Провадження № 22-ц/802/265/19 Категорія: 26 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Данилюк В. А.,

з участю:

секретаря судового засідання - Губарик К. А.,

представника позивача - Левченко Я. В.,

відповідача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача та особи, яка не брала участі у справі - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" про визнання кредитного договору, договору іпотеки та договорів поруки недійсними, за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_1 , яка приєдналася до апеляційної скарги, на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 квітня 2018 року,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось в суд із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи вимоги тим, що 21.06.2006 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», яке перейменовано на ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 070-22-61/06, відповідно до якого ОСОБА_1 банком надано у кредит грошові кошти в сумі 35 000, 00 Євро.

Банк свій обов`язок відповідно до умов договору виконав у повному обсязі, а відповідач зобов`язання за кредитним договором виконувала неналежним чином, в результаті чого станом на 18.07.2017 року мала прострочену заборгованість, а саме: сума заборгованості за кредитом 15 023, 39 Євро, сума заборгованості за відсотками 4 493, 70 Євро.

На забезпечення виконання зобов`язань позичальника за вказаним договором, 21.06.2006 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки №21-06/06-1 та між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір поруки №21-06/06-2; а також між банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 укладено договір іпотеки.

У зв`язку із не виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору № 070-22-61/06 від 21.06.2006 року у неї перед банком утворилась заборгованість на загальну суму 19 517, 09 Євро, а тому банк звернувся до суду з даним позовом.

У листопада 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зустрічним позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання кредитного договору, договору іпотеки та договорів поруки недійсними, мотивуючи тим, що їй, як споживачеві, не було надано жодної інформації у встановленій законодавством письмовій формі щодо запропонованих кредитних умов; кредитор при укладенні кредитного договору навмисно, шляхом замовчування, приховав від неї наявність інших, альтернативних обставин кредитування, інформованість про які істотно вплинула би на вибір нею умов отримання кредиту, його використання та повернення. Крім того, починаючи з 2006 року по даний час курс євро по відношенню до гривні зріс більш як у п`ять разів, однак, кредитор не повідомляв її, як споживача, про таке збільшення, що призвело до неймовірного фінансового навантаження та зумовило неможливість виконання взятих на себе за договором зобов`язань. Також зазначає, що кредитний договір містить несправедливі умови в частині відповідальності сторін за порушення взятих на себе зобов`язань. Крім того, вказує, що кредитор під тиском змусив її підписати додаткову угоду № 1 від 31.10.2008 року про підвищення процентної ставки до 13, 0 %. За таких обставин, вважає, що договори підлягають визнанню недійсними в цілому з моменту їх укладення.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 квітня 2018 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 в користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість в сумі 19 517, 09 Євро, в т.ч., за кредитом - 15 023, 39 Євро, за відсотками - 4 493, 70 Євро. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в користь ПАТ «Укрсоцбанк» судовий збір в сумі 8 824, 04 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання кредитного договору, договору іпотеки та договорів поруки недійсними відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, особа, яка не брала участі у справі, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій вважає рішення суду незаконним, покликається на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та про задоволення зустрічного позову. Апеляційна скарга мотивована тим, що банк перед укладенням договору не повідомив ОСОБА_1 , як споживача, у передбаченій законом формі про всі істотні умови кредитного договору, передбачені ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів». Твердження про те, що ОСОБА_1 була ознайомлена з умовами кредитування, про що свідчить її підпис, є надуманими та суперечать наявним у справі доказам. Додаткова угода також суперечить вимогам Закону, оскільки не містить низки обов`язкових умов, визначених у ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Тобто, поза увагою суду залишилось те, що з поміж іншого в кредитному договорі відсутня повна та достовірна інформація, про умови кредитування, сукупну вартість кредиту, та інша інформація яка надається перед укладенням такого договору, що є порушенням Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Не може погодитися також ОСОБА_4 і з висновком суду щодо покладення виключно на споживача ризиків валютних коливань. Оскаржуване рішення безпосередньо стосується її майнових прав, обов`язків та інтересів, як співвласника квартири, іпотекою якої забезпечено виконання позичальником умов кредитного договору. Зазначає, що на дані обставини суд уваги не звернув, не залучив її до участі у розгляді справи, отже порушив норми процесуального права.

11 березня 2018 року на адресу апеляційного суду від ПАТ «Укрсоцбанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач вважає її безпідставною та необгрунтованою, поданою з метою зловживання процесуальними правами та невиконанням зобов`язань за кредитним договором, а рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим.

У відзивах на апеляційну скаргу відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначають, що підтримують повністю апеляційну скаргу ОСОБА_4 , вважають рішення суду незаконним, просять його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні первісного позову та про задоволення зустрічного позову в повному обсязі.

01 квітня 2019 року відповідач ОСОБА_1 подала до апеляційного суду заяву про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_4 , в якій підтримує її повністю та відповідно до вимог ст. 363 ЦПК України приєднується до неї.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 01 квітня 2019 року судом прийнято заяву про приєднання до апеляційної скарги.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 21.06.2006 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», яке перейменовано на ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 був укладений договір кредиту № 070-22-61/06, відповідно до якого останній надано у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання - на поточні потреби грошові кошти в сумі 35 000 Євро зі сплатою 10, 5 % річних та порядком погашення суми основної заборгованості згідно зі встановленим графіком, з кінцевим терміном погашення суми основної заборгованості за кредитом - до 20.04.2021 року.

31.10.2008 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», яке перейменовано на ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №1 про внесення змін до Договору кредиту № 070-22-61/06 від 21.06.2006 року, відповідно до якої, зокрема, визначено з 31.10.2008 року встановити процентну ставку за користування кредитом на рівні 13, 0 % річних.

23.08.2012 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №2 про внесення змін до договору кредиту № 070-22-61/06 від 21.06.2006 року, відповідно до якої, зокрема, визначено з 23.08.2012 року встановити процентну ставку за користування кредитом на рівні 12, 25 % річних.

Пунктом 1.1 кредитного договору визначений порядок погашення грошових зобов`язань з кінцевим терміном погашення основної суми заборгованості за кредитом до 20.04.2021 року .

Згідно з п.п. 3.3.5, 3.3.8 кредитного договору позичальник зобов`язаний суворо дотримуватися положень цього договору, а також договорів, визначених в п. 1.3 цього договору, своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному п.1.1. цього договору.

Відповідно до умов договору у разі невиконання чи неналежного виконання позичальником будь-яких обов`язків, встановлених договором, в тому числі у разі затримання сплати частини кредиту та/або процентів за його користування, щонайменше на один календарний місяць, кредитор має право вимагати виконання зобов`язання з повернення кредиту за договором.

На підтвердження видачі кредитних коштів банком надано заяву на видачи готівки № 1 від 21.06. 2006 року на суму 35000 євро, що еквівалентно 221750,55 грн. (а.с.20, т.1).

В забезпечення виконання зобов`язань позичальника за вказаним договором 21 червня 2006 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», яке перейменовано на ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 укладено договір поруки №21-06/06-1, а також між цим же банком і ОСОБА_3 укладено договір поруки №21-06/06-2; та з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 укладено договір іпотеки.

Згідно із умовами Договорів поруки поручителі зобов`язалися перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання ОСОБА_1 обов`язків, що виникли на підставі основного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому.

Пунктом 2 договорів поруки регламентовано зміст зобов`язання, забезпеченого порукою, а саме повернення кредиту у сумі 35 000,00 Євро згідно з графіком платежів з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 20.04.2021 року.

ОСОБА_1 не виконувала належним чином грошового зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого порушувала взяті на себе договірні зобов`язання і станом на 18.07.2017 року у неї перед банком утворилась заборгованість за кредитним договором в сумі 19 517, 09 Євро, в т.ч. заборгованість за кредитом - 15 023, 39 Євро, заборгованість за відсотками - 4 493, 70 Євро.

У зв`язку із невиконанням умов кредитного договору позивач направляв 17.08.2017 року відповідачам вимоги про необхідність усунення порушень кредитного договору, а саме погашення простроченої та строкової заборгованості за кредитом та простроченої заборгованості за відсотками, тобто висунуто вимогу про дострокове повернення кредиту.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором з боржника та з поручителів, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до положень статей 526, 527, 530, 554, 1048, 1054 ЦК України банк скористався своїм правом та звернувся до боржника та поручителів із позовом про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором, оскільки боржник належним чином не виконував свої обов`язки за кредитним договором, тому така заборгованість підлягає стягненню солідарно з боржника та з кожного із поручителів.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки та договорів поруки, суд першої інстанції виходив з того, що остання не надала належних та допустимих доказів на підтвердження передбачених ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів» правових підстав для визнання таких договорів недійсними.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Як передбачено ч.1 ст.553, ч.1 ст.554 ЦК України, у разі порушення зобов`язання забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Оцінивши в сукупності надані докази, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що ОСОБА_1 не виконала грошового зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого ПАТ «Укрсоцбанк» вправі вимагати від боржника та поручителів сплати кредиту та нарахованих процентів.

Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 18.07.2017 року та в межах заявлених позовних вимог судом встановлено заборгованість ОСОБА_1 по поверненню кредитних коштів у сумі 19517,09 Євро, з яких заборгованість за кредитом становить 15023,39 Євро та 4493,70 Євро сума заборгованості за відсотками.

Інших належних та допустимих доказів, які б спростували зазначений розмір заборгованості, сторонами не надано, та матеріали справи не містять, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо стягнення заборгованості за кредитним договором солідарно з боржника та кожного із поручителів у даному розмірі .

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсними кредитного договору, договору поруки та іпотеки, суд першої інстанції на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені (стаття 89 ЦПК України), обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_1 з власної ініціативи звернулася за отриманням кредиту в іноземній валюті до вільно обраного нею банку, а саме - ПАТ «Укрсоцбанк», отримавши від останнього всю необхідну для неї інформацію перед укладанням договору, що відповідає положенням статей 19, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статей 3 - 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Крім того, судом першої інстанції правильно встановлено, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі Книш Н. Й. на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та виконувала його умови, що свідчить про прийняття нею таких умов.

Про виконання умов кредитного договору свідчить розрахунок кредитної заборгованості ОСОБА_1 перед банком, відповідно до якого останній платіж здійснено нею 11.06.2014 року в розмірі 178 євро (а.с.27-30).

При цьому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним відповідно до положень статей 203, 215, 230 ЦК України - як укладених унаслідок введення в оману позичальника з боку банку та положень статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливих умов договору, оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договорів недійсними, а позивач не довела введення її в оману під час укладення кредитного договору, оскільки перед його підписанням мала можливість ознайомитися з його текстом та умовами договору та власноручно його підписала.

Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

На підставі пункту 2 частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача;г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Посилання відповідачки та особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_4 на обман зі сторони банку при укладенні договору щодо умов кредитування, орієнтовної сукупної вартості кредиту, валютних ризиків під час виконання зобов`язань за договором, є безпідставними.

Укладаючи спірний договір в іноземній валюті, сторони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Незмінюваність курсу гривні відносно іноземних валют, зокрема до Євро, законодавчо не закріплена. Нестабільність курсу гривні до іноземних валют є загальновідомим фактом, який не міг бути не відомим позичальнику.

Доводи апеляційної скарги про зріст курсу Євро відносно національної грошової одиниці, як підстави для визнання недійсним кредитного договору - є необґрунтованими, оскільки саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору або визнання його недійсним, так як зазначене стосується обох сторін договору, і позичальниця при належній завбачливості, могла, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Вищевказане узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 523/19296/14-ц, в якій суд касаційної інстанції зауважив, що неповідомлення банком про зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для відмови у задоволенні позову банку, при цьому позичальник, добровільно отримуючи кредит в іноземній валюті, діяла на власний розсуд та ризик і сама повинна була передбачати у момент укладення договору можливість зміни курсу української гривні до іноземної валюти.

Укладаючи кредитний договір, ОСОБА_1 ознайомилася та погодилася з умовами кредитування. Своїм підписом вона підтвердила факт надання їй повної інформації про умови кредитування, а саме наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартості послуги по оформленню договору (перелік витрат, пов`язаних з отриманням кредиту, його обслуговування і поверненням); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, та розмір мінімально необхідного платежу. Тобто зміст кредитного договору передбачає повну інформацію про умови кредитуванні та сукупну вартість кредиту.

Крім того, надавши кредитні кошти, банк виконав умови кредитного договору, до червня 2014 року умови договору виконувала і позичальник ОСОБА_1 , не маючи жодних претензій щодо порушень своїх прав. Разом з тим, 31 жовтня 2008 року сторонами укладено додаткову угоду №1, а 23 серпня 2012 року- додаткову угоду №2 до оспорюваного договору кредиту, тим самим стверджуючи дійсність умов первісного кредитного договору. Жодних доказів на підтвердження факту відсутності волі на укладення таких угод відповідачкою не надано.

Зважаючи на зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору, правильно застосувавши положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Разом з тим, відповідачем та особою, яка подала апеляційну скаргу, ОСОБА_4 не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що банк ввів позичальника в оману щодо істотних умов договору та не надано доказів нечесної підприємницької практики позивача під час укладення кредитного договору.

ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про недобросовісність банківської установи при укладенні кредитного договору, невідповідності змісту правочину цивільному законодавству, які потягнули б за собою визнання договору кредиту недійсним, а тому висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні зустрічного позову з цих підстав теж є правильним.

Покликання в апеляційній скарзі на порушення процесуальних норм при розгляді справи, які би потягнули за собою скасування рішення, є необгрунтованими з огляду на наступне.

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини є здатність особи безперешкодно отримати судовий захист до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенції) таке право повинно бути забезпечено судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Для того, щоб доступ до суду був ефективним особа повинна мати чітку практичну можливість подання скарги, а тлумачення законодавства не повинно бути надто суворим, не порушувати саму сутність права.

Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Частиною першою статті 352 ЦПК України встановлено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі (п.5 ч.2 ст. 44 ЦПК України).

Згідно із нормами ст. 52 ЦПК України треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, подавши позов до однієї або декількох сторін. Про прийняття позовної заяви та вступ третьої особи у справу суд постановляє ухвалу.

Як визначено ч. 1 ст. 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 53 ЦПК України, якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення суду може вплинути на права та обов`язки осіб, що не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Частиною 4 ст. 53 ЦПК України встановлено, що у заявах про залучення третіх осіб і в заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

Частиною 2 статті 54 ЦПК України визначено наслідки незалучення у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, відповідно до якої у разі розгляду справи без повідомлення третьої особи про розгляд справи обставини справи, встановлені судовим рішенням, не мають юридичних наслідків при розгляді позову, пред`явленого стороною, яка брала участь у цій справі, до цієї третьої особи або позову, пред`явленого цією третьою особою до такої сторони.

Згідно з ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, причому такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

На обґрунтування подання апеляційної скарги ОСОБА_4 зазначає, що вона не була стороною у справі, проте судом вирішено питання про її права та обов`язки, з огляду на те, що вона є співвласником квартири АДРЕСА_1 . Саме тому, відповідно до п. 6.7 договору іпотеки від 21.06.2006 року, разом з іншими членами сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вона є іпотекодавцем за цим договором.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

За визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на переконання позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому залучається до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Таким чином, враховуючи об`єкт і зміст зазначених відносин, належними відповідачами у цьому спорі мають бути сторони спірних правовідносин (кредитор, позичальник, поручитель).

Звертаючись до суду із зустрічним позовом про визнання кредитного договору, договору іпотеки та договорів поруки недійсними, ОСОБА_1 зазначила відповідачем лише банк, а інші особи, зокрема і поручителі та всі іпотекодавці не заявили про участь у розгляді даного зустрічного позову ні в якості співпозивачів, ні в якості третіх осіб на стороні позивача, із самостійними вимогами, подавши позови, або ж без самостійних вимог, як визначено у ст. ст. 50-53 ЦПК України.

Відповідно до вимог процесуального Закону саме на позивача покладено обов`язок визначати учасників справи, зокрема відповідача, третіх осіб у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову не до усіх відповідачів суд не вправі за своєю ініціативою і без згоди позивача залучати інших відповідачів, а також співпозивачів чи третіх осіб до участі у справі та має вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих учасників справи, які зазначені в ньому.

Отже, встановивши, що ОСОБА_4 не є стороною кредитного договору, на підставі якого була стягнута заборгованість із ОСОБА_1 на користь банку за первісним позовом, а аргументи її апеляційної скарги не свідчать про те, що суд першої інстанції вирішував питання про її права та/чи обов`язки, а в зустрічному позові ОСОБА_1 свідомо не вказала апелянта у склад учасників за її позовом, що трактується як зловживання процесуальними правами, тому апеляційний суд доходить висновку, що судом правильно та законно вирішено дану справу, та не встановлено порушення при цьому законних прав ОСОБА_4

Таким чином, ОСОБА_4 не позбавлена можливості захищати свої права як іпотекодавця в межах пред`явленого до неї у майбутньому позову про звернення стягнення на майно, оскільки не була учасником даної справи.

Доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, не спростовують висновків суду першої інстанції, фактично апелянт наводить ті ж аргументи, що є підставою позову, та яким дана оцінка судом у мотивувальній частині рішення, а тому такі доводи апелянта слід відхилити.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_1 , яка приєдналася до апеляційної скарги, відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_1 , яка приєдналася до апеляційної скарги, залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 квітня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді