Номер провадження: 22-ц/813/2175/19
Номер справи місцевого суду: 520/9824/18
Головуючий у першій інстанції Салтан Л.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.05.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Дрішлюка А.І.,

Черевка П.М.,

при секретарі: Півнєві Д.С.,

за участю: позивача ОСОБА_1 та його адвоката Дикуна І.М.,

а також адвоката відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2018 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання додаткового строку для прийняття спадщини, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом,-

В С Т А Н О В И В:

02 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, який у подальшому ним був уточнений, до ОСОБА_2 про визнання додаткового строку для прийняття спадщини, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що він не міг вчасно звернутися із заявою про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті його батька ОСОБА_4 , оскільки позивач ОСОБА_1 був засуджений до покарання у вигляді 7 років позбавлення волі, 06 жовтня 2008 року був звільнений.

При цьому, оскільки позивач був засуджений до позбавлення волі до досягнення повноліття, тому у встановлений законом строк не був документований паспортом громадянина України та на час смерті ОСОБА_4 у позивача не було паспорту громадянина України, у зв`язку з чим, він не міг звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у строк, передбачений законом.

На підставі зазначеного ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом та просив суд його задовольнити з наведених у позовній заяві правових підстав.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник у судовому засіданні заперечили проти задоволення позовної заяви, оскільки позивач, на день смерті був звільнений з місця позбавлення волі, знаходився у м. Одесі, однак за власним бажання не звертався до компетентних органів для отримання паспорту громадянина України. При цьому, позивач знав про смерть батька, був на його похованні та знав, що після смерті батька відкрилась спадщина.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи, викладені в апеляційній скарзі та заперечення на апеляцію, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

Відповідно до спадкової справи №262/2017, яка була відкрита після смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_2 звернулась із заявою про прийняття спадщини та 17 травня 2018 року нею було отримано свідоцтво про право на спадщину за законом.

25 червня 2018 року ОСОБА_4 звернувся до Третьої ОДНК із заявою про прийняття спадщини.

Відповідно до листа №5695/02-14 від 05.07.2018 року ОСОБА_4 було відмовлено в прийнятті заяви у зв`язку із пропущенням строку для прийняття спадщини, передбаченого ст. 1270 ЦК України.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Як свідчить тлумачення частини третьої статті 1272 ЦК України до поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини слід віднести причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця щодо подачі заяви про прийняття спадщини. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не реалізував право на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Аналогічний правовий висновок зроблений у постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року у справі №6-85цс12 та від 04 листопада 2015 року у справі №6-1486цс15.

Жодних доказів на підтвердження існування причин, пов`язаних з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для вчинення дій із прийняття спадщини, позивачем до суду не надано.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що він був позбавлений можливості подати заяву про прийняття спадщини у передбачений законом строк у зв`язку з тим, що відбував покарання у вигляді позбавлення волі та відсутності у нього паспорту громадянина України, є безпідставними, оскільки сам по собі факт відбування покарання не свідчить про неможливість подання заяви про прийняття спадщини.

Щодо відсутності у ОСОБА_1 паспорта громадянина України слід зазначити наступне.

Позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вироком Київського районного суду м. Одеси від 10 червня 2003 року позивач був засуджений за ст. ст. 125, 115, 70 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі терміном на 7 років.

Позивач був звільнений умовно - достроково з ДУ «Південна виправна колонія №51» 06 жовтня 2008 року на підставі постанови Малиновського районного суду м. Одеси від 29 вересня 2008 року.

Так, з моменту звільнення ОСОБА_1 з ДУ «Південна виправна колонія №51» та до 25.04.2018року позивач проживав без паспорту громадянина України. Однак, належних доказів, які би підтверджували наявність причин, пов`язаних з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для отримання паспорту громадянина України, позивачем не надано ні у суді першої, ні у суді апеляційної інстанції.

За змістом ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно частин 1 та 10 статті 67 Закону України «Про нотаріат», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Свідоцтво про право на спадщину видається після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270 і статтею 1276 Цивільного кодексу України, - не раніше зазначених у цих статтях строків.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Як зазначено в абз. 3 п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року, відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

У відповідності до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про те, що відповідач ОСОБА_5 , після смерті батька ОСОБА_4 , звернулась із заявою про прийняття спадщини у строк, передбачений законом, нотаріус правомірно видав зазначене свідоцтво про прийняття спадщини.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення спору.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006р., суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010р., остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

На підставі наведеного судова колегія приходить до висновку, що законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 29 травня 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дрішлюк

П.М.Черевко