСОБА_1 поданою заявою приватному нотаріусу Ярмолинецького районного нотаріального округу підтвердив, що в зареєстрованому шлюбі не перебуває, грошові кошти, які ним витрачаються на придбання означеного будинку не є спільною сумісною власністю, і особи, які могли б ставити питання про визнання за ними права власності відсутні.

Також посилання ОСОБА_1 та довідку Шарівської сільської ради Ярмолинецького району на ту обставину, що будинок знаходиться в аварійному стані не підтверджує факту спільного проживання з ОСОБА_2 , він лише є доказом того, що практично таке майно придбавається ним одноосібно.

Тому, майже упродовж всього терміну, про який ставить питання ОСОБА_1 про проживання однією сім`єю, ведення спільного господарства та побуту із ОСОБА_2 ним набувається у власність майно одноосібно, без вказівки на спільне проживання із відповідачем. За наведених обставин суд не знаходить підставними і визнання права спільною сумісною власністю торгівельних кіосків та розподілу такого майна.

Згідно довідки за № 143 від 18.08.2015 року виданої на підставі акту від 14.08.2015 року за підписом голови ОСББ «Лідер» про те, що ОСОБА_1 разом з жінкою ОСОБА_2 та її донькою ОСОБА_30 фактично проживав без реєстрації в квартирі за АДРЕСА_7 у період з жовтня 2014 року по серпень 2015 року спростована листом ОСББ «Лідер» за № 175 від 10.11.2015 року з якого слідує, що зміст довідки був сформований головою правління ОСББ «Лідер» виключно із слів ОСОБА_1 та на підставі акту від 14.08.2015 року згідно пояснень свідків, допитаних судом, покази яких суд відхилив та вважає видану вказану довідку помилково.

ОСОБА_2 зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності у ДФС м. Хмельницького сплачує фіксований податок. Означені обставини підтверджуються деклараціями про доходи та довідкою ДПІ у м. Хмельницькому за № 177 від 05.01 2011 року.

Судом за клопотанням позивача ОСОБА_1 допитані свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_31 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 ОСОБА_23 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 та ОСОБА_24 , котрі показали, про те, що ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 торгували на речовому ринку, разом відпочивали, ОСОБА_1 робив ремонт у придбаній квартирі, проте за чиї кошти проводили ремонт їм невідомо, і чи був у них спільний бюджет вони достеменно не знають. Вказані свідки бачили ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом, вони спочатку проживали у квартирі за АДРЕСА_1 та у зв`язку з цим сприймали їх як сім`ю та вважали їх подружжям. Проте до таких показів свідків суд ставиться критично, оскільки вони спростовуються показами інших свідків, а також іншими доказами, що знаходяться в матеріалах справи, у зв`язку з тим, що відповідно до ст.3 Сімейного Кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. У своїх поясненнях ОСОБА_1 покликається на обставини проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 , її донькою ОСОБА_6 , ОСОБА_3 (матір Відповідача за первісним позовом), однак і ОСОБА_2 , і ОСОБА_6 , і ОСОБА_3 заперечили обставини спільного проживання з позивачем за первісним позовом станом з 2006 року до дня звернення його до суду 31 липня 2015 року.

Свідок ОСОБА_16 , зокрема підтвердив, що він проводив торгівлю на ринку «Бартер-сервіс» та знає ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вони разом торгували на речовому ринку, він сприймав їх як чоловіка та дружину. Контейнер був придбаний раніше, торгівлю з кіосків проводили мама і брат ОСОБА_2 ОСОБА_1 привозив товар, розкладали товар, ОСОБА_1 переважно проводив торгівлю з кіоску, що належав ОСОБА_2 .

Свідок ОСОБА_18 суду показав, що він із ОСОБА_34 однією сім`єю у квартирі АДРЕСА_7 з 2012 року, в 2014 та 2015 році зустрічали Новий рік разом, ОСОБА_1 у квартирі не було.

Такі його покази узгоджуються із показами свідка ОСОБА_35 , котра підтвердила відносини ОСОБА_2 та ОСОБА_18 з 2012 року.

Здійснення позивачем ремонтних робіт у квартирі за АДРЕСА_7 , про що підтвердив свідок ОСОБА_17 ніяким чином не підтверджують їх спільного проживання як сім`ї, наявності спільного сімейного бюджету та усталеності відносин, що притаманні подружжю. Їх покази в частині того, що вони знали про те, що сторони проживають разом, та ті факти, що ОСОБА_1 автомобілем забирав позивача з ринку, де вона здійснювала торгівлю та привозив до будинку, вони спільно заходили у нього не можна віднести до спільного проживання, ведення спільного господарства та наявності спільного сімейного бюджету. Допитані судом вказані свідки не могли підтвердити наявності у них спільного сімейного бюджету та не знають за чиї кошти було придбано квартиру за АДРЕСА_7 . Насамкінець, дії ОСОБА_1 стосовно набуття ним нерухомого майна та його відчуження свідчать про зворотнє.

Для визначення осіб таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 Сімейного кодексу України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно, У зв`язку із цим під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане внаслідок спільної праці та коштів. Проте, ОСОБА_1 пояснив, що за увесь період часу у офіційних трудових відносинах з будь-ким не перебував, доказів зайняття підприємницькою діяльністю суду не надав, вважає дохід від підприємницької діяльності ОСОБА_2 своїм спільним з нею доходом, однак навіть приблизних сум отриманих відповідачем за первісним позовом доходів за жодний період назвати не зміг.

Однак, таких обставин придбання спірного майна внаслідок спільної праці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суд не встановив, а позивач та його представник таких обставин не довели.

Зважаючи на правову позицію висловлену у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13, відповідно до якої «Майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Так, відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності. Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону Про власність, статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України Про власність»), тощо. Таким чином, до відносин, які виникли до 1 січня 2004 року, застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі КпШС України), яким не передбачено можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу як підстави для визнання набутого майна спільною сумісною власністю, що унеможливлює задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю кв. АДРЕСА_1 з підстав проживання позивача і відповідача однією сім`єю. Нормами чинного на той час КпШС України не передбачалося виникнення права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

У своїх поясненнях ОСОБА_1 покликається на обставини проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 , її донькою ОСОБА_6 , ОСОБА_3 (матір Відповідача за первісним позовом), однак і ОСОБА_2 , і ОСОБА_6 , і ОСОБА_3 заперечили обставини спільного проживання з позивачем за первісним позовом станом з 2006 року до дня звернення його до суду 31 липня 2015 року. Зокрема, ОСОБА_3 як свідок у своїх поясненнях пояснила, що її донька та онука постійно проживали разом з нею за адресою АДРЕСА_15 до 2014 року, тобто до переїзду у кв. АДРЕСА_7 . Зазначена обставина підтверджується письмовими доказами. Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , підтвердили факт проживання деякий час ОСОБА_2 та ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_15 до 2014 року у квартирі її матері ОСОБА_3

Відповідно до ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини або чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування та майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, необхідно встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі №6-2641цс15.

Крім того, суд прийшов до висновку, що якщо б спірне майно квартира АДРЕСА_7 було б придбане навіть у зареєстрованому шлюбі, то для визнання за ОСОБА_1 права на частку у ньому та відповідно до правової позиції висловленої Верховним Судом України у справі №6-1568цс16 «Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.»

Тому, відсутність у ОСОБА_1 доказів отримання будь-якого доходу, не доведення факту вкладення праці у придбання вказаного майна, придбання по суті нерухомого майна на своє ім`я із посиланням на відсутність будь-із ким фактичних шлюбних відносин унеможливлює визнання за ним права на частку у такому майні.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору переуступки прав вимоги від 20 грудня 2014 року укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за яким ОСОБА_2 переуступила, а ОСОБА_3 прийняла право вимоги на отримання у власність нежитлового приміщення, загальною площею 90,0 кв.м. у цокольному поверсі багатоповерхового багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_6 ; визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності від 24 вересня 2015 року (індексний номер: 44452886) видане Реєстраційною службою Хмельницького міськрайонного управління юстиції Хмельницької області на ім`я ОСОБА_3 щодо нежитлового приміщення, загальною площею 90,8 кв.м. по АДРЕСА_6 ; виділення ОСОБА_1 у власність цього нежитлового приміщення, то така задоволенню не підлягає з огляду на нижчевикладене.

ОСОБА_3 набула право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 90,8 кв.м. по АДРЕСА_6 на підставі свідоцтва про право власності серія та номер НОМЕР_4 , видане 24.09.2015 року державним реєстратором Реєстраційної служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції ОСОБА_40 , витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.04.2015 року. Позовна вимога про визнання недійсним договору переуступки права вимоги від 20 грудня 2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яким ОСОБА_2 переуступила, а ОСОБА_3 прийняла право вимоги на отримання у власність нежитлового приміщення, загальною площею 90,0 кв.м. на цокольному поверсі багатоповерхового багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_6 , не підлягає задоволенню з огляду на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 30.03.2016 року № 6-533цс16. Так, Верховний суд дійшов висновку про те, що договір щодо спільного майна, укладений без згоди подружжя, може бути визнаний недійсним лише в разі, якщо буде встановлено, що той із подружжя, який уклав правочин, та його контрагент діяли недобросовісно. Добросовісний набувач паєнагромадження ОСОБА_3 у своїх показах пояснила, що їй не було відомо і не могло бути відомо про можливий майбутній спір між позивачем за первісним позовом та відповідачем 1. Зокрема, вона знала, що станом на 20 грудня 2014 року, ОСОБА_2 не проживала з ОСОБА_1 однією сім`єю, ОСОБА_2 мала стосунки з іншим чоловіком. З цих підстав, дії сторін договору переуступки прав є добросовісними.

Суд приходить до висновку, що навіть за умови якщо б шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був би зареєстрованим, то підстави визнання недійсним правочину з переуступки права вимоги від 20 грудня 2014 року відсутні з огляду на презумпцію правомірності такого правочину. Відповідно до Правового висновку ВСУ у справі № 6-1586цс16 «Законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки, передбачені статтею 216 ЦК України, застосовуються лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України. Аналогічні правові висновки містяться й у постановах Верховного Суду України від 8 квітня, 13 травня, 10 червня 2015 року, 30 березня, 13 квітня 2016 року. Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд з`ясовує наявність обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.»

Також суд зазначає про при пред`явленні вищезазначеної позовної вимоги, ОСОБА_1 обрав невірний спосіб захисту свого можливого порушеного права, у зв`язку з тим, що станом на 31 липня 2015 року нежитлового приміщення по АДРЕСА_6 не існувало. Крім того, згідно п.6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про практику в справах про захист права власності та інших речових прав» суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, в осіб, які мають право на частку в пайових внесках, виникає право спільної часткової власності на квартиру, дачу, гараж чи інші будівлі пропорційно розміру частки паю (ст.18 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-1V «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закон України від 10 липня 2003 року № 1087-1V «Про кооперацію», ст.384 ЦК). Відповідно до квитанції виданої ЖБК «Озерна-2» до прибуткового касового ордера № 390 від 21.11.2013 року на суму 50 000,00 грн, квитанції до прибуткового касового ордера № 1 від 06 червня 2014 року на суму 130 000,00 грн, квитанції № 01-3163458/С від 01 вересня 2014 року на суму 120 000,00 грн., квитанції № 18-3225554/С від 18 вересня 2014 року на суму 100 000,00 грн, карточки-рахунку 360 за період часу з грудень-2012 року по жовтень 2015 року, довідки № 162-Д від 20 грудня 2014 року, виданої ЖБК «Озерна-2» ОСОБА_3 про сплату пайових внесків по договору № 4-ц від 21 листопада 2013 року та договору переуступки права вимоги від 20 грудня 2014 року, пайовий внесок на будівництво нежитлового приміщення загальною площею 90,0 кв.м. на цокольному поверсі в багатоповерховому житловому будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями та приміщеннями побутового обслуговування по АДРЕСА_6 складає 400 000,00 гривень. Відповідно до п.1.2. Договору № 4-ц про сплату пайових внесків у «ЖБК «ОЗЕРНА2» від 21 листопада 2013 року, учасник здійснює оплату пайового внеску по спорудженню нежитлового приміщення і може отримати його лише за умови оплати у розмірі 100 відсотків внеску. Відповідно до п.1.5. цього договору, вартість будівництва квадратного метра загальної приведеної площі нежитлового приміщення визначається ЖБК відповідно до проектно-кошторисної документації та договору підряду з підрядною організацією і на день укладення цього Договору складає 4700,00 грн за один квадратний метр без внутрішніх оздоблювальних робіт. Відповідно до п.1.6 Договору, остаточний розрахунок пайового внеску (вартості нежитлового приміщення) зазначеного в даному договорі, здійснюється згідно фактично побудованої площі нежитлового приміщення після замірів уповноваженою особою чи організацією. Відповідно до п.1 Додаткової Угоди від 10 січня 2015 року до Договору про сплату пайових внесків у ЖБК «Озерна-2» № 4-ц від 21 листопада 2013 року, укладеної між забудовником та ОСОБА_3 , загальна площа спірного нежитлового приміщення склала 90, 8 кв.м. з різницею площ на 0,8 кв.м., учасник зобов`язується сплатити частину пайового внеску, що дорівнює вартості вищевказаної різниці площ… (Т.///а.с.///). У зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що станом на день укладення спірного договору переуступки прав від 20 грудня 2014 року, повного розрахунку по договору про сплату пайових внесків у ЖБК «Озерна-2» від 21 листопада 2013 року ОСОБА_2 не здійснила, тому право власності на спірне нежитлове приміщення станом на дату укладення договору переуступки прав ані у неї, ані у будь-якої іншої особи не виникло.

Правочин переуступки права вимоги від 20 грудня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по договору згідно якого відчужувач ( ОСОБА_2 ) переуступив, а набувач ( ОСОБА_3 ) прийняв право вимоги на отримання у власність нежитлове приміщення, загальною площею 90,0 кв.м. на цокольному поверсі багатоповерхового житлового будинку по АДРЕСА_6 відповідає дійсній волі сторін щодо вільного від заборон і обтяжень права.

Спору про таке право між позивачем за первісним позовом та відповідачами станом на день укладення такого договору не існувало. Відповідно до ст. ст.215,216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Підстави, умови, правові наслідки недійсності правочинів визначаються нормами гл. 16 ЦК «Правочини» (статті 215-236). Загальні вимоги щодо недійсності правочину сформульовані в ст. 215 ЦК, спірний правочин укладено з дотриманням вимог ст. 203 цього Кодексу. Договір переуступки права вимоги від 20 грудня 2014 року, вчинено у відповідності до вимог ч.5 ст.203 ЦК України спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені такими правочинами, так-як саме до набувача перейшли усі права сторони договору № 4 про сплату пайових внесків у ЖБК «Озерна-2» № 4-ц від 21 листопада 2013 року. Окрім того, ОСОБА_1 не довів, а суд не встановив про фінансування такого договору позивачем.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним та скасування Свідоцтва про право власності на зазначений об`єкт права власності індексний номер 44452886, виданий Реєстраційною службою Хмельницького міськрайонного управління юстиції, то така не підлягає задоволенню, оскільки відсутні підстави для його скасування.

Свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_6 , видане 24.09.2015 року державним реєстратором реєстраційної служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції Хмельницької області, серія та номер 44452886, право власності зареєстроване 24.09.2015 року, індексний номер 24721027. Дана обставина підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, копія якого находиться в матеріалах справи.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі: договорів, укладених у порядку, встановленому законом; свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; рішень судів, що набрали законної сили; інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

За результатами розгляду заяви про державну реєстрацію та документів, необхідних для її проведення, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або рішення про відмову в такій реєстрації. Державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 у передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» порядку подала необхідні документи державному реєстратору прав на нерухоме майно, отримала свідоцтво про право власності та зареєструвала право власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_6 .

Підстав для скасування такої реєстрації та визнання недійсним свідоцтва Позивачем за первісним позовом не наведено, як і немає підстав для визнання за ОСОБА_3 права власності на нерухоме майно, позаяк таке її право посвідчується свідоцтвом про право власності.

