Постанова

Іменем України

29 травня 2019 року

м. Київ

справа № 755/5870/17-ц

провадження № 61-22764св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Лесько А. О. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . З 20 травня 1999 року у вказаній квартирі був зареєстрований ОСОБА_2 , який є сином колишнього власника квартири - ОСОБА_3 На даний час у квартирі проживає його рідний брат ОСОБА_3 , який сплачує плату за комунальні послуги. Відповідач в квартирі не проживає, ніколи не проживав, його особисті речі в ній відсутні, комунальні послуги, які на нього нараховуються, не сплачує.

Відповідач категорично відмовляється добровільно знятися з реєстрації.

Реєстрація відповідача у квартирі створює йому труднощі щодо реалізації права власності, внаслідок сплати додаткової квартплати. Крім того, у нього можуть виникнути проблеми при здійсненні ним правана відчуження нерухомості у зв`язку з реєстрацією сторонньої особи, яка не є його родичем.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВИХ РІШЕНЬ

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не проживає у спірній квартирі з 1999 року, спільного господарства з позивачем та третьою особою у справі ніколи не вів, його майно там не знаходиться, будь-які домовленості між сторонами з приводу користування житловим приміщенням відсутні, оплату житлово-комунальних послуг не здійснює, у зв`язку з чим чинить перешкоди позивачу у користуванні спірним житловим приміщенням, позивач не може належним чином користуватися та розпоряджатися вказаною квартирою, несе за відповідача майнові витрати по утриманню житла, а тому позов підлягає задоволенню.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2018 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволені позову.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права. У разі доведеності фактів, які можуть бути прийняті у якості підстав для припинення сервітуту, перешкоди власнику у користуванні належною йому квартирою унаслідок неможливості спільного проживання із колишнім членом сім`ї власника можуть бути усунуті шляхом припинення для колишнього члена сім`ї власника права користування квартирою (припинення сервітуту). У рамках даної справи вимог про припинення сервітуту з підстав, визначених статтею 406 ЦК України, і, як наслідок, припинення для ОСОБА_2 права користування спірною квартирою ОСОБА_1 не заявлено.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ДОВОДІВ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

У касаційній скарзі, поданій у травні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права,просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не враховано, що норми статті 406 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки підставою звернення до суду було визнання особи такою, що втратила право користуватися жилим приміщенням, оскільки вона не є членом сім`ї теперішнього власника, а є членом сім?ї колишнього власника, у квартирі ніколи не проживала. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відзиви на касаційну скаргу не надходили.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами установлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 відповідно до договору дарування квартири від 09 вересня 2008 року, укладеного з ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ничипоренком О. В., зареєстрованим у реєстрі за № 671 (а. с. 6, 7).

Згідно довідки форми 3, виданої 03 лютого 2017 року КК «Центр комунального сервісу», у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 та його батько - ОСОБА_3 (а. с. 8).

Родинні зв`язки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ОСОБА_3 також підтверджуються копією свідоцтва про народження позивача (а. с. 110).

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що якщо колишній член сім`ї власника житлового приміщення зареєстрований та проживає у цьому житловому приміщенні і внаслідок певних обставин створює власнику перешкоди у здійсненні права власності, права власника можуть бути поновлені шляхом задоволення його позовних вимог про припинення права на користування квартирою (припинення сервітуту) на підставі статті 406 ЦК України (за наявності обставин, які мають істотне значення). Проте позивачем таких вимог не заявлено.

Відповідно до положень статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Українидо членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є племінником ОСОБА_1 , тобто не є членом його сім`ї.

Відповідно до повідомлення ДП «Придніпровська залізниця» від 22 серпня 2016 року, ОСОБА_2 стояв на обліку у дитячій консультації з 20 червня 1998 року до 18 років, де місцем його проживання зазначено: АДРЕСА_2 (а. с. 17).

Місце проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_2 підтверджується також актами обстеження умов проживання від 31 березня 2016 року та від 11 липня 2016 року (а. с. 18, 19).

Крім того, за повідомленням Дніпровського районного у м. Києві військового комісаріату від 28 квітня 2016 року, ОСОБА_2 на військовому обліку призовників в Дніпровському районі у м. Києві не перебуває (а. с. 20).

Суд апеляційної інстанції на наведені норми матеріального права та обставини справи уваги не звернув та не врахував, що відповідач є племінником позивача, не є членом його сім`ї, у спірній квартирі з малолітнього віку по даний час не проживає, тому до спірних правовідносин норми статті 406 ЦК України застосуванню не підлягають.

З огляду на статтю 156 ЖК Української РСР, статтю 391 ЦК України право членів сім`ї (зокрема колишніх членів сім`ї) власника на користування жилим приміщенням є похідним від права власника і з припиненням для власника права власності на жиле приміщення члени його сім`ї (колишні члени сім`ї - за відсутності між ними договірних відносин, зокрема найму, оренди тощо) втрачають право користування цим приміщенням.

Таким чином, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, встановив, що відповідач не є членом сім`ї нового власника, проживає за іншою адресою, факт реєстрації відповідача у квартирі створює позивачу безумовні перешкоди у володінні та користуванні своїм майном, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що право позивача підлягає захисту шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Суд апеляційної інстанції, на наведені обставини та норми матеріального права уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Разом з цим, суд першої інстанції відповідно до вимог статті 212 ЦПК України надав оцінку наведеним обставинам, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне, обґрунтоване і справедливе рішення.

Встановлені судом першоїінстанції обставини підтверджуються матеріалами справи та не спростовані сторонами під час апеляційного розгляду.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції залишенню в силі.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2018 року скасувати, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. М. Сімоненко А. А. Калараш А. О. Лесько Є. В. Петров С. П. Штелик