У Х В А Л А

31 травня 2019 року

м. Київ

справа № 317/3598/18

провадження № 61-10290ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Петрова Є. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького Апеляційного суду від 03 квітня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Кушугумська селищна рада Запорізького району Запорізької області про встановлення факту спільного проживання,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернуласядо суду з заявою про встановлення факту спільного проживання, заінтересованаособа Кушугумськаселищна радаЗапорізького району Запорізької області.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 08 січня 2019 року у задоволенні заяви відмовлено.

Постановою Запорізького Апеляційного суду від 03 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 08 січня 2019 року скасовано.Прийнятонову постанову про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання.

20 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Запорізького Апеляційного суду від 03 квітня 2019 року.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З огляду на положення статті 19 у системному зв`язку знормами статей 274, 389 та 394 ЦПК України, суд вправі віднести справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду.

Предметом спору у зазначеній справі є визнання факту спільного проживання. Заяву обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла подруга заявника ОСОБА_2 , з якою вона проживала однією сім`єю та здійснювала за нею догляд через численні хвороби, а з 2012 року заявник та ОСОБА_2 спільно проживали однією сім`єю.

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, тому заявник вимушена звернутися до суду з заявою про встановлення факту спільного проживання разом з ОСОБА_2 на час її смерті.

Верховним Судом також враховано, що судове рішення судом апеляційної інстанції постановлено після набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», тобто після 15 грудня 2017 року.

Наведені у касаційній скарзі доводи та мотиви зводяться до переоцінки доказів у справі, що не входить до компетенції суду касаційної інстанції (частина перша статті 400 ЦПК України). Таким чином, за встановленими фактичними обставинами, справи та правовідносинами, правовим регулювання спору, справа не представляє значної складності, а доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судове рішення, ухвалене у зазначеній справі, можливо віднести до випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Лише посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на те, що у скарзі порушено питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики не є достатніми для застосування пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, відповідно до якої, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведене повністю узгоджується з правовими позиціями Європейського суду з прав людини, висловленими у справах Levages Prestations Services v. France (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) та Brualla Gomez de la Torre v. Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії), згідно з якими умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки оскаржувана заявником постанова Запорізького Апеляційного суду від 03 квітня 2019 року прийнята у малозначній справі, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Запорізького Апеляційного суду від 03 квітня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Кушугумська селищна рада Запорізького району Запорізької області про встановлення факту спільного проживання відмовити.

Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Петров