З огляду на викладене, видача свідоцтва про право власності та проведена реєстрація прав на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_6 відповідає вимогам закону та не підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом.

Аналогічну позицію займає Верховний Суд України у постанові від 12.06.2012 р. у справі № 6-66ц11 зазначив, що в разі не набуття права власності на новостворене майно через відсутність його державної реєстрації відповідно до вимог закону, а також у разі не завершення будівництва жилого будинку, об`єктом спільної сумісної власності подружжя є матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва, що відповідає вимогам статті 331 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладене Верховним Судом України в постановах від 19 травня 2010 року, від 1 вересня 2010 року, від 16 лютого 2011 року, 16 січня 2012 року. У зазначених рішеннях суд дійшов висновків, що у разі неприйняття збудованого будинку до експлуатації, і як наслідок не проведення його реєстрації в органах БТІ, такий будинок не може бути об`єктом права спільної сумісної власності. Верховний Суд України в постанові від 15.12.2015 року вже зазначає, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинку з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року №6-388цс15, від 27 травня 2015 року №6-159цс15.

З цих же мотивів, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення зустрічного позову за позовом ОСОБА_3 , правонаступниками якої Є ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 нежитлового приміщення площею 90 м. кв. в будинку АДРЕСА_6 , оскільки ним порушуються права власників в порядку спадкування на нерухоме майно. Проте не підлягає до задоволення вимога про визнання за нею права власності вказана не нежитлове приміщення, оскільки вона є таким власником на підставі вищевказаного свідоцтва про право власності.

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 9ивану та двох крісел, 2 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законі, нами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, в осіб, які мають право на частку в пайових внесках, виникає право спільної часткової власності на квартиру, дачу, гараж чи інші будівлі пропорційно розміру частки паю (стаття 18 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закон України від 10 липня 2003 року № 1087-IV «Про кооперацію», стаття 384 ЦК). Відповідно до п.19 Постанови Застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Згідно з п. 37 Постанови, з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до п.23 Постанови, - Відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання за позивачем права власності на меблі в квартирі АДРЕСА_1 площею 65, 6 кв.м., а саме: м`якої частини, яка складається з дивану та двох крісел, дерев`яної стіниа у вітальні, меблів до дитячої кімнати, дивану в дитячій кімнаті, меблі до спальної кімнати, коридорної стінки, тумбочка під телефон, м`якої частини в кухні стінка, холодильника та пральної машини та їх витребуванні слід відмовити у зв`язку з ненаданням позивачем за зустрічним позовом належних доказів про наявність такого майна у ній.

Окрім того, не підлягає до задоволення вимога ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння квартири АДРЕСА_1 , позаяк ОСОБА_1 зареєстрований у означеній квартирі з дозволу її власника, проживає в ній, чого не заперечувала відповідач в ході судового розгляду, суд вважає, що позивачем за зустрічним позовом обрано невірний спосіб захисту.

Судові витрати позивача ОСОБА_1 понесені ним в ході розгляду справи відповідно до ст. 141 частини 2 ЦПК України у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Підлягає стягненню судовий збір з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в сумі по 243,6 грн. кожному.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст.ст. 13,77, 78, 81, 141, 247, 263-265, 273, 280-284, 289 ЦПК України, ст. 74 Сімейного кодексу України, ст.ст. 16,328, 386, 391, ЦК України, суд

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , житлово-будівельного кооперативу «Озерна-2», управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на майно та його розподіл, визнання недійсним договору переуступки права вимоги, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, визнання недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію відмовити повністю.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру та меблі в квартирі та витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Позов правонаступників третьої особи ОСОБА_3 з самостійними вимогами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити частково.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 нежитлове приміщення площею 90 м.кв. в будинку по АДРЕСА_4 та повернути його ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_2 судовий збір в сумі по 243,6 грн. кожному.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана Апеляційному суду Хмельницької області через Хмельницький міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 12.06.2019 року.

Позивач за первісним позовом: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Відповідач первісним позовом та позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_2 , місце проживання АДРЕСА_16 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Суддя: