ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 640/773/17

Провадження № 22-ц/818/1059/19

22 травня 2019 року

м.Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Овсяннікової А.І.

суддів - Коваленко І.П., Сащенко І.С.

за участю секретарів - Дашковської Н.К., Чабан А.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2 ,

Треті особи

Публічне акціонерне товариство «Скай Банк»,

Харківська міська рада,

Департамент реєстрації Харківської міської ради,

ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення та на ухвалу Київського районного суду міста Харкова від 31 жовтня 2018 року у складі судді Золотарьової Л.І. по справі № 640/773/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору: ПАТ «Скай Банк», Харківська міська рада, Департамент реєстрації Харківської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про скасування державної реєстрації, визнання права власності на квартиру, витребування майна шляхом вселення і проведення державної реєстрації права власності на квартиру за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору: ПАТ «Скай Банк», ОСОБА_4 , Харківська міська рада про визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, з урахуванням уточнень, до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору: Публічне акціонерне товариство «Скай Банк», Харківська міська рада, Департамент реєстрації Харківської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про скасування державної реєстрації, визнання права власності на квартиру, витребування майна шляхом вселення і проведення державної реєстрації права власності на квартиру.

В обґрунтування позову посилається на те, що вона придбала квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу №Н7-159 від 14 грудня 1994 року, посвідченого Харківською товарною біржою. В подальшому переобладнала її в нежитлове приміщення.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2008 року за нею визнано право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху « 1-8 (раніше: №№ 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, 1-8) загальною площею 105,8 кв.м (раніше 106,6 кв.м ) (літ. А-4), за адресою: АДРЕСА_2 .

06 лютого 2008 року між нею та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-8 за адресою: АДРЕСА_2 .

21 березня 2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Регіон-Банк» укладено договір іпотеки, відповідно до якого нежитлові приміщення передані в іпотеку в забезпечення зобов`язань за кредитним договором.

У зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором 02 жовтня 2010 року на підставі договору іпотеки КП «Харківське МБТІ» проведено державну реєстрацію права власності за ПАТ «Регіон-Банк» на нежитлові приміщення за ціює адресою.

07 грудня 2011 року заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2008 року скасовано.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2011 року їй відмовлено в задоволенні позову про визнання права власності на ці реконструйовані нежитлові приміщення; рішення набрало законної сили.

В червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до неї про визнання недійсним договору купівлі-продажу з підстав скасування судового рішення про визнання права власності на нежитлові приміщення.

Нею пред`явлено зустрічний позов до ОСОБА_3 , ПАТ «РЕГІОН БАНК» про визнання недійсним договору іпотеки, скасування державної реєстрації права власності.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від03 лютого 2016 року визнано недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-8, АДРЕСА_2 , укладений 6 березня 2008 року між нею та ОСОБА_5 ; стягнуто з неї на користь ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 217 000грн., визнано недійсними укладені між ОСОБА_5 та ПАТ «Регіон-банк» договір іпотеки від 21 березня 2008 року та договори про внесення змін до нього, скасовано державну реєстрацію права власності ПАТ «Регіон-банк» на нежитлові приміщення та поновлено державну реєстрацію права власності на квартиру 1, розташовану за тією ж адресою за нею; витребувано з володіння ПАТ «Регіон-банк» приміщення квартири за вказаною адресою, які як нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-8 шляхом передачі приміщень у натурі.

Апеляційний суд Харківської області 12 квітня 2016 року рішення Київського районного суду від 3 лютого 2016 року скасував та ухвалив нове рішення, яким відмовив у задоволенні позову ОСОБА_5 та зустрічного позову ОСОБА_1

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 19 жовтня 2016 року рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2016 року скасував, рішення Київського районного суду м. Харкова від 3 лютого 2016 року залишив в силі.

Постановою Верховного Суду України від 18 січня 2017 року заява ПАТ «Регіон-банк» була задоволена. Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року скасована, рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2016 року залишено в силі. При цьому в Постанові від 18 січня 2017 року Верховний Суд України зробив висновки, які надають можливість звернутись до суду з новим позовом, з урахуванням і виправленням усіх допущених до цього помилок при зверненні до суду.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2011 року відмовлено у визнані за нею права власності на реконструйовані нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-8, а тому правова підстава власності на вказані реконструйовані нежитлові приміщення відпала Однак, вона залишилась власником житлової квартири АДРЕСА_1 , а права власності на нежитлові приміщення взагалі не існує.

З урахуванням уточнень просить скасувати державну реєстрацію права власності № НОМЕР_7 ОСОБА_2 на нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-8 за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Витребувати з володіння ОСОБА_2 цю квартиру, яка у якості нежитлових приміщень 1-го поверху №1-8 була передана у володіння ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 09 червня 2016 року, шляхом вселення у приміщення квартири і проведення державної реєстрації права власності на квартиру за нею.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнала. Зазначила, що ОСОБА_1 добровільно та з власної волі провела відчуження нежитлових приміщень ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 06 березня 2008 року та отримала кошти за відчужене майно, а тому відсутні підстави захищати її права на підставі ст. 1212 ЦК України. ОСОБА_3 також реалізував своє право власності. Посилання на збереження ОСОБА_2 . майна без достатніх правових підстав або відпадання такої підстави згодом в розумінні ст. 1212 ЦК України є необрунтованим. ОСОБА_3 не доведено, яким чином та які права чи законні інтереси ОСОБА_1 порушені та підлягають захисту.

ОСОБА_2 подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , треті особи ПАТ «Скай-Банк», ОСОБА_4 про визнання за ОСОБА_2 права власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №1-8 за адресою: АДРЕСА_2 .

В обґрунтування зустрічного позову посилається на те, що 09 червня 2016 року між нею та ПАТ «РЕГІОН БАНК» укладено договір купівлі-продажу, згідно якого вона придбала у власність нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-8 за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу від 06 березня 2008 року, укладеному між ним та ОСОБА_1 недійсним; ОСОБА_1 зверталась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ПАТ «Регіон Банк» про визнання недійсним договору іпотеки від 21.03.2008 року, укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ «Регіон Банк». Позови неодноразово розглядались судами та постановою ВСУ від 18 січня 2017 року залишено в силі рішення апеляційного суду Харківської області від 12.04.2016 року, яким в позові ОСОБА_3 та зустрічному позові ОСОБА_1 відмовлено. Рішеннями підтверджено право ПАТ «РЕГІОН БАНК» на розпорядження спірним нерухомим майном як власника, яким він скористався та провів відчуження нерухомого майна.

29 грудня 2015 року ПАТ «РЕГІОН БАНК» отримано декларацію про готовність до експлуатації об`єкту, отже спірні нежитлові приміщення №№1-8 введені в експлуатацію у відповідності до законодавства.

На теперішній час об`єкту нерухомості, на який ОСОБА_1 просить визнати право власності, не існує, а тому позовні вимоги щодо витребування квартири шляхом вселення ОСОБА_1 у приміщення квартири і проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Просить визнати право власності на нежитлові приміщення за нею.

Представник третьої особи ПАТ «СКАЙ БАНК» первісний позов не визнав, зустрічний позов підтримав. Відповідно до ст. ст. 11, 1212 ЦК України договір є достатньою та належною правовою підставою набуття майна. Постановою Верховного Суду України від 18 січня 2017 року підтверджена чинність набуття спірного майна ОСОБА_3 , ПАТ «СКАЙ БАНК». Договір купівлі-продажу від 09 червня 2016 року, укладений між ПАТ «СКАЙ БАНК» та ОСОБА_2 є чинним. Отже відсутні підстави застосування до спірних правовідносин ст. ст. 387, 388, 1212 ЦК України. Відсутній факт незаконного заволодіння ОСОБА_2 нежитловими приміщеннями, оскільки вони були придбані нею у Банку за договором купівлі-продажу. Верховний Суд України підтвердив законність набуття прав власності на такі нежитлові приміщення Банком. Правова підстава володіння ОСОБА_2 таким майном не відпала, оскільки як договір купівлі-продажу цих нежитлових приміщень у Банку, так і усі попередні договори (купівлі-продажу нежитлових приміщень ОСОБА_3 , договір іпотеки) залишаються чинними, не скасованими з урахуванням висновків прийнятої постанови Верховного Суду України від 18 січня 2017 року. Враховуючи, що 01 лютого 2013 року право власності банку на вказані нежитлові приміщення вже було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, тому до вказаного реєстру на підставі декларації за заявою банку внесені зміни стосовно опису об`єкту.

Третя особа Департамент реєстрації Харківської міської ради не з`явився, надав письмові пояснення по справі, у яких зазначив про прийняття рішення у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Представник третьої особи Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, зазначив про прийняття рішення у відповідності до вимог чинного законодавства.

Треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не з`явилися.

Ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 31 жовтня 2018 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження.

Ухвала обґрунтована тим, що ОСОБА_1 не надала доказів неможливості розгляду цієї справи до розгляду адміністративної справи щодо законності Декларації, тому підстави для зупинення провадження відсутні.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 31 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-8 за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір 8810 грн.

Рішення мотивовано тим, що ОСОБА_1 у добровільному порядку та з власної волі відчужила нежитлові приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 06 березня 2008 року, отримала кошти за відчужене нерухоме майно у сумі, визначеній сторонами правочину. Підстави для витребування майна на підставі ст. 1212 ЦК України відсутні, тому позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

ОСОБА_8 є власником спірного майна, право власності на яке виникло на законних підставах, і це право оспорюється та не визнається іншою особою - ОСОБА_1 , то зустрічний позов про визнання права власності за нею на спірні нежитлові приміщення підлягає задоволенню, враховуючи також, що таке володіння не порушує права та інтереси третіх осіб.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду та ухвалу скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позов.

Судом безпідставно відмовлено у задоволенні її клопотання про зупинення провадження до розгляду справи за її адміністративним позовом. При задоволенні її позову і скасуванні реєстрації Декларації від 29 грудня 2015 року, ключовий доказ позову ОСОБА_2 перестане мати юридичну силу і це виключить можливість задовольнити позов ОСОБА_2 .

Зареєстровані Декларації не надають право на виконання будівельних робіт і не надають права на власність на перебудовані, новозведені, реконструйовані приміщення.

У зв`язку з скасування заочного рішення відсутні підстави для виникнення у якості індивідуально визначеного об`єкту нерухомого майна нежитлових приміщень 1-го поверху в літ. «А- 4», які знаходяться в будинку за АДРЕСА_2 . При цьому заочне рішення не має правових наслідків з моменту ухвалення, тобто з 18 лютого 2008 року, а не з моменту його скасування 07 грудня 2011 року.

Її права підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Скай Банк» просить апеляційну скаргу відхилити та судові рішення залишити без змін.

Перебування в провадженні адміністративного суду справи за позовом ОСОБА_1 про скасування Декларації про готовність до експлуатації об`єкта І-ІІІ категорії складності, не є підставою для зупинення провадження по даній справі, оскільки відсутні докази не можливості розгляду справи до розгляду справи адміністративним судом. Також, ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2018 року провадження по справі за позовм ОСОБА_1 закрито.

Матеріалами справи не підтверджено право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею ані 106,6 кв.м., ані 105,8 кв.м

Правова підстава володіння ОСОБА_2 майном не відпала, оскільки як договір купівлі-продажу цих нежитлових приміщень у Банку, так і усі попередні договори (купівлі-продажу нежитлових приміщень ОСОБА_5 , договір іпотеки) залишаються чинними.

Між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відсутні безпосередні відносини речово- правового характеру (немає договірних відносин).

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення та ухвалу суду -без змін.

Провадження за позовом ОСОБА_1 до Інспекції ДАБК Департаменту територіального контролю Харківської міської ради, треті особи: ПАТ «СКАЙ БАНК», Харківська міська рада, ОСОБА_10 закрито, відомостей щодо оскарження судового рішення немає, а тому відсутні підстави для зупинення провадження.

Підставою набуття права власності на спірні приміщення є договір купівлі-продажу від 09.06.2016 року, згідно якого ПАТ «РЕГІОН БАНК» передано їй у власність спірні нежитлові приміщення. Скасування декларації не може вплинути на її право власності.

ОСОБА_1 добровільно та з власної волі відчужила ОСОБА_5 нежитлові приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 06 березня 2008 року та отримала кошти за відчужене майно, а тому відсутні підстави для витребування майна згідно статей 388 та 1212 ЦК України.

Колегія суддів, вислухав суддю - доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідив матеріали справи та обговорив доводи апеляційної скарги вважає, що скарга підлягає задоволенню частково.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Харківською товарною біржею за №Н7-159 від 14 грудня 1994 року на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2008 року за ОСОБА_1 визнано право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №№ 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, 1-8 загальною площею 106,6 кв.м (літ. А-4), за адресою: АДРЕСА_2 .

06 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_1 проведено відчуження ОСОБА_3 цих нежитлових приміщень.

21 березня 2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Регіон-Банк» укладено договір іпотеки №06-2-05-27і, за яким Банку в іпотеку передано спірні нежитлові приміщення.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором 02 жовтня 2010 року відповідно до умов договору іпотеки КП «Харківське МБТІ» проведено державну реєстрацію права власності ПАТ «Регіон-Банк» на спірні нежитлові приміщення.

07 грудня 2011 року заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2008 року скасовано.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 12 серпня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на реконструйовані нежитлові приміщення відмовлено.

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , 3-я особа ПАТ «Регіон-Банк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 06 березня 2008 року. ОСОБА_1 подано зустрічний позов до ОСОБА_3 , ПАТ «Регіон - Банк» про визнання недійсним договору іпотеки та договорів про внесення змін до нього, скасування державної реєстрації права власності, поновлення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 та зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним з моменту укладення договір, укладений 06 березня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , купівлі-продажу нежитлових приміщень 1-го поверху в будинку АДРЕСА_2 , стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 217000 грн.

Визнано недійсними укладені між ОСОБА_3 та ПАТ «РЕГІОН-БАНК» договір іпотеки №06-2-05-27/і від 21 березня 2008 рокута додатковві договори про внесення змін.

Скасовано державну реєстрацію права власності ПАТ «РЕГІОН-БАНК» на ці нежитлові приміщення. Поновлено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ; витребувано із володіння ПАТ «РЕГІОН-БАНК» на користь ОСОБА_1 приміщення квартири, яка у якості нежитлових приміщень була предметом договору іпотеки, укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ «РЕГІОН-БАНК», шляхом передачі приміщень в натурі.

Апеляційним судом Харківської області 12 квітня 2016 року рішення суду скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 та зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року рішення суду апеляційної інстанції скасовано, рішення суду першої інстанції залишино в силі.

Постановою Верховного Суду України від 18 січня 2017 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року скасовано, рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2016 року залишено в силі.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з тих обставин, що позивачка з власної волі здійснила відчуження нежитлових приміщень на підставі договору купівлі-продажу від 06 березня 2008 року, а тому підстави для витребування майна відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України відсутні.

Частиною першою статті 12 ЦК України передбачено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом (частина друга статті 12 ЦК України).

Відповідно до вимог частини першої статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Згідно положень частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондикція - позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 посилається висновки Постанови Верховного Суду України від 18 січня 2017 року щодо необхідності застосування до спірних відносин ст. 1212 ЦК України.

Зазначає, що Верховним Судом України при перегляді справи за позовом ОСОБА_3 та зустрічного позову ОСОБА_1 визначено, що спосіб захисту прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Між тим, учасниками справи не заперечується, що 06 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, відповідно до умов якого позивачка продала спірні нежитлові приміщення.

Верховним Судом України у постанові від 18 січня 2017 року про розгляді справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ПАТ «Регіон-Банк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та за зустрічним позовом ОСОБА_1 зазначено, що ОСОБА_1 добровільно та з власної волі відчужила ОСОБА_3 нежитлові приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 6 березня 2008 року та отримала кошти за відчужене майно, а тому відсутні підстави захищати її права шляхом витребування нерухомого майна в ПАТ «Регіон-банк» на підставі статей 388 та 1212 ЦК України. У свою чергу ОСОБА_3 здійснив своє право власності в повному обсязі без будь-яких матеріальних збитків для себе.

Отже, вважати, що волевиявлення ОСОБА_1 не було спрямовано на відчуження майна - не можна.

ОСОБА_2 набула у власність спірне майно на підставі договору купівлі-продажу від 09 червня 2016 року, укладеному між нею та ПАТ «Регіон-Банк», який набув нежитлові приміщення на підставі договору іпотеки, укладеному з ОСОБА_3 Вищезазначені договори недійсними не визнано, розірвано не було.

Отже, вважати, що ОСОБА_2 набула та володіє спірним майном без правових підстав - не можна, підстави для застосування вимог ст. 1212 ЦК України та витребування майна -відсутні.

Висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації, визнання права власності на квартиру, витребування майна шляхом вселення і проведення державної реєстрації права власності на квартиру відповідають вимогам закону.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В ч. 2 ст. 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів. .

Отже, з огляду на викладене, законодавством визначено три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права.

Невизнання цивільного права полягає у пасивному запереченні наявності в особи суб`єктивного цивільного права, яке безпосередньо не завдає шкоди суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб`єктивного права.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення.

Згідно рішення Конституційного суду України від 1 грудня 2004 року поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Доказів у відповідності до ст. 81 ЦПК України щодо порушення чи невизнання права власності та необхідності його захисту ОСОБА_2 шляхом визнання права власності не надано.

Як пояснила в суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 , право власності її довірителя не визнається ОСОБА_1 про що свідчить подання нею позову про витребування майна на підставі ст. 1212 ЦК України.

Між тим, договір купівлі- продажу від 09 червня 2016 року, на підставі якого відповідачка набула право власності на спірне майна недійсними не визнано, запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не скасовано.

Право Рибакової Є.Н. на спірні приміщення підтверджується наявним договором купівлі-продажу, посвідченим у визначеному законом порядку з внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а тому додатквого визнання права власності за рішенням суду не потребує.

За таких обставин вважати, що пред`явлення позову про визнання права власності є належним засобом захисту цивільного права -не можна.

Рішення суду в цій часині підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Що стосується оскарження ухвали про відмову у зупинення провадження, то відповідно до ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Пов`язаність справ полягає у тому, що рішенням іншого суду, який розглядає справу, встановлено обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення для даної справи. Неможливість розгляду справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені судом самостійно у цій справі через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.

Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Аналогічні правові висновки висловленні у постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі за №6-1367цс15 та 01 лютого 2017 року у справі за № 6-1957цс16.

ОСОБА_1 не надано доказів щодо неможливості розгляду цієї справи до розгляду справи за її адміністративним позовом до Інспекції ДАБК ДТК ХМР, треті особи ПАТ «Скай-Банк», ОСОБА_2 , Харківська міська рада про скасування реєстрації Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, зареєстрованої Департаментом ДАБІ у Харківській області від 29 грудня 2015 року відносно реконструкції нежитлового приміщення 1-го поверху №8-1 в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Доказів щодо неможливості встановлення обставин по даній справі без врахування висновків суду по справі за її позовом про скасування реєстрації Декларації про готовність до експлуатації об`єкта позивачкою не надано.

Крім того, ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2018 року провадження за позовом ОСОБА_1 взагалі вже закрито.

За таких обставин підстав для зупинення провадження не вбачається.

Що стосується стягнення витрат на правничу допомогу, то суд виходить з наступного.

Згідно ст. 15, 133, 137 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу;

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

Згідно правил пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

До суду на підтвердження витрат на правничу допомогу Банком надано наступні документи: копії Договору про надання правової допомоги №26/02 від 26 лютого 2019 року; додаткової угоди до договору про надання правової допомоги від 12 квітня 2019 року, звітів про виконання договору №26/02 від 26 лютого 2019 року, меморіального ордеру від 26 лютого 2019 року Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №1434 виданого 11 квітня 2007 року; Ордер на представництво в суді апеляційної інстанції.

Обсяги правової допомоги, наданої адвокатом клієнту визначено у звіті виконання договору №26/02 від 26 лютого 2019 року, відповідно до якого адвокатом здійснено наступні дії з зазначенням кількості годин: вивчення та наліз матеріалів справи - 2 години, зустріч з представником клієнта, додатковий пошук судової практики, складання додаткових доводів- 2 години, участь у судових засідання 27 лютого 2019 року, 20 березня 2019 року, 10 квітня 2019 року, 24 квітня 2019 року- загалом 4 години, всього - 8 годин. Загальна ціна договору - 7000 грн.

Обсяг цих робіт виконано адвокатом, який брав участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення, дані витрати підлягають стягненню з позивача на корить АТ «Скай Банк».

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2,376, 381-384 ЦПК України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Київського районного суду міста Харкова від 31 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 31 жовтня 2018 року - у частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 та стягнення на її користь судового збору у сумі 8810 грн. -скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору: ПАТ «Скай Банк», ОСОБА_4 , Харківська міська рада про визнання права власності - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий Московським МВ ХМУ УМВС України в Харківській області 12 липня 1999 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_4 , виданий Київським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 19 березня 1997 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ) судовий збір у сумі 6480(шість тисяч чотириста вісімдесят) грн.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_4 , виданий Київським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області19 березня 1997 року, реєстраційний номер облікової картки платника НОМЕР_6 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ) на користь ПАТ «Скай Банк»(01054, м.Київ, вулиця Гончара Олеся, будинок 76/2, Ідентифікаційний код юридичної особи 09620081) 7000 (сім тисяч) грн. - витрати на професійну правничу допомогу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 31 травня 2019 року.

Головуючий - А.І. Овсяннікова

Судді: І.П. Коваленко

І.С. Сащенко