ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/289/18 Головуючий суддя І інстанції Цвірюк Д. В.
Провадження № 22-ц/818/2665/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 25 лютого 2019 року, ухвалене в складі головуючого судді Цвірюка Д.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики,

встановив:

12 січня 2018 року ОСОБА_2 до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики.

Позовна заява мотивована тим, щоз 11.11.2005 року по 13.10.2014 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_1 , який рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова був розірваний. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 16.03.2016 року, яке було залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21.09.2016 року, спільне майно подружжя поділено: за позивачем та ОСОБА_1 визнано право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , інше рухоме майно (побутова техніка) визнано спільною сумісною власністю подружжя. При цьому ОСОБА_3 було подано позов до ОСОБА_1 , де йшлося про стягнення з останньої коштів, які ОСОБА_3 ніби то їй позичив 16.01.2011 року на вищевказану квартиру. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.06.2015 року з ОСОБА_1 стягнуто борг по договору позики. За результатами розгляду скарги позивача в рішенні суду апеляційної інстанції, яке залишено в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.06.2016 року, зазначено, що ОСОБА_2 не є стороною спірного договору, а також не зазначено про солідарний обов`язок. Крім того вказаним рішенням виключено із мотивувальної частини рішення посилання на те, що кошти ОСОБА_1 брались в борг на купівлю квартири. В рішенні апеляційного суду Харківської області від 25.11.2015 року суд також визначив, що посилання ОСОБА_1 на те, що квартира придбана за її особисті кошти, а тому є її особистим майном - безпідставне.

Зазначає, що дії ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є умисними та узгодженими, фактично позики не було, вона була безгрошовою та має усі ознаки фіктивності, а саме: з огляду на вимоги ст.ст.206, 208 ЦК України відсутній нотаріально засвідчений договір позики, відсутнє будь-яке забезпечення позики, відсутня і нотаріально посвідчена згода на цей правочин від позивача, оскільки на той час він перебував у шлюбі з ОСОБА_1 ; кредитор Авсянкін на час позики був зареєстрований та жив у гуртожитку, що викликає сумніви у можливості у нього накопичити екв. 100 000 доларів США (750 000 грн.) та ще й надати їх у позику на 5 років сторонній особі; викликає сумнів за рахунок яких коштів останній будучи держслужбовцем надав позику на вказану суму і за рахунок яких коштів ОСОБА_1 поверталася позика.

На підставі викладеного ОСОБА_2 просить визнати недійсною позику між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на суму 750 000 грн. (еквівалент 100 000 долларів США) та боргову розписку від 16.01.2011 року ОСОБА_1 про отримання нею від ОСОБА_3 суми цієї позики у розмірі 750 000 грн. (еквівалент 100 000 доларів США) та стягнути з відповідачів судові витрати.

Відповідач ОСОБА_3 надав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого вважає що позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначає, що 16.01.2011 року він позичив своїй знайомій ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 100 000 доларів США, що на момент передачі грошей складало еквівалент 750 000 грн. Зі слів останньої ці кошти необхідні були їй для придбання квартири, тому позичила їх саме у доларах США. На підтвердження передачі грошей ними було складено розписку із зазначенням суми грошей, кінцевим терміном повернення позики, порядку повернення коштів. Вважає, що всі умови щодо укладення зазначеного договору ними було дотримано. В подальшому рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.06.2015 року, яке набуло чинності, з ОСОБА_1 на його користь стягнуто суму заборгованості за договором позики від 16.01.2011 року. В жовтні 2016 року ОСОБА_4 повністю повернула грошові кошти в розмірі 100 000 доларів США, про що була складена розписка. Крім цього ОСОБА_3 була складена нотаріально засвідчена заява щодо отримання від останньої суми в розмірі 100 000 доларів США в повному обсязі. А тому вважає, що оскаржуваний договір позики став підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (зобов`язань), волевиявлення його учасників було вільним і відповідало їх внутрішній волі; він був вчиненим у формі, встановленій законом і спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Станом на момент подання позовної заяви умови договору виконані, сума позики повернута. Посилання позивача на майновий стан ОСОБА_3 і місце проживання у гуртожитку станом на момент укладення договору позики як доказ неспроможності останнього надавати позику вважає втручанням в своє особисте життя, тобто порушенням конституційного права на вільний вибір місця проживання і вільне володіння, користування і розпорядження своєю власністю. На підставі викладеного просив в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 надала до суду відзив на позовну заяву, згідно якого вважає що позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначає, що 16.01.2011 року вона позичила у свого знайомого ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 100 000 доларів США, що на момент передачі грошей складало еквівалент 750 000 грн. для придбання квартири. З 2005 року вона перебувала у шлюбі із позивачем, питання придбання квартири приймалось із ним спільно. На підтвердження передачі грошей ними було складено розписку, в якій зазначена сума грошей, кінцевий термін повернення позики, порядок повернення коштів. Зазначає, що між нею та ОСОБА_3 дійсно було укладено договір позики, умови якого не суперечать діючому законодавству; оскаржуваний договір став підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (зобов`язань), волевиявлення його учасників було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин був вчинений у формі, встановленій законом і спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Станом на момент подання позовної заяви умови договору повністю виконані, сума позики повернута, жодних претензій майнового або будь-якого іншого характеру у сторін договору немає. На підставі викладеного просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Позивач надав відповідь на відзиви відповідачів, згідно якої додатково вказує, що відповідачем не надано жодного доказу, що кошти нею позичались саме на придбання квартири. Також вказує, що у розписці зазначено про позику грошей у розмірі 750 000 грн., а не у розмірі 100 000 доларів США. Вказує, що при вирішенні спору про стягнення суми коштів, ОСОБА_5 у повному обсязі визнала заявлені до неї позовні вимоги та підтвердила свої особисті боргові зобов`язання перед ОСОБА_3 без жодних застережень щодо можливого покладення обов`язку зі сплати частини боргу на ОСОБА_2 як на її колишнього чоловіка, що на думку позивача підтверджує штучність позики.

Представником відповідача ОСОБА_1 . надано до суду заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в яких зазначила, що посилання позивача на відсутність в розписці мети позики не має жодного значення для дійсності зазначеної угоди, оскільки мета - не є суттєвою умовою зазначеного виду договорів. Вказує, що розписка від 16.01.2011 року, складена на підтвердження передачі грошової суми, була предметом судових розглядів, була досліджена судами і заперечувати проти її існування вважає недоречним. Визнання чи не визнання позову є правом відповідача, тому твердження ОСОБА_2 щодо надуманості позову у справі 638/22174/14-ц не містить під собою жодного підґрунтя.

В судовому засіданні позивач позов підтримав, в своїх поясненнях посилався на обставини, викладені у позові. Також уточнив підстави позову, зазначивши, що зазначена в позові позика підпадає під визначення ст.234 ЦК України, тобто є фіктивною, а також є такою, що має бути визнаною недійсною з огляду на ст.65 ЦК України, згідно якої договір, укладений одним з подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Однак в даному випадку позика від 16.01.2011 року на суму 750 000 грн. між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладена ОСОБА_1 без згоди позивача як чоловіка останньої. Сума позики виходить за межі дрібного побутового правочину, витрачена невідомо на що, не в інтересах сім`ї. Позивачу про неї не було відомо взагалі, аж до розгляду справи про поділ спільного майна подружжя у справі № 638/22358/14-ц.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, ОСОБА_3 просив справу розглянути у його відсутність.

Представник відповідача ОСОБА_1 в судовому засіданні проти позову заперечувала з підстав, наведених у відзиві на позов, а також запереченнях на відповідь на відзив.

По справі за клопотанням позивача витребувано з Державної фіскальної служби України в Харківській області відомості про майно та доходи ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 ), а також копії декларацій (і як фізичних осіб, і як ФОП) за період з 01.01.2007 року по даний час, в т.ч. декларацій про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру, декларацій про майновий стан і доходи, декларацій ФОП; з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області відомості про місце роботи ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 ) станом на період з 01.01.2003 року по 16.01.2011 року, а також про місце роботи ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) з 16.01.2011 року.

За клопотанням позивача в судове засідання відповідачі викликались для допиту в якості свідків, однак надали до суду письмову відмову від дачі показань.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики - задоволено повністю. Визнано недійсним позику між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на суму 750 000 гривень (еквівалент 100 000 дол. США) та боргову розписку ОСОБА_1 від 16.01.2011 року про отримання нею від ОСОБА_3 суми позики у розмірі 750 000 гривень (еквівалент 100 000 дол. США).

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок, по 320, 00 гривень з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення незаконне, необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Вказала, що розписка є письмовим доказом, що підтверджує факт укладення договору позики та його умови. Оригінал розписки від 16.01.2011 року, що міститься у справі № 638/22174/14-ц. був досліджений у судовому засіданні (а.с.4), зауважень щодо достовірності цього документу та дотримання необхідних реквізитів при його складанні в учасників справи та у суду не виникало.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Такий правовий висновок зробив Верховний Суд України у справі № 6-63 цс-13. З викладеного слідує, що у договірних відносинах позикодавець взагалі не має ніяких обов`язків, у тому числі щодо повідомлення позичальнику джерел походження грошових коштів, що надаються у позику, та своєї платоспроможності. Таким чином, позичальник не має права вимагати у позикодавця надання будь-якої інформації стосовно джерел походження грошових коштів та підтвердження платоспроможності при отриманні позики.

Зазначила, що з цього приводу вважається слушною думка відповідача ОСОБА_3 викладена у відзиві на позовну заяву стосовно того, що посилання позивача на його майновий стан і місце мешкання станом на момент укладання договору позики як доказ неспроможності надавати позику він вважає втручанням в своє особисте життя, тобто порушенням конституційного права на вільний вибір місця проживання і вільне володіння, користування і розпорядження своєю власністю (а.с.40-43). Визнаючи позику недійсною у своєму рішенні суд посилається на ст.234 ЦК України. Між тим, відповідно до частини першої статті ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Поряд з цим, згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. З цього приводу вважає, що під час судового розгляду наявність умислу з її сторони на укладення нібито фіктивного договору позики ніяким чином не встановлено та не підтверджено жодними доказами. У дійсності грошові кошти у ОСОБА_3 вона позичила перебуваючи у шлюбі з позивачем з метою придбання квартири. Факт отримання коштів підтверджений розпискою. Повернення грошових коштів ОСОБА_3 також підтверджується розписками, які досліджувались судом під час розгляду справи за позовом ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики (справа № 639/22174/14-ц), а також у справі про визнання спільним боргом подружжя та стягнення ОСОБА_2 грошових коштів в порядку регресу (справа № 638/17330/17). У матеріалах справи, рішення за яке нею оскаржується, міститься витребувана судом інформація з органів ДФС про отримувані доходи в період повернення боргу за договором позики ( а.с.83-89). Таким чином, матеріали справи містять належні, допустимі докази на підтвердження вчинення мною дій з виконання договору позики, що свідчить про його реальний характер. Поряд з цим, приймаючи оскаржуване рішення, суд не надав оцінки тій обставині, що будучи давно обізнаним про існування позики, з позовом про визнання договору недійсним ОСОБА_2 звернувся до суду лише після прийнятого судом рішення у справі про визнання спільним боргом подружжя та стягнення з нього грошових коштів в порядку регресу (справа № 638/17330/17), що, на її думку, свідчить про надуманість вимог та наміри ухилення від виконання судового рішення, яке набрало чинності. Суд не прийняв до уваги судові рішення, які набули законної сили та якими встановлено певні обставини, які мають значення для вирішення цієї справи.

У письмовому відзиві ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Дзержинського районного суду м .Харкова від 25 лютого 2019 року - залишити без змін.

Вказав, що відмова самої ОСОБА_1 та ОСОБА_3 приходити до суду і надати відповіді на питання по обставинам справи у відкритому судовому засіданні найяскравіше свідчить про шахрайську суть розписки про позичення грошових коштів. Також це підтверджено іншими судовими рішеннями.

ОСОБА_1 надана до суду відповідь на відзив.

Вказала, що у своїх запереченнях проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 не рахується з тим фактом, що саме після отримання позичених коштів, під час перебування у шлюбі була куплена квартира, половину якої у свою власність отримав ОСОБА_2 за рішенням суду про поділ майна подружжя. При цьому ОСОБА_2 жодним чином не довів наявність у нього на той час коштів для купівлі квартири.

Звертає увагу на судову практику на користь своєї правової позиції (постанови Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16. Звертає увагу суду, що оригінал розписки від 16.01.2011 року, що міститься у справі № 638/22174/14-ц, був досліджений у судовому засіданні (а.с.4) зауважень щодо достовірності цього документу та дотримання необхідних реквізитів при його складанні в учасників справи та у суду не виникало. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-. відеозапису та іншими доказами. Рішення суду стосовно цих фактів не може гуртуватися на свідченнях свідків.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не посилається на докази своїх доводів щодо виникнення розписки на 4 роки пізніше дати, якою вона датована, які у матеріалах справи відсутні. При цьому позивач не скористався своїм правом заявити клопотання про призначення експертизи на предмет давності складання документу та не надав суду будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження своєї заяви про фальшування.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду у повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено в ході судового розгляду відсутність в учасників правочину - відповідачів по справі вчинення будь-яких дій сторонами ОСОБА_7 та ОСОБА_1 на виконання договору позики.

Матеріали справи не містять, а відповідачами не надано до суду доказів спроможності ОСОБА_3 позичити ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 750 000,00 грн (еквівалент 100 000 доларів США) відповідно до укладеної 16.01.2011р. розписці. Натомість позивачем надані належні та допустимі докази про неспроможність ОСОБА_3 позичити ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 750 000,00 грн (еквівалент 100 000 доларів США), виходячи з доходів ОСОБА_3 станом на день складання розписки.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно правової позиції, яка була викладена у постанові Верховного суду від 24 травня 2018 року (справа № 522/11043/14-ц, провадження № 61-5024св18) для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину; саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин; якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків; у разі якщо на виконання правочину було передано майно, правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Судовим розглядом встановлено, що з 11.11.2005 року по 13.10.2014 року позивач ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , який рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.10.2014 року було розірвано (а.с.102).

Також з матеріалів справи вбачається, що на підтвердження факту укладення 16 січня 2011 року договору позики ОСОБА_1 надана розписка про отримання нею від ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 750 000 грн. (еквівалент 100 000 доларів США) з терміном повернення до 16.01.2016 року, (оригінал розписки міститься в матеріалах справи №638/22174/14-ц та досліджений в судовому засіданні, а.с.4).

Згідно розписки від 21.10.2016 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 100 000 доларів США в рахунок повного та кінцевого розрахунку за договором позики, укладеного та оформленого розпискою від 16.01.2011 року.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.06.2015 року (справа №638/22174/14-ц а.с.36) позов ОСОБА_3 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти за договором позики у сумі 450 000,00 грн. та судовий збір 3654 грн. В іншій частині - відмовлено. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 26.11.2015 року заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.06.2015 року змінено, виключено з мотивувальної частини рішення посилання на те, що ОСОБА_1 позичила у ОСОБА_3 кошти з метою купівлі квартири, яку вона згодом придбала, за адресою: АДРЕСА_3 . В іншій частині рішення суду залишено без змін, (справа №638/22174/14-ц а.с.85-88) Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.06.2016 року рішення апеляційного суду Харківської області від 26.11.2015 року залишено без змін, (справа №638/22174/14-ц а.с.121-122)

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.11.2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволені частково, визнано спільним боргом колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позичені кошти за договором позики, який укладений 16.01.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у розмірі 750 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 у порядку зворотної вимоги (регресу) 1/2 боргового зобов`язання за договором позики у сумі 375 000,00 грн.

Постановою апеляційного суду Харківської області від 12.07.2018 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.11.2017 року залишено без змін.

Задовольняючи позов з мотивів фіктивності спірного договору позики, ст. 234 ЦК України, суд вважав встановленим, що матеріали справи не містять, а відповідачами не надано до суду доказів спроможності ОСОБА_3 позичити ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 750 000,00 грн (еквівалент 100 000 доларів до укладеної 16.01.2011р. розписці. Натомість позивачем надані належні та допустимі докази про неспроможність ОСОБА_3 позичити ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 750 000,00 грн (еквівалент 100 000 доларів США), виходячи з доходів ОСОБА_3 станом на день складання розписки.

Однак при цьому суд першої інстанції всупереч вимог ст. 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення не звернув уваги, що відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Наведеними вище судовими рішеннями, що набрали законної сили і є чинними, у справах, в яких брали участь як ОСОБА_2 так і ОСОБА_1 , встановлено, що оспорений по цій справі договір позики був виконаний, ОСОБА_1 за умовами договору позики отримала від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 750 000 грн., що еквівалентно 10000 доларам США, які зобов`язалася повернути ОСОБА_3 в строк до 16.01.2016 року, що свідчить про реальний характер цього договору (а.с. 161- 167).

Тому згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України ці обставини не підлягали повторному доказуванню при розгляді цієї справи.

Крім того, відомості з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб Державної фіскальної служби України про отримання ОСОБА_3 доходів в період з 01.01.2007р. по 31.12.2017р. на загальну суму 11741,08 грн., на яку послався суд першої інстанції на обґрунтування своїх висновків, не можна вважати достовірним доказом у розумінні ст. 79 ЦПК України про відсутність у нього інших джерел легального доходу та реальної можливості надати обумовлену у розписці суму позики.

У силу статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Положеннями статті 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Як і в загальних положеннях статті 369 ЦК України, щодо розпорядження майном, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, стаття 65 СК України закріплює принцип взаємної згоди дружини та чоловіка у відносинах розпорядження спільним майном, а також презумпцію згоди другого з подружжя при вчиненні іншим з подружжя правочину, спрямованого на розпорядження спільним майном.

Отже, сімейне законодавство встановлює презумпцію згоди одного з подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину щодо спільного майна.

Права одного із подружжя можуть бути захищені у випадку встановлення відсутності його згоди на укладення правочину, якщо такий суперечить інтересам сім`ї.

Згідно з частиною четвертою статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 12.07.2018 по справі № 638/17330/15 (провадження № 22ц/790/1079/18) встановлено, що при оформленні договору купівлі-продажу квартири відповідач ОСОБА_2 надав нотаріально посвідчену заяву, в якій зазначив, що надає ОСОБА_1 згоду на придбання у спільну власність подружжя за спільні кошти квартири за ціною, визначеною на розсуд ОСОБА_1.

Згідно вказаної постанови Апеляційного суду Харківської області від 12 липня 2018 року у справі № 638/17330/17 суд установив, що кошти за укладеним ОСОБА_1 за час шлюбу з ОСОБА_2 договором позики вона одержала і використала для придбання квартири, об`єкту права спільної сумісної власності подружжя, яка після розірвання шлюбу та при поділі майна подружжя залишена судом в їх частковій власності з визначенням за кожним з них права на 1/2 частину квартири без реального їх поділу (а.с. 165).

Таким чином, оспорюваний договір позики був укладений в інтересах сім`ї, та чинним рішенням суду визнано спільним борг колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на повернення позичені кошти за договором позики, який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 16.01.2011 року у розмірі 750000 грн. та стягнуто з ОСОБА_2 у порядку зворотної вимоги (регресу) Ѕ боргового зобов`язання за договором позики у сумі 375000 грн.

При цьому ОСОБА_2 визнав факт, встановлений вказаним рішенням суду, яке має преюдиціальне значення по цій справі, що спірна квартира є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, і не заперечував проти набуття у власність її Ѕ частини. Тому, з урахуванням вказаної згоди ОСОБА_2 на укладення договору купівлі-продажу, яка відбулася як встановили суди по іншій справі в інтересах сім`ї, з використанням позичених іншим подружжям грошових коштів, за недоведеності безгрошового характеру цієї позики, - слід вважати, що при неспростованій презумпції згоди другого з подружжя при вчиненні іншим з подружжя правочину, спрямованого на розпорядження спільним майном, не доведені підстави для визнання договору позики недійсним з передбачених у ст. 65 СК України підстав.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті боргова розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, а не правочином, який може бути визнаний недійсним, що також не врахував суд першої інстанції.

Такий правовий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Наведене свідчить, що доводи скарги є обґрунтованими, а суд першої інстанції ухвалив своє рішення при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи; суд неправильно застосував норми матеріального права, - тому відповідно до п.п. 2-4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує оскаржене рішення суду повністю та ухвалює нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, за його недоведеністю.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено, рішення скасовано, то відповідно до вказаних норм ст. 141 ЦПК України за рахунок ОСОБА_2 необхідно відшкодувати понесені ОСОБА_1 судові витрати - судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1152,60 грн. (а.с.216)

Керуючись ст.ст. 268, 367,368, п. 2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2019 року -скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 1152,60 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 18 червня 2019 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді П.В.Кісь.

О.М.Хорошевський.