ПОСТАНОВА

Іменем України

05 червня 2019 року м. Кропивницький

справа № 396/2046/18

провадження № 22-ц/4809/864/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Суровицької Л. В.,

суддів Авраменко Т. М., Черненка В. В.

секретар Лазаренко-Шаповалова В. В.

учасники справи :

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Дубченко Наталя Миколаївна,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представник відповідача - адвокат Ведющенко Віктор Володимирович,

третя особа - Глодоська сільська рада Новоукраїнського району Кіровоградської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Ведющенка Віктора Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 21 лютого 2019 року у складі судді Гарбуз О. А. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Глодоська сільська рада Новоукраїнського району Кіровоградської області про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом.

Зазначав,що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 . За життя 09 червня 1998 року мати склала заповіт, яким заповіла йому все належне їй на день смерті майно. Він є спадкоємцем першої черги і за заповітом і за законом, прийняв спадщину, так як на день смерті проживав разом з матір`ю. 10 червня 2018 року він звернувся до Новоукраїнської районної державної нотаріальної контори з заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Проте, листом від 11 червня 2018 року завідуюча Новоукраїнської районної державної нотаріальної контори повідомила, що після смерті його матері ОСОБА_3 було заведено спадкову справу № 686/2008 від 08 листопада 2008 року за заявою доньки померлої - ОСОБА_2 .На підставі наданих документів, ОСОБА_2 була єдиною спадкоємицею за законом, тому їй були видані свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстровані за № 3891 та № 3894. ОСОБА_2 надала нотаріусу довідку виконкому Глодоської сільської ради, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 до часу смерті проживала сама, за адресою: АДРЕСА_1 . Заповіт від імені ОСОБА_3 сільською радою не посвідчувався. Недостовірність інформації у вказаній довіді, стала підставою для видачі свідоцтв про право на спадщину за законом ОСОБА_2 .. Посилаючись на порушення його права на спадкування, просив суд визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстровані в реєстрі № 3891, № 3894, видані на ім`я ОСОБА_2 ( а.с. 4-5).

Ухвалою Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 20 грудня 2018 року до участі у справі залучено в якості третьої особи - Глодоську сільську раду Новоукраїнського району Кіровоградської області( а.с. 41).

Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 21 лютого 2019 року позов задоволено.

Визнано недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідчені 28 листопада 2008 року державним нотаріусом Новоукраїнської районної державної нотаріальної контори у спадковій справі № 686/2008 р., зареєстровано в реєстрі № 3891, № 3894, видані на спадкове майно ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Суд мотивував рішення тим, що при видачі ОСОБА_2 свідоцтв про право на спадщину за законом, не було враховано спадкові права позивача, як сина померлої ОСОБА_3 , оскільки в довідці, виданій виконкомом Глодоської сільської ради, що надана до спадкової справи, вказано недостовірну інформацію, що ОСОБА_3 до часу смерті проживала сама та про те, що заповіт від імені ОСОБА_3 сільською радою не посвідчувався. Відповідач ОСОБА_2 зверталась до суду з позовом про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини після смерті матері, але брата - ОСОБА_1 , який фактично прийняв спадщину, відповідачем не зазначила. Суд дійшов висновку, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом ОСОБА_2 дізнався з листа нотаріуса у червні 2018 року ( а.с. 114-121).

В апеляційній скарзі адвокат Ведющенко В.В., який діє в інтересах відповідача ОСОБА_2 , просить скасувати рішення суду першої інстанції з підстав порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зазначає, що позивач знав про смерть своєї матері та про її поховання, знав про прийняття спадщини його рідною сестрою ОСОБА_2 .. При цьому позивач не звернувся в межах трьохрічного строку позовної давності до суду за захистом своїх прав. В матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 вступив у володіння, розпорядження спадковим майном померлої, отже позивач не набув прав на спадкову масу, а тому вважається таким, що не прийняв спадщину. В матеріалах справи відсутні докази, що заповіт, який складено ОСОБА_3 на ім`я позивача, був зареєстрований у встановленому законом порядку. У державному Спадковому реєстрі заповіту від 09 червня 1998 року № 95 не існує. Суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та скасував два свідоцтва про право на спадщину. Суд не мав права стягувати з відповідача на користь держави судовий збір, а мав стягнути з позивача. Судом першої інстанції невірно вирішено питання, щодо розподілу судових витрат шляхом зайво стягнутих 63,60 грн. судового збору ( а.с.132-136).

Апеляційне провадження відкрито 08 травня 2019 року, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи на 05 червня 2019 року (а.с. 158, 167 ).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що ним не пропущено строк позовної давності, оскільки про наявність заповіту він дізнався у червні 2018 року. Про порушення свого права він дізнався 11 червня 2018 року з листа державного нотаріуса Новоукраїнської державної нотаріальної контори. Оригінал заповіту, посвідченого секретарем Глодоської сільської ради Кіровоградської області перевірено в судовому засіданні. На час складання заповіту та його нотаріального посвідчення, внесення його до реєстру заповітів не було передбачено. На день смерті матері він постійно проживав з нею, місце його проживання зареєстровано за однієї з нею адресою. Щодо розподілу судових витрат, покладається на розсуд суду (а.с. 172-174).

Третя особа - Глодоська сільська рада Новоукраїнського району Кіровоградської області відзив на апеляційну скаргу не надала.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, а позивач заперечив проти них і просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник Глодоської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив (а.с.179).

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача та позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9). Після її смерті відкрилася спадщина нажитловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , на земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 9,43 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Глодоської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, грошові вклади з відповідними процентами та компенсаційними нарахуваннями у відділенні ВАТ «Державний Ощадний банк України», право власності на майновий пай (майновий сертифікат) у майні СВК Глодоси (а.с. 15,16).

Позивач та відповідач є сином та донькою померлої ОСОБА_3 (а.с. 10,104,105).

За життя, а саме 09 червня 1998 року ОСОБА_3 склала нотаріально посвідчений заповіт, зареєстровано в реєстрі за № 95, про те, що належний їй на праві особистої власності житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 і все майно, де б воно не було і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповідає ОСОБА_1 ( а.с.12,90, 88,89).

Вказаний заповіт не змінено, не скасовано.

Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 10 жовтня 2008 року у справі за позовом ОСОБА_2 до виконкому Глодоської сільської ради Новоукраїнського району, державної нотаріальної контори в Новоукраїнському районі Кіровоградської області, яке набрало законної сили, визначено ОСОБА_2 додатковий строк терміном два місяці для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.97-98).

За заявою ОСОБА_2 від 29 жовтня 2008 року Новоукраїнською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 686 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (а.с.95-110).

28 листопада 2008 року державним нотаріусом Новоукраїнської державної нотаріальної контори видано Веремієвій Олені Василівні свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровано в реєстрі за № 3891 та за № 3894. Спадщина складається з земельної ділянки № НОМЕР_1 площею 9,43 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Глодоської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, грошових вкладів, права власності на майновий пай ( а.с.109,110).

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 в установлений законом шестимісячний строк до нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини після смерті матері ОСОБА_8 , не подавав.

В обгрунтування позову про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих на ім?я ОСОБА_2 ,, позивач посилався на те, що він є спадкоємцем першої черги після смерті матері ОСОБА_9 , постійно проживав разом із спадкодавицею на час відкриття спадщини, на його ім?я мати склала заповіт, яким заповіла все належне їй на день смерті майно, протягом строку, встановленого законом не відмовився від спадщини, а тому є таким, що прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_3 ..

Статтями 1216-1218 ЦК україни визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами статті 1323 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. При цьому, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї (згідно з частинами першою та третьою статті 1268 ЦК України).

Судом встановлено, що згідно довідки виконкому Глодоської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області за вих. №1992 від 25 жовтня 2018 року ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , до часу смерті проживала разом з сином ОСОБА_1 . Останнє місце реєстрації і проживання: АДРЕСА_1 (а.с. 16).

Відповідач ОСОБА_2 на момент смерті матері проживала за іншою адресою в АДРЕСА_2 (а.с. 17).

До спадкової справи відповідач надала довідку, видану їй виконкомом Глодоської сільської ради, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 до часу смерті проживала сама. Останнє місце реєстрації АДРЕСА_1 . Заповіт від імені ОСОБА_3 сільською радою не посвідчувався. (а.с. 103 ).

Оцінивши відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України надані сторонами докази, суд першої інстанції правильно встановив, що видана виконкомом Глодоської сільської ради Веремієвій Олені Василівні довідка, що міститься в спадковій справі, про не проживання із спадкодавицею інших осіб та відсутність заповіту, є недостовірною.

Недостовірність вказаної довідки підтверджено показами допитаних в суді першої інстанції свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які були посадовими особами Глодоської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської област на той час та є посадовими особами на час розгляду справи.

Зокрема, свідок ОСОБА_11 підтвердила, що довідку Веремієвій О.В. видала без перевірки даних погосподарської книги. У довідці 2008 року зазначила, що заповіт не посвідчувався, а у 2018 році особисто повідомила позивача про наявність заповіту.

Відомості у довідці виконкому Глодоської сільської ради, наданій ОСОБА_2 у 2008 році, спростовуються також довідкою виконкому Глодоської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області за вих. №1992 від 25 жовтня 2018 року про те, що ОСОБА_3 проживала на час смерті разом з сином ОСОБА_1 та місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , яка узгоджується з даними паспорта ОСОБА_1 про те, що з 30 травня 1990 року по 05 вересня 2014 року ОСОБА_1 був зареєстрований по АДРЕСА_1 (а.с.7,16).

За таких обставин суд дійшов правильного та обгрунтованого висновку, що ОСОБА_1 , як спадкоємець, постійно проживав разом з матір?ю на час відкриття спадщини після її смерті, отже прийняв спадщину.

Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Як роз?яснено у п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лище тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Оскільки при видачі державним нотаріусом Веремієвій О.В. свідоцтв про право на спадщину за законом, не було враховано право позивача, як спадкоємця, який фактично прийняв спадщину, право позивача на спадкування за нотаріально посвідченим заповітом, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову з підстав порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав позивача.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що позивач не має права на спадкування за заповітом після смерті матері у зв язку з відсутністю заповіту від імені ОСОБА_3 у Спадковому реєстрі.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_3 09 червня 1998 року склала нотаріально посвідчений заповіт, зареєстровано в реєстрі за № 95.

Діюче на той час законодавство України не передбачало внесення заповітів у Спадковий реєстр.

Крім того, відсутність заповіту у Спадковому реєстрі не свідчить про відсутність права у позивача спадкувати на підставі чинного заповіту, складеного спадкодавцем на його ім?я.

Безпідставними є також доводи апеляційної скарги про те, що позивач пропустив строк позовної давності звернення до суду.

Відповідно до статей 256 і 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності, згідно вимог частини 1 статті 261 ЦК України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Видача свідоцтва про право на спадщину за загальним правилом проводиться після закінчення шести місяців від дня відкриття спадщини. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, що прийняли спадщину, строком не обмежена.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що про порушення свого права позивач дізнався з листа державного нотаріуса Знамянської міської державної нотаріальної контори від 11 червня 2018 року за вихідним № 271, яким його повідомлено про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом ОСОБА_2 у 2008 році (а.с.11).

За таких обставин суд дійшов огрунтованого висновку, що позовні вимоги заявлені в межах трирічного строку.

Судом правильно враховано і вказане підтверджується матеріалами справи, що відповідач вживала заходів щодо обмеження прав позивача бути обізнаним про реалізацію нею спадкових прав після смерті матері, про що свідчить незалучення нею ОСОБА_1 до участі у справі за її позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, неповідомлення нею нотаріуса про наявність ще одного спадкоємця та про наявність заповіту (а.с.96,97-98, 103).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, не ґрунтуються на матеріалах справи. Змістом позовної заяви підтверджується, що позивач просив визнати недійсними два свідоцтва про право на спадщину, видані відповідачці і зареєстровані в реєстрі за № 3891 та за № 3894.

Суд першої інстанції ухвалив рішення в частині задоволення позову з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.375 ЦПК України рішення суду в цій частині підлягає залишенню без змін.

Разом з тим, обґрунтованими є доводи апеляційної скарги про неправильне визначення судом розміру судового збору, який підлягає до стягнення з відповідача в дохід держави.

Суд помилково зазначив про стягнення з відповідача в дохід держави судового збору в сумі 768 грн.40 коп., оскільки на час подачі позивачем позову у жовтні 2018 року, належало згідно ст.4 Закону України "Про судовий збір" сплатити судовий збір в розмірі 704 грн.80 коп.

Відповідно до ст.141 ЦПК України у зв?язку з задоволенням позову та з урахуванням того, що позивач при подачі позову сплатив судовий збір за одну немайнову вимогу замість двох вимог немайнового характеру, з відповідача в дохід держави підлягає до стягнення 704 грн.80 коп. судового збору.

Оскільки суд допустив порушення норм матеріального і процесуального права в цій частині рішення, згідно ст.376 ЦПК України рішення суду в частині стягнення з відповідача судового збору в дохід держави підлягає зміні.

В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. 268, п. 2 ч.1 ст. 374, ст. ст. 376, 381-383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Ведющенка Віктора Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 21 лютого 2019 року в частині стягнення судових витрат в дохід держави, змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 704 грн.80 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 10 червня 2019 року.

Головуюча суддя Л. В. Суровицька

Судді Т.М.Авраменко

В.В.Черненко