Провадження №2/447/560/19
Справа №447/1733/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

11.06.2019 Миколаївський районний суд Львівської області у складі судді Павліва В.Р.,

за участю секретаря судового засідання Волківської-Любінської Н.Б.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

інтереси позивача представляв ОСОБА_3 ,

інтереси відповідача представляла ОСОБА_4 .

Процесуальні дії у справі.

Провадження у справі відкрито судом 17.08.2018 на підставі позову ОСОБА_1 . Ухвалою від 06.11.2018 підготовче засідання закрито та цивільну справу призначено до розгляду. Позивач просить стягнути зі ОСОБА_2 в його користь заборгованість у розмірі 56000,00 гривень, моральну шкоду в розмірі 5000,00 гривень та судові витрати. В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 покликається на таке. 31.07.2017 між сторонами було укладено усний договір позики, за умовами якого останній отримав від позивача грошову суму у розмірі 56000,00 гривень. Відповідач зобов`язувався повернути вказані кошти до 30.08.2018, але свої зобов`язання не виконав. Крім того, недобросовісними діями відповідача, які полягають у неналежному виконанні взятих на себе позивачу завдано моральної шкоди, яку він оцінює в розмірі 5000,00 гривень.

28.11.2018 суд ухвалив заочне рішення. 30.01.2019 відповідач подав заяву про перегляд заочного рішення, заперечив факт укладення договору позики з позивачем. 16.04.2019 суд скасував заочне рішення.

11.06.2019 представник відповідача подала пояснення по суті позову, відповідно до яких зазначила, що відповідач факт укладення договору позики заперечує, а позивач не надав жодного допустимого та достовірного доказу щодо укладення такого договору. Оскільки договору позики сторони не укладали, то і право на стягнення з відповідача моральної шкоди у позивача не виникло. Розмір витрат на правничу допомогу є необгрунтованим. А тому, у задоволенні позову слід відмовити.

Суд встановив:

Позивач передав відповідачу свою кредитну карту № НОМЕР_1 і відповідач зняв з цієї карти певну суму коштів. Це стверджується викопіюваннями з камери банкомата у якому було здійснено зняття (арк. спр. 21-25).

Відповідно до виписки по картці № НОМЕР_1 , з цієї карти періодично знімали кошти, зокрема і 31.07.2017 на загальну суму 40000,00 гривень, а саме 6 разів по: 8000,00 гривень, 8000,00 гривень, 4000,00 гривень, 8000,00 гривень, 8000,00 гривень, 4000,00 гривень (арк. спр. 26-27).

16.04.2018 позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення коштів у розмірі 53279,68 гривень, з яких: 40000,00 гривень - сума позики, 11679,68 гривень - відсотки за користування кредитними коштами, які позивач сплатив банку, 1600,00 гривень - комісія за зняття готівки з кредитної карти. Розмір сплачених відсотків за користування кредитними коштами та комісії за зняття готівки підтверджується банківською випискою (арк. спр. 21-25).

21.05.2018 позивач подав заяву про вчинення кримінального правопорушення у поліцію, відповідно до якої зазначив, що відповідач заволодів його банківською картою шляхом обману, зазначивши, що в діях відповідача є ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 КК України. Матеріали заяви перебувають у Миколаївському ВП Пустомитівського ВП ГУ НП у Львівській області, що стверджується листом Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області (арк. спр. 33).

Оцінка суду.

Із встановлених судом обставин випливає, що між сторонами виникли правовідносини, врегульовані ст.1212 ЦК України.

Позивач стверджує, що між ним та відповідачем виникли правовідносини на підставі усного договору позики, врегульовані ЦК України.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Стеттею 1047 ЦК України визначено, що договір позики на суму 40000,00 гривень мав бути укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ст.218 ЦК України недодержання письмової форми договору не має наслідок його недійсність. Водночас на позивача покладено обов`язок у випадку заперечення відповідачем факту укладення такого договору довести це будь-якими доказами, крім показань свідків.

Позивач довів, що відповідач користувався його кредитною картою. Однак, у ході судового розгляду позивач стверджував, що між ними було укладено усний договір позики. Це спростовується заявою від 21.05.2018, відповідно до якої позивач зазначив, що відповідач шляхом обману заволодів його кредитною картою, а отже вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст.190 КК України.

Крім цього, з наданих позивачем доказів суд не може встановити коли саме відповідач зняв кошти з карти позивача, оскільки на фотоматеріалах не зазначено дату зняття коштів. Суд позбавлений можливості встановити суму яку зняв відповідач, оскільки кошти у розмірі 40000,00 гривень 31.07.2017 були зняті у кілька етапів.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, надані суду докази у їх сукупності не є достатніми для того, щоб встановити, що між сторонами був укладений саме договір позики та істотні умови такого договору. Відповідач у свою чергу не довів, що отримані ним у банкоматі кошти були позивачу передані (повернені).

Суд встановив, що відповідач заволодів певною сумою коштів позивача, відповідач стверджує, що між ним та позивачем не виникло жодних зобов`язальних правовідносин, передбачених ст.526 ЦК України, однак, позивач обґрунтовує свої позовні вимоги виключно нормами, що врегульовують зобов`язальні правовідносини. Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки позивачем обрано неправильних спосіб захисту свого порушеного права.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у задоволенні позову - на позивача. Враховуючи те, що суд відмовив у задоволенні позову судові витрати стягненню з відповідача на користь позивача не підлягають.

Керуючись ст. 259, 263-265, 282-285 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду через Миколаївський районний суд Львівської області протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП не зазначено.

Відповідач - ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП не зазначено.

Повний текст рішення складено 11.06.2019.

Суддя Павлів В. Р.