ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/5195/17 Головуючий суддя І інстанції Єрмак Н. В.
Провадження № 22-ц/818/2973/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів дарування
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю судових секретарів : Колесник О.Е., Мухатаєва Б.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м.Харкова від 09 квітня 2019 року, ухвалене у складі головуючого судді Єрмак Н.В., по справі № 643/5195/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Житловий кооператив «Барвінок», Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Лазарев Віталій Миколайович про визнання правочину недійсним, визначення частки майна, що є спільною сумісною власністю та визнання права власності в порядку спадкування за законом,

встановив:

21 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Житловий кооператив «Барвінок», Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Лазарев Віталій Миколайович про визнання правочину недійсним, визначення частки майна, що є спільною сумісною власністю та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позовна заява мотивована тим, що він є сином ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , які перебували в шлюбі з 1968 року. Під час шлюбу ними була придбана трьохкімнатна квартира у житловому кооперативі «Барвінок», загальною площею 62,14 кв.м., що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , яка була оформлена на ім`я ОСОБА_3 В 1984 році за рахунок спільних коштів було сплачено повну вартість квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частини спірної квартири. Позивач у встановленому законом порядку прийняв спадщину, звернувшись до нотаріальної контори. 18.06.2014 року ОСОБА_3 , будучи єдиним власником, на підставі договору дарування подарувала спірну квартиру своєму сину від першого шлюбу - відповідачу ОСОБА_4

Вважає, що ОСОБА_3 не мала права відчужувати квартиру, яка була об`єктом спільної власності подружжя.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просить визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , визначити частку квартири АДРЕСА_3 , що належала за життя на праві спільної сумісної власності померлому ОСОБА_5 , визнавши за померлим ОСОБА_5 право власності на 1/2 частини квартири та визнати за позивачем - ОСОБА_1 право власності на 1/6 частки квартири в порядку спадкування за законом, після смерті батька ОСОБА_5 Стягнути витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката за фактично надану правову допомогу у розмірі 10000 грн., на підтвердження до суду першої інстанції надав розрахунок цих витрат.

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 08.06.2017 року задоволено клопотання представника позивача про забезпечення позову.

Інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо): не застосовувались.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, з підстав зазначених у позові.

Відповідач - ОСОБА_4 в судовому засіданні, проти задоволення позову заперечував в повному обсязі.

Відповідач - ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила.

Представник третьої особи Житловий кооператив «Барвінок» в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив.

Третя особа - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Лазарев В.М. в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду представник ОСОБА_2 06 травня 2019 року подав апеляційну скаргу безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 07 травня 2019 року справу витребувано з суду першої інстанції.

15 травня 2019 року справа надійшла до Харківського апеляційного суду.

В апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, та стягнути з відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_1 витрати на правничу (правову) допомогу в сумі 10000 гривень і сплачені ним суми судового збору.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду незаконне, необґрунтоване, ухвалено судом з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, прийнятим за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Вказав, що квартира АДРЕСА_2 , належала ОСОБА_3 та за життя на праві спільної сумісної власності померлому ОСОБА_5 . Після смерті батька ОСОБА_1 у встановленому законом порядку строк прийняв спадщину, звернувшись 20 грудня 2013 року з заявою про прийняття спадщини до Третьої Харківської державної нотаріальної контори, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 36175477 від 20.12.2013 року.

Зазначив, що він ОСОБА_1 є спадкоємцем ОСОБА_5 першої черги за законом, відповідно до ч.1 ст.1261 ЦК України та у встановленому законом порядку та строк прийняв спадщину, при цьому позивачем у позовній заяві наведено відповідні норми ЦК України, які регулюють спадкові правовідносини та якими позивач обґрунтовує позов, а також позивачем суду надано відповідні докази, у зв`язку з чим посилання суду першої інстанції на те, що «позивач посилається на ч. 4 ст. 369 ЦК України, яка регулює правовідносини між співвласниками майна, що є у спільній сумісній власності та не регулює спадкові правовідносини», є безпідставним.

Вказав, що у судовому засіданні відповідачі не заперечували проти того, що квартира АДРЕСА_2 , була об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .. Також вони не заперечували право спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на зазначену квартиру, доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності на це майно, придбане в шлюбі, до суду не подали. Після смерті ОСОБА_5 . відповідач ОСОБА_3 стала власницею 2/3 частки спірної квартири внаслідок того, що 1/2 частки їй належало на праві спільної власності подружжя та 1/6 - на підставі спадкування 1/2 частки після померлого чоловіка), ще 1/6 частку спірної квартири в порядку спадкування за законом належить ОСОБА_1 , інша 1/6 частка квартири в порядку спадкування за законом залежить ще одному сину спадкодавця - ОСОБА_6 Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена (ч. 2 ст. 369 ЦК України). Тому ОСОБА_3 за відсутності згоди позивача не мала права відчужувати квартиру, не маючи відповідних повноважень, що є підставою для визнання договору дарування квартири недійсним на підставі ч. 4 ст. 369 ЦК України, згідно якої правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Вказав, що суд першої інстанції не було викладено позицію позивача, не мотивовано відхилення доводів позивача, викладених у позовній заяві фактично суд утримався від вирішення доводів позивача та судом не було наведено мотивів відхилення доказів, наданих позивачем, відповідно до ч.4 ст.265 ЦПК України, чим було порушено право на справедливий суд, передбачене ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача адвокат Єна Л.А. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Вказала, що позивачем не доведено членство померлого ОСОБА_1 в ЖК (ЖБК) «Барвінок», а відповідач згідно ст. 15 Закону України «Про власність» та з огляду на своє членство у вказаному кооперативі та сплату вартості вкладу у 1984, з наступним оформленням права власності - як одноосібний власник відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України мала право на підставі спірного договору дарування відчужувати це майно. Право на пай належить лише члену кооператива, яким спадкодавець ОСОБА_1 не був, тому спірна квартира не входить до спадщини, яка відкрилася після його смерті.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, щопозивачем не надано доказів належності спірного майна до об`єкту права спільної сумісної власності. Також, позивачем не надано доказів наявності інших підстав, визнання недійсним договору дарування, відповідно до вимог ст. 215 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Статтею 16 Закону України «Про власність», який діяв на час внесення пайових внесків, встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.

Згідно з частиною першою статті 22 КпШС України, чинного на час внесення пайових внесків, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

У підпункті «б» пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що при вирішенні спорів про право власності на жилий будинок, на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, на інші будівлі судам слід виходити з роз`яснень, які дані Пленумом Верховного Суду України у прийнятих ним постановах з цих питань. Крім цього, слід враховувати, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі.

Пунктом 6-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи»(у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) роз`яснено, що відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про власність» при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім`ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім`ї, якщо інше не було установлено письмовою угодою між ними.

При цьому у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» йдеться про те, що необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Згідно зі статтею 15 Закону УРСР від 7 лютого 1991 року № 697-XII «Про власність» (набрав чинності з 15 квітня 1991 року, втратив чинність згідно із Законом України від 27 квітня 2007 року N 997-V) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Таким чином, належність квартири у будинку ЖБК до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом внесення подружжям паю в ЖБК під час шлюбу. Критеріями, які дозволяють надати квартирі в ЖБК режиму спільного сумісного майна подружжя є також внесення паю: 1) у період сумісного проживання; 2) за рахунок спільних коштів.

У разі встановлення вказаних фактів і визначення критеріїв до спірної квартири можуть бути застосовані норми права щодо спільного сумісного майна подружжя.

Так, за змістом ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцеві положення Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним до 1 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Згідно ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статтею 1218 ЦК України).

Частиною п`ятою статті 1268 ЦК України визначено, що спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. При цьому, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно статті 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (стаття 321 цього Кодексу).

Судовим розглядом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження ОСОБА_1 є сином ОСОБА_5 (а.с.13), який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, актовий запис №16416 (а.с.16) та ОСОБА_3 .

ОСОБА_5 заповіту не залишив.

Згідно наданої інформації завідувачем Третьої Харківської державної нотаріальної контори, після смерті ОСОБА_5 із заявами до нотаріальної контори звернулися ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_6 . Заведено спадкову справу № 487/2013 (а.с.18).

У постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1662цс15 зроблено висновок, що оскільки спірне майно придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи судам необхідно було застосовувати положення КпШС 1969 року, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин. Враховуючи те, що подружжям спірне майно було придбано в період шлюбу та до набрання чинності СК України, застосуванню підлягали статті 22, 24, 28 КпШС 1969 року.

Відповідно до частини першої статті 22 КпШС 1969 року (в редакції, чинній на момент виплати пайового внеску) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Тлумачення статті 22 КпШС 1969 року (в редакції, чинній на момент виплати пайового внеску) свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

У частині першій статті 24 КпШС 1969 року (в редакції, чинній на момент виплати пайового внеску) передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Згідно частини першої статті 15 Закону України «Про власність» (в редакції, чинній на момент виплати пайового внеску) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

З довідки, наданої ЖК «Барвінок», ОСОБА_5 на день смерті проживав в квартирі АДРЕСА_2 , особовий рахунок було відкрито на ОСОБА_3 Загальна вартість квартири складає 5454,03 руб., яка була сплачена в 1984 році. Інформацію щодо платника першого внеску та точної дати внесення, ЖБК «Барвінок» надати не має можливості, в зв`язку з відсутністю в правлінні необхідних документів (а.с.15).

Право власності на зазначену квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 в Харківському міському БТІ за реєстровим № 58757 5 травня 1994 року на підставі довідки № 85/1 ЖК «Барвінок» від 03.05.1994р. (а.с.174).

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволення позову за недоведеності належного спірної квартири на спільного майна подружжя Однопозових не звернув уваги, що пайові внески за квартиру були виплачені у період шлюбу, остаточна сплата була здійснена відповідачем у 1984 році, тому відповідно до наведених норм ЦК УКРСР, КЗпШ УРСР та Закону України «Про власність» діє презумпція того, що для сплати пайового внеску були використані спільні кошти подружжя Однопозових і після сплати одним подружжям повної суми паю та оформлення права власності, вважається, що це майно було набуто подружжям у спільну сумісну власність.

Тому є помилковим висновки суду про те, що згідно реєстраційного посвідчення зазначена квартира належить на праві особистої власності на підставі довідки № 85/1 ЖБК «Барвінок» від 03.05.1994 року лише ОСОБА_3 .

Відповідно до спірного Договору дарування, посвідченого 18 червня 2014 року приватним нотаріусом ХМНО Лазаревим В.М., ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 спірну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно цього договору спірна квартира належить дарителю ОСОБА_3 на підставі довідки ЖБК «Барвінок» № 85/1 від 03 травня 1994 року. Право власності зареєстровано КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 05 травня 1994 року та записано в книзі: 1 за номером запису: 58757, реєстраційний номер 15516783.

Згідно зі статтею 15 Закону України «Про власність» (який діяв на час повної сплати пайового внеску за спірну квартиру) член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати.

Однак відповідно до роз`яснень, викладених у пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», при вирішенні спорів про право власності на жилий будинок, на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, на інші будівлі судам слід виходити з роз`яснень, які дані Пленумом Верховного Суду України у прийнятих ним постановах з цих питань. Крім цього, слід враховувати, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі.

Статтями 22, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України (який діяв на час сплати пайових внесків за спірну квартиру) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

У постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1662цс15 зроблено висновок, що оскільки спірне майно придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи судам необхідно було застосовувати положення КпШС 1969 року, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин. Враховуючи те, що подружжям спірне майно було придбано в період шлюбу та до набрання чинності СК України, застосуванню підлягали статті 22, 24, 28 КпШС 1969 року.

Аналогічно, у статті 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України та статті 60 СК України, свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу і ця презумпція відносно спірної квартири не була спростована, у матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні докази. Довідка кооператива про належність спірної квартири лише відповідачу ОСОБА_3 та реєстрацію цього права за нею в силу набуття спірної квартири в період шлюбу та відповідно до ст.ст. 22, 28 КпШС та ст. 16 Закону України «Про власність» не спростовують належність цього майна до сумісного майна подружжя ОСОБА_9 та спадкодавця ОСОБА_5 .

З відповіді Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Лазарева В.М. від 11.09.2018 року №173/01-16 та наданих ним до суду першої інстанції документів вбачається, що ОСОБА_3 підписала заяву, якою засвідчила, що квартиру яку вона дарує, належить їй, не є спільною сумісною власністю, у шлюбі вона не перебуває, вдова (а.с.171-175).

Однак, як з`ясував суд апеляційної інстанції спірна квартира належить не до особистого майна відповідача ОСОБА_3 , як помилково вважав суд першої інстанції, а є спільним сумісним майном подружжя Однопозових, в якому спадкодавцю ОСОБА_5 на день відкриття спадщини з цих підстав належала Ѕ частка. Тому в порядку спадкування цієї спадщини за законом, як спадкоємцю першої черги, з урахуванням інших спадкоємців першої черги, вдови померлого ОСОБА_5 - відповідача ОСОБА_3 та другого сина померлого - ОСОБА_6 , позивач відповідно до ст.ст. 1226, 1258, 1261 ЦК України, якими визначена спадкування частки у праві спільної сумісної власності та черговість спадкування, успадкував після смерті свого батька ОСОБА_5 1/6 частку спірної квартири.

Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частиною другою статті 369 ЦК України передбачено, що згода іншого спадкоємця - співвласника, у даному випадку - позивача ОСОБА_1 , на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, спірного договору дарування, який підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена (ч. 2 ст. 369 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Оскільки в результаті дарування спірної квартири відповідач ОСОБА_3 за відсутності вищевказаної згоди ОСОБА_1 відчужила й належну йому в силу наведеної норми ч. 5 ст. 1268 ЦК України ідеальну 1/6 частку, на що у неї не було повноважень, то відповідно до ст.ст. 203, 215, ч. 4 ст. 369 ЦК України спірний договір дарування є недійсний в силу порушення загальних положень закону при його укладенні.

З урахуванням того, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи щодо спільного сумісного майна подружжя Однопозових та складу спадкового майна, що вплинуло на висновки щодо недійсності спірного договору дарування; порушив норми матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції з передбачених п.п. 1. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України скасовує оскаржене рішення суду та ухвалює нове: про задоволення позову в частині визнання недійсним спірного договору дарування квартири АДРЕСА_3 та визнання в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , за позивачем ОСОБА_1 право власності на 1/6 частку спірної квартири АДРЕСА_3 .

Що стосується вимог про визнанню за померлим ОСОБА_5 права спільної сумісної власності на Ѕ частку спірної квартири, то вони не підлягають задоволенню і встановленню у резолютивній частині рішення, оскільки після смерті особи вона вже не взмозі набувати права та обов`язки. Вказаний юридичний факт входить у предмет доказування за заявленими по цій справі іншими вимогами, має значення для визнання права власності за позивачем в порядку спадкування за законом після смерті свого батька і тому має викладатися у мотивувальній частині рішення.

Згідно положень ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

У відповідності до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.141, п.2 ч. 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Частиною 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити в зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів, які подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За змістом ст.141 ЦПК України у разі відмови у позові інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Таким чином вимоги апеляційної скарги, які стосуються витрат на правову допомогу, то вони доведені лише на суму 7000 грн., із урахуванням незначної кількості судових засідань, складності справи та обсягу проведеної роботи, відповідно до передбаченого у ст. 11 ЦПК України принципу пропорційності.

В контексті правил ст. 141 ЦПК України наявні підстави для перерозподілу судових витрат пропорційно до розміру задоволення позовних вимог, поклавши ці витрати порівну на кожного з відповідачів.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2019 року - скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений 18 червня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лазаревим В.М. за № 403.

В порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частку квартири АДРЕСА_2 .

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , з кожного, по 336,67 грн. судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, по 985 грн. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги, а також - по 3500 грн. в рахунок відшкодування понесених витрат на правову допомогу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 22 жовтня 2019 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді П.В.Кісь.

О.М.Хорошевський.