КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________________
Справа №759/3959/18
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3206/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представникаОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 листопада 2018 року (суддя П'ятничук І.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на малолітніх дітей,

встановила:

у березні 2018 р. позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача аліменти у розмірі ј частини від всіх видів його щомісячного доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що з 26 серпня 1995 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року. Мають двох дітей: сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року шлюб розірвано.

Позивач посилалася на те, що після розірвання шлюбу діти проживають з нею, перебувають на її утриманні, а відповідач ніякої матеріальної допомоги на їх утримання не надає.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 листопада 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на дітей, а саме: малолітніх синів: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22.03.2018р. і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Вирішено питання судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, судові витрати розподілити відповідно до закону.

Представник відповідача посилається на не обґрунтованість рішення суду, не надання судом належної оцінки наданим відповідачем доказам про оплату навчання дітей, придбання для них одягу та продуктів, оплату лікування та розваг, та не врахування судом тієї обставини, що кожні перші та треті вихідні місяця, кожен вівторок та четвер після навчання, канікулярні та святкові дні діти проживають разом з ним.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що рішення суду є законним та обґрунтованим.

На підставі ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 серпня 1995р., мають двох малолітніх дітей: сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Також мають повнолітнього сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року шлюб сторін розірвано.

Рішенням виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області № 288/6 від 12 грудня 2017 року визначено спосіб участі ОСОБА_2 у вихованні малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 шляхом побачення перші і треті вихідні місяця з 19год. п'ятниці до 16год. неділі, кожен вівторок та четвер після навчання дітей, канікулярні та святкові дні порівну за домовленістю сторін.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що батько зобов'язаний утримувати дітей, які проживають разом із позивачем. Визначаючи розмір аліментів, суд першої інстанції врахував, що відповідач утримує старшого сина та оплачує послуги по навчанню малолітніх дітей.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За положеннями частин 1, 2 та 3 статті 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Під час судового розгляду встановлено, що після розірвання шлюбу малолітні діти сторін постійно проживають з матір'ю.

Доводи апеляційної скарги про безпідставність висновку суду про постійне проживання дітей з матір'ю, оскільки визначений відповідачу спосіб участі у вихованні дітей свідчить про те, що діти протягом трьох місяців на рік проживають разом з ним, належними доказами не підтверджені.

З наданих позивачем пояснень вбачається, що відповідач не дотримується встановленого органом опіки та піклування графіку побачення з дітьми.

Також відповідачем не зазначено скільки часу кожного вівторка та четверга він проводить з дітьми, які саме святкові та канікулярні дні діти проживали разом з ним.

Та обставина, що органом опіки та піклування встановлений спосіб участі батька у вихованні дітей, свідчить про те, що відповідач проживає окремо від дітей, а їх постійне місце проживання є з матір'ю.

Під час судового розгляду було встановлено, що сторони не домовилися стосовно способу утримання батьком малолітніх дітей, позивач скористалася своїм правом на отримання аліментів за рішенням суду, звернувшись до суду з даним позовом, тому правових підстав для відмови у її праві на отримання аліментів за рішенням суду не має.

Частиною 1 статті 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 2 статті 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття (ч.2 ст.183 СК України).

Відповідачем суду надано докази отриманого ним доходу за 2017 рік у розмірі 456 800грн, доказів перебування на його утриманні інших дітей або батьків не надано, крім повнолітнього сина, тому суд першої інстанції правильно визначив розмір аліментів, як 1/3 частину від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що відповідач сплачує оплату навчання малолітніх дітей у гімназії, не може бути підставою для відмови у позові про стягнення аліментів.

Статтею 185 СК України визначено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Отже, участь батька малолітніх дітей у додаткових витратах, зокрема, оплата за освітні послуги, є його обов'язком відповідно до вказаної норми матеріального права.

Твердження у апеляційній скарзі про необхідність врахування понесених відповідачем витрат на розваги дітей та відвідування ними культурних закладів, і понесених витрат на лікування, при вирішенні питання про наявність підстав для стягнення аліментів, колегія суддів вважає безпідставними, так як відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя.

Отже, батьки зобов'язані виконувати свої батьківські обов'язки та піклуватися про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, забезпечувати необхідне харчування, медичний догляд, лікування дитини, надавати дитині доступ до культурних та інших духовних цінностей, сприяти засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, створювати умови для отримання нею освіти.

Таким чином, надані відповідачем суду квитанції про відвідування планетарію, придбання іграшок, оплату консультацій лікарів свідчить про виконання відповідачем батьківських обов'язків і не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення з нього аліментів на малолітніх дітей, які постійно проживають з матір'ю.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано доказів утримання нею дітей, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки під час судового розгляду встановлено, що малолітні діти постійно проживають з матір'ю, доказів, що діти є недоглянутими, неналежно харчуються, не отримують необхідної медичної допомоги та невиконання позивачем своїх обов'язків по утриманню та вихованню дітей не надано.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А.Семенюк