Провадження № 22-ц/801/926/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2019 рокуСправа № 127/31525/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів Денишенко Т.О., Рибчинського В.П.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 лютого 2019 року, ухвалене у складі судді Дернова В.В., дата складання повного тексту рішення 21 лютого 2019 року,

у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося у суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до умов кредитного договору № б/н від 13 листопада 2012 року ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік (2,5% на місяць), з 01 вересня 2014 року - 34,80 % на рік (2,9% на місяць), з 01 квітня 2015 року - 43,20 % на рік (3,6% на місяць), з розрахунку 360 днів у році на суму залишку заборгованості за кредитом.

У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору ОСОБА_1 , станом на 13 листопада 2018 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 15896,81 грн., з яких 1263,57 грн. - заборгованість за кредитом, 6753,12 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 6646,94 грн. - нарахована пеня, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 733,18 грн. - штраф (процентна складова). У позасудовому порядку борг відповідачем повернутий не був, а тому позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 15896,81 грн. за кредитним договором № б/н від 13 листопада 2012 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 лютого 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 13 листопада 2012 року у розмірі 1929,43 грн., з яких 1263,57 грн. - заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 97,79 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 68,07 грн. - штраф (процентна складова).

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» судовий збір у розмірі 211,44 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно розрахунку заборгованості до 01 вересня 2016 року відповідачу було нараховано проценти у розмірі 97,79 грн., починаючи з 01 вересня 2016 року проценти нараховувалися на базу, до якої було включено не лише тіло кредиту, а й нараховані проценти та неустойку (пеню) шляхом збільшення розміру витраченого кредитного ліміту на суму нарахованих процентів та пені, проте зазначене не відповідає чинному законодавству (зокрема, відповідно до частини другої статті 550 ЦК України, проценти на неустойку не нараховуються), а тому наданий банком розрахунок заборгованості за процентами за період з 01 вересня 2016 року до 13 листопада 2018 року не може бути взятий судом до уваги як належний, достатній та допустимий доказ, тобто у цій частині вимог позов є недоведеним. Отже, стягненню підлягають лише проценти у розмірі 97,79 грн., які було нараховано до 01 вересня 2016 року.

Також суд зазначив, що підстави для одночасного стягнення пені у розмірі 6646,94 грн., а також штрафу у розмірі 1233,18 грн. відсутні, оскільки відповідно до постанови Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову частково та стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 13 листопада 2012 року у розмірі 1929,43 грн., з яких 1263,57 грн. - заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 97,79 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 68,07 грн. - штраф (процентна складова).

Не погоджуючись із рішенням суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог, АТ КБ «ПриватБанк»подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог та в цій частині ухвалити нове, яким задовольнити позовну заяву у повному обсязі. В іншій частині рішення залишити без змін.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення порушив принципи процесуального права : рівність перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність цивільного судочинства. Вказує, що відповідач не приймав участі у розгляді справи, заперечень проти позову не подавав, розмір обчисленої заборгованості не оспорював, факт укладання договору, отримання кредитних коштів, ознайомлення з Умовами та Правилами, Тарифами банку не заперечував, клопотання про призначення економічної експертизи не заявляв, власного розрахунку по процентам не надавав, однак суд першої інстанції став на бік відповідача та майже звільнив останнього від відповідальності.

Позивачем надано достатньо доказів на підтвердження позовних вимог. Зазначає також, що пеня та штраф є різними видами неустойки як юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій. Штраф та пеня настають при різних обставинах порушення зобов`язання зі сторони боржника, а відтак є різними видами відповідальності за порушення грошового зобов`язання за кредитним договором, а тому в даному випадку судом першої інстанції було помилково застосовано положення статті 61 Конституції України. Також договір підписаний сторонами в судовому порядку недійсним не визнавався, тому передбачене кредитним договором одночасне стягнення штрафу і пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання є правомірним.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

Відповідно до укладеного з ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитного договору № б/н від 13 листопада 2012 року, ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік (2,5% на місяць), з 01 вересня 2014 року - 34,80 % на рік (2,9% на місяць), з 01 квітня 2015 року - 43,20 % на рік (3,6% на місяць), з розрахунку 360 днів у році на суму залишку заборгованості за кредитом. Даний кредитний договір складається з анкети-заяви позичальника, Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Умов і Правил надання банківських послуг /а. с. 7-23/.

Відповідно до розрахунків заборгованості, ОСОБА_1 належним чином не виконувала зобов`язання відповідно до умов договору, у зв`язку з чим станом на 13 листопада 2018 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 15896,81 грн., з яких 1263,57 грн. - заборгованість за кредитом, 6753,12 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 6646,94 грн. - нарахована пеня, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 733,18 грн. - штраф (процентна складова) /а. с. 5-6/.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що згідно розрахунку заборгованості до 01 вересня 2016 року відповідачу було нараховано проценти у розмірі 97,79 грн., починаючи з 01 вересня 2016 року проценти нараховувалися на базу, до якої було включено не лише тіло кредиту, а й нараховані проценти та неустойку (пеню) шляхом збільшення розміру витраченого кредитного ліміту на суму нарахованих процентів та пені, проте зазначене не відповідає чинному законодавству (зокрема, відповідно до частини другої статті 550 ЦК України, проценти на неустойку не нараховуються), а тому наданий банком розрахунок заборгованості за процентами за період з 01 вересня 2016 року до 13 листопада 2018 року не може бути взятий судом до уваги як належний, достатній та допустимий доказ, тобто у цій частині вимог позов є недоведеним. Отже, стягненню підлягають лише проценти у розмірі 97,79 грн., які було нараховано до 01 вересня 2016 року.

Також суд зазначив, що підстави для одночасного стягнення пені у розмірі 6646,94 грн., а також штрафу у розмірі 1233,18 грн. відсутні, оскільки відповідно до постанови Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову частково та стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 13 листопада 2012 року у розмірі 1929,43 грн., з яких 1263,57 грн. - заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 97,79 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 68,07 грн. - штраф (процентна складова).

Перевіряючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого суду в оскаржуваній частині ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

У справі встановлено, що 13 листопада 2012 року ОСОБА_1 приєднався до Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою, Тарифів банку, які разом із заявою складають кредитний договір, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 1000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статей 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Колегія суддів вважає, що наведені в апеляційній скарзі аргументи про те, що місцевим судом необґрунтовано відмовлено в стягненні заборгованості про процентам в повному обсязі, є безпідставними.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Місцевий суд вирішуючи спір правильно відмовив у стягненні заборгованості про процентам за період з 01 вересня 2016 року до 13 листопада 2018 року, оскільки з 01 вересня 2016 року проценти нараховувалися на базу до якої було включено не лише тіло кредиту, а й нараховані проценти та неустойку (пеню), що суперечить частині другій статті 550 ЦК України, згідно якої проценти на неустойку не нараховуються.

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.

Відповідно до розрахунку заборгованості, позивачем було збільшено в односторонньому порядку відсоткову ставку за договором б/н від 13 листопада 2012 року відповідно до п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг, який не відповідає статті 1056-1 ЦК України.

Зокрема, відповідно до п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачено право банку змінювати тарифи, а також інші умови обслуговування рахунків. При цьому, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), банк зобов`язаний не менше ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці за картрахунком, згідно з п.1.1.3.1.9. Якщо протягом 7 днів банк не одержав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови.

Інших положень, які надають право банку збільшувати процентну ставку за договором, регламентують умови та порядок такого збільшення, вказані Умови та правила надання банківських послуг не містять.

Колегія суддів не може погодитись з доводами позивача, що п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг є двосторонньою домовленістю сторін кредитного договору про право банку в односторонньому порядку збільшувати процентну ставку на свій розсуд.

Зокрема, відповідно до п. 3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за N 541/13808, банки мають право змінювати процентну ставку за кредитом лише в разі настання події, не залежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв`язку з волевиявленням однієї із сторін (зміни кредитної політики банку).

Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

У документах, які у своїй сукупності складають укладений між сторонами кредитний договір, всупереч частини першої статті 1056-1 ЦК України, не визначено тип процентної ставки (фіксована або змінювана).

Згідно з частиною третьою статті 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Колегія суддів зауважує, що порядок застосування змінюваної процентної ставки визначений частиною четвертою - шостою статті 1056-1 ЦК України.

Зокрема, договором має бути врегульовано періодичність збільшення процентної ставки, умови і порядок такого збільшення, порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, максимальний розмір збільшення процентної ставки. Повідомлення про збільшення відбувається письмово, не пізніше ніж за 15 днів до дати збільшення.

Як убачається, позивачем не було дотримано вказаних вимог закону при укладанні договору з відповідачем, а тому не можна вважати, що сторонами було узгоджено право банку в односторонньому порядку, на свій розсуд, збільшувати процентну ставку.

Сама по собі вказівка в Умовах та правилах надання банківських послуг на право банку змінювати тарифи, з огляду на вимоги закону, є недостатньою.

Окрім цього, відповідно до правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Такий правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі 347/1910/15-ц.

Однак, позивачем не надано суду доказів про вручення відповідачеві під розписку повідомлення про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку, а тому таке збільшення є незаконним також і з цих підстав.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що позивачем не доведено розмір заборгованості по процентам за період з 01 вересня 2016 року до 13 листопада 2018 року.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач не заперечував факту укладення кредитного договору зі всіма його умовами та не спростував наданий позивачем розрахунок і не скористався своїм правом на подання клопотання про призначення експертизи для визначення дійсного розміру заборгованості, є безпідставними, адже позивачем не надано суду розрахунку заборгованості з врахуванням процентної ставки, яка відповідала умовам договору, оскільки доказів належного повідомлення відповідача про збільшення процентної ставки позивачем не надано, а проценти нараховувалися також на пеню, що суперечить частині другій статі 550 ЦК України.

Відтак доводи банку про те, що відповідач не спростував наданий ним розрахунок заборгованості, не дають підстав вважати, що такий розрахунок відповідав вимогам законодавства та умовам укладеного між сторонами договору (Постанова Верховного Суду від 27 грудня 2018 року, справа № 275/253/16-ц).

Необґрунтованими є також твердження апеляційної скарги про те, що штраф та пеня настають при різних обставинах порушення зобов`язання зі сторони боржника, а відтак є різними видами відповідальності за порушення грошового зобов`язання за кредитним договором, а тому в даному випадку судом першої інстанції було помилково застосовано положення статті 61 Конституції України.

Так, відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Саме такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року в справі № 6-2003цс15, Верховним Судом у постановах від 06 червня 2018 року в справі № 723/2304/15-ц, від 06 червня 2018 року в справі № 548/15991/13ц, від 20 червня 2018 року в справі № 554/2254/16-ц, від 10 жовтня 2018 року в справі № 511/1549/16-ц.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог в апеляційній скарзі не оскаржується, а тому апеляційним судом не перевіряється.

Іншій наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильний висновок суду першої інстанції в оскаржуваній частині.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 лютого 2019 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя Підпис Л. О. Голота

Судді: Підпис Т. О. Денишенко

Підпис В. П. Рибчинський

Згідно з оригіналом

Головуючий суддя Л. О. Голота