Справа 556/261/19
Номер провадження 2/556/162/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.05.2019 дата розгляду справи

Володимирецький районний суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Іванків О.В.,

при секретарі Кньовець Н.П.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідачів ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Володимирець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про вселення, усунення перешкод у здійсненні права на користування житлом та стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом дло ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про вселення до житлового будинку АДРЕСА_1 , усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виділення їй в користування шляхом надання їй у користування повноцінної житлової кімнати у спірному житловому будинку та можливості спільно з власниками користуватися нежитловими приміщеннями будинку, господарськими будівлями та земельною ділянкою, а також про солідарне стягнення з відповідачів моральної шкоди в розмірі 5000 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що разом з покійним нині чоловіком ОСОБА_8 в період з 1962-1964 рр. збудувала житловий будинок АДРЕСА_1 , у якому постійно проживає з 1964 року. В 2011 році чоловік, як титульний власник житла, уклав спірний на думку позивача, договір купівлі-продажу будинку з відповідачем ОСОБА_5 - чоловіком онуки ОСОБА_3 , хоча первинний намір стосувався укладення договору довічного утримання, а не купівлі-продажу. Як до, так і після укладення договору, позивач продовжувала проживати у будинку разом з відповідачами по справі, будь-якого іншого житла вона не мала і не має. Разом з тим, з 2013 року відносини між сторонами істотно погіршились, відповідачі почали чинити перешкоди у користуванні житловими кімнатами, і фактично виселили позивача ОСОБА_1 у нежитлове приміщення - літню кухню, де вона в даний час фактично проживає. Крім того, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 чинять їй перешкоди у користуванні як житловим будинком, так і господарськими спорудами, земельною ділянкою, на якій розташовано домогосподарство - не дозволяють брати дрова, відключають світло, закривають сараї, льох, ворота, поламали телевізор та антену. Відповідачі самі не надають ОСОБА_1 жодної побутової допомоги, а також не допускають до неї інших родичів, хоча в силу похилого віку та стану здоров`я вона потребує допомоги. Вважає що такими протиправними діями відповідачів порушено її житлові права, способом їх захисту вважає вселення та усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виділення їй в користування шляхом надання їй у користування повноцінної житлової кімнати у спірному житловому будинку та можливості спільно з власниками користуватися нежитловими приміщеннями будинку, господарськими будівлями та земельною ділянкою. Також вважає, що протиправними діями відповідачів їй заподіяно моральну шкоду, на відшкодування якої просила солідарно стягнути в свою користь 5000 грн.

13.02.2019 року у вказаній справі судом відкрито загальне позовне провадження.

07.03.2019 року підготовче судове засідання відкладено за клопотанням представника відповідача.

25.03.2019 року закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду.

08.04.2019 року судове засідання відкладено у зв`язку з витребуванням доказів, 07.05.2019 року - у зв`язку із зайнятістю представника позивача в іншому процесі.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, надала пояснення по суті позовних вимог, просили задовольнити позовні вимоги повністю, а також стягнути з відповідачів понесені ОСОБА_1 судові витрати.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник в судовому засіданні заперечили проти позову, пояснили, що між сторонами склались тривалі неприязні відносини, ОСОБА_1 не є членом сім`ї відповідачів, і в силу цього не має права проживання в належному їм житловому будинку. В той же час, ОСОБА_1 проживає в окремому приміщенні - т.зв. «літній кухні», яка повністю придатна для проживання, позивач не несе жодних витрат на утримання житла, будь-яких перешкод у користуванні будівлями їй не чинять. Просили відмовити у задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_5 , будучи належно повідомленим про час і місце проведення судових засідань у даній справі, в суд нез"явився, про причини неявки не повідомив, відзиву на позов не надав.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши письмові докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 . Зокрема, вказаний житловий будинок було придбано ОСОБА_5 у ОСОБА_13 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, укладеного 15.12.2011 року.

Посилання позивача ОСОБА_1 на удаваний характер цього договору, а також інші порушення, допущені при його укладенні та посвідченні, не приймаються судом до уваги, оскільки позовні вимоги ОСОБА_13 та ОСОБА_1 з цього приводу відхилені рішенням Володимирецького районного суду від 24.12.2013 року та рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 15.04.2015 року, які набрали законної сили. З урахуванням положень ст.82 ч.4 ЦПК України щодо преюдиційності судових рішень, приймаючи до уваги, що вказані вище судові рішення постановлені у цивільних справах, в яких приймали участь ті ж особи, суд вважає доведеною ту обставину, що договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений 15.12.2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_13 , з відома та згоди ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є дійсним правочином, на підставі якого у сторін виникли взаємні права та обов`язки, в т.ч. ОСОБА_5 та ОСОБА_3 набули права власності на вказаний будинок.

В той же час, будь-яких положень, які б регулювали взаємні права та обов`язки сторін щодо подальшого користування житлом, вказаний договір не містить. З огляду на це, відносини між сторонами регулюються нормами житлового та цивільного законодавства.

Судом також встановлено, що сторони по справі є членами однієї сім`ї, проживають спільно у житловому будинку АДРЕСА_1 . Вказана обставина встановлена рішенням Володимирецького районного суду від 13.01.2016 року у справі №556/1450/15-ц, яке залишено без змін ухвалою від 29.02.2016 року Апеляційного суду Рівненської області, і набрало законної сили.

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, твердження відповідача ОСОБА_3 про те, що позивач не є членом її сім`ї, спростовані в судовому засіданні. При цьому суд констатує, що з часу постановлення вказаного вище рішення від 13.01.2016 року відносини між сторонами не змінились, їх родинні відносини та стан спільного проживання збереглись.

Також, судом встановлено, що домогосподарство АДРЕСА_1 є єдиним місцем проживання позивача ОСОБА_1 на протязі тривалого часу (з 1964 року), і за цією ж адресою вона зареєстрована, що підтверджується довідкою Городецької сільської ради від 21.12.2018 року №1007/02- 15/18.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1 , будучи членом сім`ї відповідачів, наділена всіма правами та обов`язками члена сім`ї власника житла.

Так, у відповідності до ст.156 ЖК України, ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 має право на користування саме житловим приміщенням у будинку, що належить відповідачам, нарівні з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та іншими членами їх сім`ї, оскільки будь яких угод при переході права власності на будівлі між сторонами не укладено.

Яке вбачається зі ст.ст.379-381 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

В той же час, в судовому засіданні встановлено, що на час звернення до суду з позовом та на час судового розгляду ОСОБА_1 проживає в підсобному приміщенні домогосподарства (садиби) АДРЕСА_1 , а саме в літній кухні, яка позначена в технічному паспорті будівлі літерою «Б» - «Сарай, літня кухня».

Вказану обставину підтвердили в своїх поясненнях позивач ОСОБА_1 , свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , даний факт також визнала в своїх поясненнях і відповідач

ОСОБА_3 Актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї ОСОБА_1 встановлено, що вона проживає в літній кухні домогосподарства АДРЕСА_1 .

При цьому, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 залишила житловий будинок АДРЕСА_1 та перейшла проживати до літньої кухні в цьому ж господарстві, не з власної волі, а внаслідок систематичних конфліктів з відповідачами, що підтверджується письмовими доказами - заявами ОСОБА_1 до органів поліції та матеріалами перевірок цих заяв, які оглянуті в судовому засіданні.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що житлові права позивача ОСОБА_1 порушено, і для їх відновлення позивач підлягає вселенню в житловий будинок АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим її позовна вимога про вселення підлягає задоволенню.

З огляду на вказані, встановлені судом обставини, посилання відповідача ОСОБА_3 на те, що ОСОБА_1 проживає в літній кухні, яка повністю обладнана і придатна для життя, не спростовують висновків суду, оскільки у відповідності до розділу 2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Держбуду України від 24.05.2001 року №127, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 р. за №582/5773, літня кухня не є житловим приміщенням, а відноситься до нежитлових господарських споруд.

Посилання ОСОБА_3 та її представника на ту обставину, що ОСОБА_1 не несе жодних витрат на утримання житла не підтверджені жодними доказами, у зв`язку з чим, виходячи з положень ст. 81 ЦПК України, не можуть бути прийняті судом до уваги.

Твердження відповідачів про те, що позивач своїми діями перешкоджає реалізації їх прав власників житла, також не спростовують висновків суду з огляду на таке.

Предметом даного спору є житлові права сторін, оскільки будинок є житлом, а позбавлення житла можливе лише на підставі вимог закону, який регулює житлові правовідносини. Так, відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Крім того, у відповідності до ст.13 ЦК України, при здійсненні цивільних прав особа зобов`язана утримуватись від дій, які б могли порушити прав інших осіб, додержуватись моральних засад суспільства.

Таким чином, реалізація відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_5 свого права власності не може суперечити вимогам чинного законодавства, моральним засадам суспільства та порушувати житлових прав інших осіб, в т.ч. і позивача ОСОБА_1 , яка є особою похилого віку, доводиться бабою відповідачу ОСОБА_3 та потребує допомоги та догляду, в т.ч. і від онуки, як це вбачається з ч.1 ст.264 СК України.

При цьому суд, поряд із нормами національного законодавства, враховує також приписи міжнародно-правових нормативних актів, в т.ч. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ по застосуванню вказаної Конвенції, які є джерелом права у відповідності до ч.1 ст.10 ЦК України, ч.4 ст.10 ЦПК України.

Зокрема, відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції, кожній особі окрім інших прав, гарантується право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Згідно з Конвенцією та усталеною практикою ЄСПЛ поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно зайнято або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, п. 36, ЕСНК. 2004-ХІ (витяги). Тривале та достатнє проживання у житлі, доведене відповідними доказами, дає підстави вважати таке житло житлом певної особи в сенсі ст.8 Конвенції.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКанн проти Сполученого Королівства», та у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року).

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги встановлені судом та підтверджені належними та допустимими доказами, обставини порушення житлових прав ОСОБА_1 , виходячи із встановленої законом рівності прав власників житла та членів їх сім`ї, суд вважає, що поряд із вселенням позивача до житлового будинку, належним способом захисту її прав є також зобов`язання відповідачів не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , господарськими спорудами, належними до даного будинку та земельною ділянкою для будівництва та обслуговування житлового будинку. Такий спосіб захисту прав позивача зумовлений особливостями проживання у житловому будинку в сільській місцевості, що потребує доступу до господарських будівель для зберігання дров, реманенту та ін, а також до земельної ділянки, на якій розташовано будівлі.

З огляду на викладене, позов ОСОБА_1 в частині вселення та усунення перешкод в користуванні житлом шляхом встановлення обов`язку не чинити такі перешкоди, підлягає задоволенню.

Що стосується інших позовних вимог, то вони, на думку суду, не підлягають задоволенню, з таких підстав.

Як вже зазначалось судом, у відповідності до ст.156 ЖК України, ст.405 ЦК України, житлове приміщення, яке члени сім`ї власника мають право займати, визначається його власником. В той же час, судом встановлено, що на час вирішення спору ОСОБА_1 не займає будь-якого житлового приміщення в будинку, належному відповідачам, у зв`язку із чим підлягає вселенню в цей будинок. З огляду на це, питання про визначення конкретного приміщення для проживання позивача є передчасним, і може бути вирішено власниками житла лише після фактичного вселення ОСОБА_1 , а в разі виникнення спору з цього приводу - судом, шляхом пред`явлення окремого позову.

Також недоведеними суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідачів моральної шкоди в сумі 5000 грн.

З приводу відшкодування судових витрат судом встановлено наступне.

У відповідності до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу;

Як вбачається зі ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Позивачем надано суду розрахунок витрат, акт приймання-передачі виконаних робіт, копію договору та квитанцію, з яких вбачається, що позивачем понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 грн, і ці кошти підлягають стягненню з позивача, як і сплачений ОСОБА_1 при подачі позову судовий збір.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст.258-259 ЦПК України, суд -

у х в а л и в::

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий 01.10.1998 р. Володимирецьким РВ УМВСУ, РНОКПП НОМЕР_2 , до житлового будинку АДРЕСА_1 .

Зобов"язати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , мешканців АДРЕСА_1 , не чинити перешкод ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий 01.10.1998 р. Володимирецьким РВ УМВСУ, РНОКПП НОМЕР_2 , в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , господарськтими спорудами, належними до даного будинку та земельною ділянкою для будівництва та обслуговування житлового будинку.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 солідарно в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий 01.10.1998 р. Володимирецьким РВ УМВСУ, РНОКПП НОМЕР_2 понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати в розмірі 3768 (три тисячі сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Повний текст рішення буде проголошено 07 червня 2019 року .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. У відповідності до п.15.5) розділу Х111 Прикінцеві положення, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються до або через Володимирецький районний суд Рівненської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуюча:

Повний текст рішення проголошено 07 червня 2019 року