ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 червня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 733/1008/18

Головуючий у першій інстанції - Карапиш Т. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/700/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Лакізи Г.П., Скрипки А.А.

секретар: Поклад Д.В.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: ОСОБА_2

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 28 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Ічнянського районного нотаріального округу Чернігівської області Варзагер Лариса Федорівна, про визнання шлюбного договору недійсним (суддя Карапиш Т.В.), ухвалене о 15 год. 16 хв. у м.Ічня, повний текст рішення складено 07 березня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним укладений між нею та ОСОБА_2 шлюбний договір від 24 червня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Ічнянського районного нотаріального округу Чернігівської області Варзагер Л.Ф., реєстровий номер 3023. Позов мотивовано тим, що сторони зареєстрували шлюб 11 травня 2002 року, від якого мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 24 червня 2008 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 був укладений шлюбний договір, який позивач вважає недійсним, оскільки він був укладений на невигідних для позивача умовах, враховуючи, що до неї мав бути заявлений позов про відшкодування шкоди, завданої нецільовим використанням земельної ділянки на дуже значну суму. Підготовкою укладення договору займався ОСОБА_2 , позивач його тільки підписала у нотаріуса. ОСОБА_1 вказує, що відповідач вирішив розлучитися з нею, а шлюбний договір ставить її у надзвичайно невигідне матеріальне становище, де відповідач фактично набуває право особистої приватної власності на все спільне майно, як рухоме, так і нерухоме. Позивач вважає, що п.2.5 розділу 2 шлюбного договору суперечить п.1.1. Розділу 1 і виходить за межі сімейних правовідносин, суперечить Закону України «Про фермерське господарство» та ст.5 Статуту Селянського (фермерського) господарства «МИР». Також ОСОБА_1 посилається, що шлюбний договір стосується не тільки майнових прав, а й містить обов`язок відмовитися від будь-яких прав у відношенні підприємств (товариств), у тому числі і немайнових, та заборону вимоги про припинення їх діяльності та виділу частки у майні підприємств (товариств), в той час як законодавство передбачає можливість укладення шлюбного договору лише щодо майнових прав та обов`язків.

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 28 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено; стягнуто з позивача на користь відповідача витрати за надання правничої допомоги в розмірі 7000 грн. Рішення суду мотивовано тим, що позивачкою не наведено чітких правових підстав (укладення договору на вкрай невигідних умовах) для визнання недійсним шлюбного договору від 24 червня 2008 року, а її доводи спростовуються матеріалами справи. Також суд прийшов до висновку, що умови шлюбного договору не є такими, що суперечать закону та ставлять позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище, оскільки умовами шлюбного договору не обмежені рівні права обох сторін.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не надано аналізу поданим позивачем доказам, не вказано, які саме позовні вимоги не підтверджені та якими саме доказами спростовуються. ОСОБА_1 посилається, що суд не прийняв до уваги, належним чином не дослідив та не дав правову оцінку положенню п.п.2.5 розділу 2 договору, який позивач вважає незаконним, оскільки він суперечить п.1.1 Розділу 1 шлюбного договору, виходить за межі сімейних правовідносин і суперечить Закону України «Про фермерське господарство» та ст.5 Статуту Селянського (фермерського господарства «МИР». ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції повинен був проаналізувати даний пункт шлюбного договору та визнати його недійсним, таким, що суперечить вимогам як ЦК України, так і інших законів та нормативно-правових актів, Конституції України, таким, що позбавляє позивача законного права на оплату праці, має явно дискримінаційний характер і ставить позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством. За доводами ОСОБА_1 , вказаний пункт договору має принципове значення, оскільки відповідач під час розгляду даної справи одноособово виключив позивача із членів фермерського господарства та вніс зміни у Статут і прийняв у члени фермерського господарства свого сина - ОСОБА_4 із статутним капіталом 99 000 грн. Крім того, позивач вказує, що суд взагалі не проаналізував та не дав правової оцінки положенням п.1.3 та п.2.4. шлюбного договору, який ставить позивача, як одного з подружжя, у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Відповідач вказує, що будинок АДРЕСА_1 і Селянське (фермерське) господарство «МИР» придбаний та зареєстроване до шлюбу і в силу п.1 ч.1 ст.57 СК України не є об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 . Відповідач вважає, що умови шлюбного договору не є такими, що суперечать закону, і не ставлять позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище, оскільки його умовами не обмежені рівні права обох сторін. За доводами ОСОБА_2 , він є єдиним власником господарства «МИР», а ОСОБА_1 є лише членом господарства, а тому всі членства в господарстві регулюються Статутом і ГК України та ніяким чином не стосуються сімейних відносин.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції. Висновок місцевого суду підтверджується матеріалами справи, яким суд дав вірну оцінку, і не суперечить нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.

По справі встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 уклали шлюб 11 травня 2002 року (а.с.11).

Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

24 червня 2008 року ОСОБА_2 і ОСОБА_1 уклали шлюбний договір, яким врегулювали майнові відносини між собою, визначаючи їх майнові права та обов`язки, в тому числі майнові права та обов`язки подружжя як батьків (а.с.14).

Згідно Акту від 12 липня 2018 року ОСОБА_1 та її син ОСОБА_7 , 2002 року народження, починаючи з 20 червня 2018 року фактично проживають без реєстрації в кв. АДРЕСА_3 (а.с.15), яка належить на праві власності ОСОБА_8 - доньці ОСОБА_1 (а.с.16-19).

ОСОБА_2 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.47).

Судовим наказом Ічнянського районного суду від 04 квітня 2018 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягуються аліменти на неповнолітню дитину: сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 23 березня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.25).

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 22 листопада 2018 року розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , після розірвання шлюбу ОСОБА_1 присвоєно дошлюбне прізвище « ОСОБА_1 » (а.с.158-159).

Відповідно до ч.1 ст.9 СК України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

Статтями 92-102 СК України встановлено, що шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям. Шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. Шлюбним договором можуть бути визначені майнові права та обов`язки подружжя як батьків. Шлюбний договір не може регулювати особисті відносини подружжя, а також особисті відносини між ними та дітьми. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Шлюбний договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. У шлюбному договорі може бути встановлено загальний строк його дії, а також строки тривалості окремих прав та обов`язків. У шлюбному договорі може бути встановлена чинність договору або окремих його умов і після припинення шлюбу. У шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає для використання на спільні потреби сім`ї, а також правовий режим майна, подарованого подружжю у зв`язку з реєстрацією шлюбу. Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства. Одностороння зміна умов шлюбного договору не допускається. Шлюбний договір може бути змінено подружжям. Угода про зміну шлюбного договору нотаріально посвідчується. На вимогу одного з подружжя шлюбний договір за рішенням суду може бути змінений, якщо цього вимагають його інтереси, інтереси дітей, а також непрацездатних повнолітніх дочки, сина, що мають істотне значення. На вимогу одного з подружжя шлюбний договір може бути розірваний за рішенням суду з підстав, що мають істотне значення, зокрема в разі неможливості його виконання.

Згідно ст.103 СК України шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України.

Шлюбний договір насамперед є категорією цивільного права і відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України, підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання шлюбного договору недійсним.

Відповідно до п. 5.3. шлюбного договору від 24 червня 2008 року сторони договору стверджували, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки; вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору; волевиявлення є вільним і усвідомленим, укладення договору відповідає їх інтересам та не ставить одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище; умови договору зрозумілі, відповідають реальній домовленості сторін та не порушують чи зменшують обсяг права малолітнього сина ОСОБА_7 Також у договорі зазначено, що сторони діють добровільно і перебувають при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміють значення своїх дій, попередньо ознайомлені з нормами законодавства, що регулюють укладений ними договір (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину).

У шлюбному договорі сторони узгодили, що у період перебування у шлюбі набуте кожним із них майно, яке підлягає державній реєстрації, є особистою приватною власністю кожного із подружжя, на чиє ім`я зареєстровано рухоме або нерухоме майно; майно, набуте подружжям під час шлюбу, яке не підлягає державній реєстрації, є особистою власністю ОСОБА_2 за винятком підстав набуття, передбачених п.1.4. цього договору; у період перебування у шлюбі майно, яке одержане кожним з подружжя в дар або внаслідок успадкування, чи майно, належне кожному до реєстрації шлюбу, чи у відповідності з положеннями цього договору вважатиметься особистою приватною власністю кожного із подружжя, таке майно не може бути визнане спільною сумісною власністю подружжя.

У договорі відсутнє посилання щодо передачі у власність позивачу або відповідачу будь-якого майна.

При цьому згідно матеріалів справи житловий будинок АДРЕСА_1 було придбано ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу від 10.12.2001 року. Земельну ділянку на території Андріївської сільської ради Ічнянського району для ведення фермерського господарства ОСОБА_2 отримав на підставі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, виданого 10.07.2001 року (а.с.135-137). Тобто право власності на житловий будинок і право користування земельною ділянкою відповідач набув ще до укладення шлюбу з ОСОБА_1 і укладення шлюбного договору.

Крім того, ОСОБА_1 скористалась умовами шлюбного договору та продала належний їй автомобіль марки CHEVROLET NIVA (зареєстрований за позивачкою 24 січня 2017 року), що підтверджується копією договору купівлі-продажу транспортного засобу № 7442/2018/787417 від 16 січня 2018 року (а.с.132). .

Пункт шлюбного договору 2.5. від 24 червня 2008 року передбачає, що у разі створення під час шлюбу одним із подружжя одного або кількох приватних підприємств, чи набуття частки в статутному капіталі (фонді) господарських товариств, вони будуть належати його засновнику на праві особистої приватної власності. Другий з подружжя, що не є засновником такого підприємства (товариства) відмовляється від будь-яких прав у відношенні цих підприємств (товариств), прибутку або дивідендів від їх діяльності та зобов`язується не заявляти вимог про припинення їх діяльності та не виділяти в майні підприємств (товариств) в зв`язку з поділом спільного майна подружжя.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Селянське (фермерське) господарство «МИР» було зареєстровано 12 грудня 2001 року (а.с.21-24,142-143) та 12.12.2011 року були зареєстровані зміни до установчих документів вказаної юридичної особи які стосувались за поясненнями ОСОБА_2 включення до членів фермерського господарства ОСОБА_1 Зазначене свідчить про те, що господарство було створено до укладення шлюбу, набута частка в статутному капіталі фермерського господарства ОСОБА_1 набута значно пізніше в часі ніж укладено шлюбний договір, а тому відсутні підстави вважати що положення п.2.5. шлюбного договору ставили в момент підписання договору ОСОБА_1 в край невигідне положення та у надзвичайно тяжке матеріальне становище.

Крім того, посилання на невідповідність положень п.2.5 шлюбного договору Статуту Селянського (фермерського) господарства «МИР», який затверджено рішенням від 7 серпня 2015 року, та зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та Закону України « Про фермерське господарство» не заслуговують на увагу суду, оскільки вказаний статут в часі було затверджено пізніше ніж укладено шлюбний договір та сторони при його укладенні вправі передбачити врегулювання майнових питань на власний розсуд.

Доводи апеляційної скарги про те, що все нажите у шлюбі нерухоме майно фактично перейшло у власність відповідача, не узгоджуються з матеріалами справи, оскільки позивачем не надано належних доказів про наявність такого майна, набутого саме під час укладеного між сторонами шлюбу. ОСОБА_1 не надано також доказів щодо здійснення за спільні кошти подружжя реконструкції будинку, внаслідок якої він став мати набагато більшу житлову площу та значно підвищив свою матеріальну цінність.

Також колегія суддів вважає, що укладення шлюбного договору з метою уникнення цивільно-правової відповідальності не може бути підставою для визнання шлюбного договору недійсним, оскільки вказані обставини відпали через півроку після укладення оспорюваного договору.

В матеріалах справи відсутні відомості, що позивач під час подружнього життя зверталась до відповідача з вимогою зміни, розірвання або відмови від шлюбного договору, як то передбачено пунктами 4.1., 4.3. вказаного договору.

Не заслуговуть на увагу доводи апеляційної скарги про невідповідність п.1.1 шлюбного договору, умови якого виходять за межі регулювання відносин між подружжям і стосується майнових прав та обов`язків подружжя як батьків, оскільки вказаним пунктом врегульовані майнові права в тому числі щодо збільшення частки відповідно до положень ч. 3 ст. 70 СК України та врегулювання таких відносин сторонами договору передбачено п.2.6 оспорюваного договору.

Умови спірного шлюбного договору не суперечать статтям 93, 97 СК України, оскільки перехід права власності, яке підлягає державній реєстрації, на нерухоме майно від одного власника до іншого, не відбувався.

Категорія "надзвичайно невигідне матеріальне становище", вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню. Однак, умови оспорюваного шлюбного договору не є такими, що суперечать закону та ставлять позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище, оскільки позивач (як і відповідач) у відповідності до п. 1.2. договору не була позбавлена можливості набувати майно і здійснювати його реєстрацію на своє ім`я, тобто рівні права обох сторін не були обмежені. При цьому сторони скористались правом, передбаченим статтею 97 СК України, про непоширення на майно, набуте ними в період шлюбу, положень ст.60 цього Кодексу.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом непроведено детального аналізу доказам наданим позивачем у тому числі показам допитаних свідків не може бути підставою для скасування вірного по суті рішення суду першої інстанції.

За приписами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У порушення вказаних вимог закону позивач не довела з посиланням на належні, допустимі, достатні та достовірні докази те, що шлюбний договір від 24 червня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , поставив позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством.

З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги правильності висновку суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову не спростовують, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 28 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 7 червня 2019 року.

Головуючий: Судді: