ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/862/19 Справа № 204/2270/18 Суддя у 1-й інстанції - Самсонова В.В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.,

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 04 червня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2018 року до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 04 червня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 04 червня 2018 року у справі №204/2270/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 04 червня 2018 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивачем не доведено належними доказами, що позику від позивача отримав саме ОСОБА_2 , у зв`язку з чим суд не може встановити особу позичальника. А також, позивачем не доведено суму належними доказами, в порядку глави 5 чинного ЦПК України, наявність у нього даної суми, щоб дало йому можливість надати таку суму коштів в борг відповідачу.

Але з таким висновком суду погодитись неможливо з наступних підстав.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст. 207 ЦПК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Судом першої інстанції встановлено, що 27 вересня 2009 року ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 в борг грошову суму, про що було укладено письмовий договір про надання позики, який оформлений розпискою, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав грошові кошти у розмірі в розмірі 120 000 доларів США, яку зобов`язався повернути в грудні 2010 року (а.с. 8).

Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст.628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Розписка за своєю суттю є документом який укладається у довільній формі та є беззаперечним доказом укладення між сторонами договору позики. Жодним нормативним актом не передбачена необхідність додавання до будь-якого правочину копії паспорту та/або копії реєстраційного номеру облікової картки платника податків.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

В розписці від 27 вересня 2010 року зазначено наступне:(мовою оригінала) « Я , ОСОБА_4 , проживающий АДРЕСА_2 взял в долг у ОСОБА_1 сумму в размере 120 000 (сто двадцать тысяч) доларов США, которую обязуюсь вернуть в декабре 2010 года (две тысячи десятого года)».

З аналізу положень ст.ст. 1046, 1047 ЦК України вбачається, що розписка є підтвердженням укладання договору позики, і саме рукописна розписка, якщо кошти передаються готівкою, є підтвердженням факту передачі коштів від кредитора боржнику. При цьому укладання окремого договору позики між сторонами спору, або нотаріальне посвідчення підпису боржника на розписці не обов`язкове.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позивач вважає, що між ними був укладений договір позики, на підтвердження якого відповідачем була надана розписка, і у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не повернув позику, просив стягнути її з нього в судовому порядку, а також штрафні санкцій, передбачені ст. 625 ЦК України, та відсотки за користування грошовими коштами (подвійна облікова ставка НБУ).

Також, будь-яких належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 розписка від 27 вересня 2010 року була написана під психічним тиском ОСОБА_1 , відповідачем ОСОБА_2 суду не надано.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 було проведено часткове погашення боргу за розпискою від 27.09.2009 року, а саме: 12 червня 2013 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 1000,00 доларів США та 04 квітня 2016 року в розмірі 1000,00 доларів США (а.с. 9).

Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином і в строк.

Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору, а ч.1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтями 610 та 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Положеннями статті 1050 ЦК України, визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України закріплено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідком прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

З огляду на те, що договором не передбачено інший розмір процентів річних, то позивач вважає можливим стягнути з відповідача три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення відповідно до положень ст. 625 ЦК України.

Крім того, ст. 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

За ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлене договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже,відповідно вищевказаних норм, з ОСОБА_2 необхідно стягнути - 3 106 889,02 грн. - суму основної заборгованості, 3% річних від простроченої суми -186 668,74 грн. та відсотки за користування грошовими коштами 915 370,34 грн. відповідно розрахунку наданого позивачем, з яким погоджується колегія суддів.

Крім того, необхідно зазначити наступне, що згідно тексту розписки, укладеної сторонами, кінцевим строком повернення позики сторони погодили грудень 2010 року.

Проте, на неодноразову вимогу позивача про повернення позики, відповідач 12.06.2013 року та 04.04.2016 року частково почав повертати грошові кошти у сумі 1000 доларів США, що підтверджується розписками про часткове повернення грошових коштів (а.с. 9,10).

А тому позовна давність пред`явлення вимог не спливла, оскільки переривалась вчиненням відповідачем дій з виконання обов`язку за договором позики, а тому боржник не звільняється від відповідальності за виконання грошового зобов`язання відповідно до умов договору позики.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, а рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 04 червня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 118 000,00 Доларів США , що згідно офіційного курсу гривні щодо іноземних валют станом на 04.04.2018 року становить 4 208 928,10 грн., в тому числі:

- 3 106 889,02 грн. - сума основної заборгованості;

- 186 668,74 грн. - 3% річних від простроченої суми;

- 915 370,34 грн. - відсотки за користування грошовими коштами.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 22 025,00 грн.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 04 червня 2018 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 118 000,00 Доларів США , що згідно офіційного курсу гривні щодо іноземних валют станом на 04.04.2018 року становить 4 208 928,10 грн., в тому числі:

- 3 106 889,02 грн. - сума основної заборгованості;

- 186 668,74 грн. - 3% річних від простроченої суми;

- 915 370,34 грн. - відсотки за користування грошовими коштами.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 22 025,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича