Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 489/5975/17

провадження № 61-10756св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Кривцової Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Миколаївська міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 13 травня 2019 року у складі колегії суддів: Лисенка П. П., Галущенка О. І., Серебрякової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю.

Позов мотивовано тим, що 21 травня 1997 року вона придбала квартиру АДРЕСА_1 .

Власником та мешканцем квартири АДРЕСА_3 в тому ж будинку була ОСОБА_3 , яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на належну їй квартиру, яку, шляхом подачі до нотаріальної контори відповідної заяви від 01 червня 1999 року № 497 прийняла дочка померлої - ОСОБА_2 .

Разом з тим свідоцтва про право на спадщину та не отримала.

ОСОБА_2 є громадянкою Російської Федерації та на час смерті матері постійно проживала вм. Москва Російської Федерації, в квартиру не вселялася, і, більше того, житлом не цікавилася, ніколи не сплачувала за нього комунальні й інші послуги, будь-яких витрат по утриманню квартири не несла.

Вона ж, ОСОБА_1 , тривалий час надавала ОСОБА_3 допомогу у побуті, оплачувала комунальні послуги, починаючи з 1999 року безперервно, за попередньою домовленістю з відповідачем, вселилася в квартиру і відкрито користується нею більше 17 років.

Ураховуючи викладене, позивач просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_3 за набувальною давністю.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2017 року до участі у справі в якості третьої особи залучено Миколаївську міську раду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 липня 2018 року у складі судді Лисенка П. П. позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_3 за набувальною давністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 з 1999 року добросовісно, безперервно володіє та відкрито користується квартирою АДРЕСА_3 .

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 13 травня 2019 року апеляційну скаргу Прокуратури Миколаївської області в інтересах держави, в особі Миколаївської міської ради задоволено. Заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 липня 2018 року скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Проте позивачу було відомо про власника житла, вона туди поселилася та проживала тривалий час з моменту смерті власника. Тобто умови набуття права власності саме за набувальною давністю відсутні. Крім того, спадкоємцем майна ОСОБА_3 є її донька ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Верховного Суду від 06 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційну скаргу на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 липня 2018 року подано прокурором Миколаївської області в інтересах держави, в особі Миколаївської міської ради із пропуском строку на апеляційне оскарження, а саме 18 березня 2019 року. ОСОБА_2 з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції не зверталася. Задовольняючи апеляційну скаргу прокурора Миколаївської області, суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки тому, що прокурор Миколаївської області не брав участь у розгляді справи в суді першої інстанції та немає законних повноважень на представництво в суді законних інтересів територіальних громад в особі відповідних місцевих рад.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У липні 2019 року до Верховного Суду надійшли заперечення на касаційну скаргу від Миколаївської міської ради, у яких вона просили залишити оскаржуване судове рішення без змін, оскільки воно прийняте при всебічному та повному з`ясуванні обставин справи, ґрунтується на правильному застосуванні норм чинного законодавства України.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підставі договору купівлі-продажу від 21 травня 1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Балкіною О. Л., ОСОБА_1 належить квартира АДРЕСА_1 (а.с. 5-6).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 29 вересня 1993 року виданого Міською службою приватизації державного житлового фонду, квартира АДРЕСА_3 належить на праві власності ОСОБА_3 (а.с. 7-8).

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.71).

Спадкоємцем майна ОСОБА_3 відповідно до спадкової справи № 380/99, заведеної після смерті ОСОБА_3 , 01 червня 1999 року за заявою ОСОБА_2 до Другої Миколаївської державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, є її донька ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину (а.с. - 76-78).

Позивач у позовній заяві посилалася на те, що вона з 1999 року безперервно проживає у квартирі АДРЕСА_3 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідно враховувати, зокрема, наступне: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Зазначене узгоджується з пунктом 9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 21 травня 1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Балкіною О. Л., Одоєвській С. В. належала квартира АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 29 вересня 1993 року виданого Міською службою приватизації державного житлового фонду, квартира АДРЕСА_3 належала на праві власності ОСОБА_3 (а.с.7-8).

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно спадкової справи № 380/99, заведеної після смерті ОСОБА_3 , 01 червня 1999 року, спадкоємцем є її донька ОСОБА_2 , відповідач по справі.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком апеляційного суду про те, що оскільки ОСОБА_2 не отримала свідоцтво про право на спадщину - це не позбавляє її спадщини.

Таким чином, вирішуючи спір, апеляційний суд з дотриманням вимог статей 89, 263-264, 382 ЦПК України повно та всебічно з`ясував обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки позивач не є добросовісним набувачем, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Висновки апеляційного суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційну скаргу на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 липня 2018 року прокурором Миколаївської області в інтересах держави, в особі Миколаївської міської ради, подано із пропуском строку на апеляційне оскарження, а саме 18 березня 2019 року, є безпідставними. За матеріалами справи Прокурор Миколаївської області дізнався про рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 липня 2018 року у цій справі лише 19 лютого 2019 року та звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою 15 березня 2019 року, тобто в межах строку, передбаченого статтею 354 ЦПК України.

Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги щодо того, що прокурор Миколаївської області не брав участі у розгляді справи в суді першої інстанції та не має законних повноважень на представництво в суді законних інтересів територіальних громад в особі відповідних місцевих рад. Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абзаци перший, другий і третій частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац другий частини другої статті 45 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року). Аналогічний припис закріплений у частині четвертій статті 56 ЦПК України, чинного з 15 грудня 2017 року.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту.

Подібні правові висновкі викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі від 26 червня 2019 року № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19).

Суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що Миколаївська міська рада на підставі Закону України «Про місцеве самоврядування» повинна забезпечувати дотримання на своїй території конституційних прав громадян, в тому числі на житло. Прокурор, при зверненні з апеляційною скаргою у цій справі захищає інтереси держави, оскільки Миколаївська міська рада неналежним чином здійснює процесуальні повноваження у справі. Заходів щодо оскарження рішення суду не вжила. У зв`язку з цим, прокурор вступив у справу, діючи в інтересах держави.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, вони були предметом судового розгляду та додаткового правового аналізу не потребують.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задовлення.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 13 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Кривцова

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк