Справа № 459/3395/18 Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д.
Провадження № 22-ц/811/2612/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в письмовому провадженні, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 21 червня 2019 року, постановлене в складі головуючого судді Новосада М.Д., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів та стягнення додаткових витрат на дитину, -

в с т а н о в и л а:

06.11.2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому, із врахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 07.03.2019 року, посилаючись на вимоги ст.ст. 185, 192 СК України, просила змінити спосіб стягнення аліментів з відповідача на її користь на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначений рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 14.10.2004 року та стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання дочки в розмірі 45, 53 % від всіх видів його доходів, але не менше 50% від прожиткового мінімуму на утримання дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, виконавчий лист № 2-5317 відкликати, стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 21 919, 05 грн.

В обґрунтування вимог покликалась на те, що з 26.10.2002 року перебувала у шлюбі з відповідачем. Від подружнього життя мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За рішенням суду від 13.10.2007 року шлюб з відповідачем розірвано. Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 14.10.2004 року з відповідача вирішено стягувати аліментів на утримання дочки ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частини зі всіх видів його доходів щомісячно, починаючи з 09.09.2004 року до повноліття дитини, але не менше неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. У 2015 році у дочки було встановлено наступні діагнози: хронічний риносинусит, хронічний етмоїдит, хронічний сфеноїдит у стадії субремісії. Дочка перебуває на диспансерному обліку у ЛОРа. Вказує, що за власні кошти лікувала дочку та витрачала чималі кошти. У 2018 році дочка вступила у приватний вищий навчальний заклад «Міжнародний коледж Святого Луки» курсу спеціальності «Сестринська справа», форма навчання денна, платна, стипендія у даному закладі не виплачується. Відповідно й виросли витрати на утримання дочки ОСОБА_4 , а аліменти, які відповідач сплачує на утримання дочки є недостатніми. Додаткові витрати на утримання ОСОБА_4 складаються з наступного: лікування - загальна сума, підтверджена чеками становить 8 649,91 грн., оплата послуг навчання та проживання у гуртожитку - 14 100, 00 грн., проїзд до місця навчання - 1 980, 91 грн., купівля одягу - 15 654, 28 грн., купівля планшета та аксесуарів до нього -3453, 00 грн. Загалом вартість додаткових витрат, котрі підтверджені чеками становить 43 838, 10 грн. Просила позов задовольнити повністю.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 21 червня 2019 року позов ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) про зміну способу стягнення аліментів та стягнення додаткових витрат на дитину - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 додаткові витрати на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 4 324, 96 грн. В решті вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь Державної судової адміністрації України 139, 07 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду прийняте з порушенням норм процесуального та матеріального права без урахування Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, якою закріплено принцип забезпечення найкращих інтересів дитини.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом не були враховані подані докази, які підтверджують додаткові витрати понесені позивачкою для розвитку здібностей дитини, зокрема її платне навчання, витрати на доїзди, оплата за гуртожиток, купівля планшету та аксесуарів для забезпечення процесу навчання, а також понесених витрат, що викликані хворобою дитини, на придбання ліків.

Посилання суду на правову позицію висловлену ВС у постанові від 29.01.2018 року є безпідставним, оскільки позовна вимога про стягнення в порядку ст. 190 СК України додаткових витрат на дитину яка продовжує навчання до досягнення нею 23-річного віку позивачем не заявлялась.

Просить рішення суду в частині відмовлених позовних скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вимоги такої заперечив, вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим та просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду, з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції, без повідомлення учасників справи. Таким чином, дана справа, у якій переглядається рішення суду по справі з ціною позову, що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у ч. 13 ст. 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні), а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

В той же час, ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вирішуючи спір про зміну способу стягнення аліментів і відмовляючи у задоволенні позовних вимог в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пред`явивши вимоги про зміну способу стягнення аліментів фактично просить про збільшення розміру аліментів, однак нею не доведено, що матеріальний стан відповідача змінився в бік покращення, або що матеріальний стан позивача погіршився, що, в свою чергу, могло б слугувати підставою для зміни способу стягнення аліментів з метою збільшення їх розміру.

З правильністю та обґрунтованістю таких висновків суду колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від подружнього життя мають дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб між сторонами розірвано 13.11.2007 року, прізвище дружини після розірвання шлюбу - ОСОБА_6 .

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 14.10.2004 року ОСОБА_2 зобов`язано до сплати на користь ОСОБА_7 аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), починаючи з 09.09.2004 року до повноліття дитини, але не менше неоподаткованого мінімуму доходу громадян.

Згідно з розрахунком заборгованості відповідача по сплаті аліментів така станом на 31.08.2018 року становить 5 692, 26 грн.

Звертаючись до суду з позовом про зміну способу стягнення аліментів шляхом визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі, позивач свій позов обґрунтовувала тим, що розмір аліментів повинен відповідати фактичним витратам на дитину і має становити не менше 1 900, 00 грн., оскільки аліменти, які сплачує відповідач не є достатніми для покриття витрат на її утримання. Заявою від 07.03.2019 року про збільшення позовних вимог такі уточнила та з урахуванням вимог ч. 1 ст. 183 СК України зазначила, що розмір аліментів має складати 45, 53 % від всіх видів доходу відповідача. Просила змінити спосіб стягнення з ј частки на 45, 53 % від усіх видів доходу, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму на утримання дитини відповідного віку.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

За приписами ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік», встановлений прожитковий мінімум для дітей відповідного віком дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2 027 гривень, з 1 липня - 2 118 гривень, з 1 грудня - 2 218 гривень.

Отже, мінімальний розмір аліментів на одну дитину віком до 18 років не міг бути меншим ніж 1 013, 50 грн. (станом на час ухвалення рішення).

Як вбачається із матеріалів справи з відповідача на користь позивача стягуються аліменти в сумі 1 000, 00 грн. щомісячно, в період з травня 2017 року по липень 2018 року (а.с. 9), з серпня 2018 року по грудень 2018 року в сумі 1 498, 50 грн. (а.с.59).

Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Наведена правова норма вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 СК України «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів»,стаття 183 СК України «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 СК України «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним.

Тобто, стаття 192 СК України вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом даної норми зміна розміру аліментів у бік збільшення можлива у випадку зміни матеріального чи сімейного стану платника аліментів в результаті якого у нього істотно покращився матеріальний стан, наприклад значно збільшився дохід (заробіток), або він став власником певного майно, яке має значну (істотну) вартість, тощо.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У встановленому законом порядку, належними та допустимим доказами позивач в суді першої інстанції не довела факт покращення матеріального стану платника аліментів, чи факт погіршення матеріального стану одержувача аліментів з часу їх присудження за рішенням суду.

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне наголосити і на тому, що згідно ч. 3 ст. 181 СК України кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Однак, позивач просила про збільшення розміру аліментів та зміну способу їх стягнення у відсотковому відношенні до доходу відповідача, що не передбачено чинним СК України.

З урахуванням прохальної частини апеляційної скарги позивач ОСОБА_1 фактично просила про збільшення розміру аліментів - про стягнення аліментів в розмірі Ѕ всіх доходів відповідача, що не відповідає уточненим позовним вимогам, які розглядались у суді першої інстанції. Тому колегія суддів вважає, що і такі доводи не можуть бути підставою для зміни чи скасування судового рішення, оскільки не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в означеній частині слід залишити без змін.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині стягнення додаткових витрат на оплату навчання, проживання та доїзд, а також на придбання одягу та планшету, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що у ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 встановлено наступні діагнози: хронічний риносинусит, хронічний етмоїдит, хронічний сфеноїдит у стадії субремісії, остання неодноразово проходила відповідне лікування, на що позиачем було витрачено кошти в сумі 8649,91 грн. Наведене підтверджується відповідними чеками, наявними у матеріалах справи.

Крім цього, дочка сторін - ОСОБА_8 є студентом I курсу спеціальності «Сестринська справа» вищого навчального закладу «Міжнародний коледж Святого Луки», форма навчання - денна, платна, стипендія не передбачена та не виплачується, термін навчання - з 01.09.2018 року по 30.06.2022 року (копія довідки Приватного вищого навчального закладу «Міжнародний коледж Святого Луки» № 2024 від 01.10.2019 року).

Заявляючи вимогу про стягнення з відповідача на свою користь позивача 21919, 05 грн. додаткових витрат на утримання дочки ОСОБА_4 , позивач зазначила, що такими додатковими витратами вважає: лікування, оплата за навчання, проживання в гуртожитку, проїзд до місця навчання, купівля одягу, планшету.

Задовольняючи частково позовну вимогу про стягнення половини понесених позивачем витрати на лікування дочки ОСОБА_4 в сумі 4 324, 96 грн., суд першої інстанції врахував те, що позивач дійсно понесла втрати у розмірі 8 649, 91 грн. на лікування дитини, представник відповідача визнала позов в цій частині та не заперечила щодо стягнення з відповідача на користь позивача половини від цієї суми. Тому суд, виходячи з принципів розумності та справедливості (ч. 9 ст. 7 СК України) та рівності прав та обов`язків щодо дитини (ст. 141 СК України), дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 4 324, 96 грн., що становить половину коштів, витрачених позивачем на лікування дочки ОСОБА_4 .

Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог позивача ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на дитину, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не враховано, що додаткові витрати були викликані не особливими обставинами у вигляді розвитку здібностей дитини в розумінні вимог статті 185 СК України, а у зв`язку з бажанням дочки навчатися у вищому навчальному закладі. Тому витрати за навчання не можуть вважатися додатковими. Зазначив, що коли повнолітні син, дочка потребують матеріальної допомоги на період навчання до досягнення ними двадцяти трьох років застосовується ст. 199 СК України.

З правильністю та обґрунтованістю висновків суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Положеннями ст.ст. 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька видів виконання цього обов`язку, зокрема утримання неповнолітньої дитини, що стягується у частках або твердій грошовій сумі (ст.ст. 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо) (ст. 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, у разі якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (ст. 193); батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними двадцяти трьох років, за умови якщо батьки можуть надавати таку допомогу (ст.198).

Відповідно до ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Аналіз відповідних норм Закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач, як батько дитини ОСОБА_3 , є платником аліментів на дитину, яка проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні.

Судом також встановлено, що ОСОБА_3 навчається у Приватному вищому навчальному закладі «Міднародний коледж Святого Луки» за спеціальністю «Сестринська справа». Форма навчання денна, платна. Стипендія не передбачена та не виплачується. Термін навчання з 01.09.2018 року -30.06.2022 року.

Згідно квитанції № ПН2418 від 03.08.2018 року ОСОБА_1 здійснила оплату за навчання 6 міс. ОСОБА_9 в сумі 7 500, 00 грн. Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру № 16 від 01.09.2018 року оплачено за гуртожиток в сумі 3 300, 00 грн. (а.с. 25). Окрім того, позивачем придбано одяг та планшет.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів зазначено: передбачені ст.185 СК України, додаткові витрати на утримання дитини, викликані особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо) можуть стягуватись лише з батьків і у разі фактичних витрат і їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Чинним законодавством України не передбачений вичерпний перелік таких додаткових витрат на утримання дитини.

Підставою призначення додаткових витрати є особливі обставини, які можуть бути зумовлені, як негативними і так і позитивними фактами.

Звідси випливає, що витрати мають бути зумовлені лише особливими обставинами, такими як хвороба, каліцтво, розвиток здібностей.

Відтак, кошти на одежу, розваги, відпочинок, іграшки, канцелярське приладдя, витрати на навчання - не є додатковими витратами та не можуть стягуватися судом.

Виходячи з норм ст.185 СК України, додатковими витратами, які підлягають стягненню є: періодичні витрати на лікування дитини (в тому числі на оздоровлення); систематичні витрати, понесені у зв`язку з каліцтвом дитини чи постійною хворобою; витрати на гуртки, заняття, які розвивають конкретні здібності дитини.

Оплата вартості навчання та проживання неповнолітньої дитини в гуртожитку, проїзду до місця навчання, придбання одягу, планшету не відноситься до додаткових витрат, такі витрати не викликані особливими обставинами, охоплюються сплаченими аліментами, які саме і спрямовані на забезпечення потреб дитини у харчуванні, одязі, здобутті освіти, задоволення фізичних, духовних і інших потреб дитини, її навчання і розвитку. Тому правові підстави для їх стягнення відсутні.

Суд першої інстанції, встановивши, що позивач ОСОБА_1 сплатила 10800,00 грн. за навчання та проживання у гуртожитку дитини ОСОБА_3 , правильно вважав, що зазначені витрати не є додатковими та необхідними, що викликані особливими обставинами, передбаченими статтею 185 СК України, у зв`язку з відсутністю будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження того, що навчання та проживання у вказаному навчальному закладі є необхідним для розвитку особливих здібностей дитини, а обставини, на які позивач посилається, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для стягнення з відповідача додаткових витрат, та виходячи з рівності обов`язку батьків щодо утримання дитини, майнового стану платника аліментів, розміру визначених судом аліментів, що стягуються з відповідача, а також відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження особливих обставин, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача про стягнення додаткових витрат на утримання дитини.

ОСОБА_1 не доведено наявність особливих обставин, у зв`язку з якими вона понесла додаткові витрати на дитину, згідно положень ст. 185 СК України, а тому судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні цієї позовної вимоги.

А відтак і колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що додаткові витрати, які зазначає позивач та які є предметом перегляду судом апеляційної інстанції, не відносяться до додаткових у розумінні ст. 185 СК України, оскільки вони не викликані особливими обставинами, пов`язаними із певними талантами, творчими, науковими, спортивними чи іншими особливими здібностями дитини, а є основними витратами, які батьки несуть на утримання дітей та навчання їх відповідній професії, виходячи із своїх матеріальних можливостей.

Належні у справі докази є свідченням того, що в даному випадку було реалізовано бажання позивача та дитини здобувати освіту в приватному навчальному закладі за відповідним напрямком діяльності за спеціальністю «Сестринська справа», однак стягнення з відповідача половини затрачених у зв`язку з цим коштів не ґрунтується на нормах ст. 185 СК України.

Також колегія суддів не вбачає помилковим і посилання суду першої інстанції у мотивувальній частині рішення на вимоги ст. 190 СК України. Дитина учасників справи ще не досягла повноліття і продовжує навчання у приватному вищому навчальному закладі. Таким посиланням судом першої інстанції роз`яснено вимоги ст. 190 СК України в сукупності з вимогами ст. 185 СК України щодо утримання дитини в подальшому до досягнення нею двадятитрьохрічного віку.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

За приписами п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого в цій частині позовних вимог рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

У відповідності до вимог абзацу 2 ч. 5 ст. 268 ЦПК України в редакції 2017 року, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 21 жовтня 2019 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 21 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 21 жовтня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.