Провадження № 22ц-824/5456/19 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Лисиці Ю.С.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення в житлове приміщення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила вселити її разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_1 .

Вимоги обґрунтовує тим, що починаючи з 2010 року вона з дозволу відповідача ОСОБА_1 - власника квартири почала постійно проживати разом з ним у цьому житлі як сім`я без реєстрації шлюбу. Під час спільного проживання у них народилось двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які разом з нею були зареєстровані у встановленому законом порядку у вказаній квартирі. У червні 2014 року сторони уклали шлюб, який був розірваний 24 лютого 2017 року. Крім того, рішенням місцевого суду від 25 травня 2017 року з відповідача стягнуто на користь неї аліменти на утримання дітей.

Вказує, що відповідач безпідставно забрав ключі від вхідних дверей та вигнав її разом з дітьми з вказаної квартири, викинув її особисті речі та на сьогоднішній день не впускає її до цього житла, та з цього приводу вона зверталася із заявою до Святошинського управління поліції ГУ НП у місті Києві, за результатами якої був складений висновок дільничним офіцером поліції та складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Проте, до цього часу відповідач так і не надав можливості їй вселитися до житла, через що вона вимушена звернутися до суду із цим позовом.

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом, посилаючись на те, що він є власником спірної квартири. Після розірвання шлюбу сторони стали чужими людьми, за нараховані комунальні послуги відповідачка коштів не надає і не сплачує, всі витрати пов`язані з утриманням квартири несе лише він, а проживання ОСОБА_2 у його квартирі порушує його право власності на квартиру, тому просить суд усунути перешкоди у користуванні його квартирою шляхом виселення ОСОБА_2 з неї без надання іншого житла.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 січня 2019 року первісний позов задоволено частково, вселено ОСОБА_2 та неповнолітніх дітей до квартири АДРЕСА_1 . У задоволенні зустрічного позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 551, 21 грн. судових витрат.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги також зазначає, що місцевий суд не врахував тих обставин, що він є власником квартири, і постійне проживання позивачки разом з ним в цій квартирі буде порушувати його права як власника майна. Крім того, вважає безпідставним посилання місцевого суду на визнання ним первісного позову, оскільки він його не визнавав.

У свою чергу, ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому погоджується із висновками суду першої інстанції, зазначає, що була вселена у спірну квартиру з дозволу відповідача, тому вона разом з дітьми має право на проживати у цій квартирі, при цьому припинення сімейних відносин не позбавляє їх права користування житлом, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_2 та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивачки ґрунтуються на вимогах закону і відповідач чинить перешкоди у користуванні майном, які полягають в обмеженні останнім права доступу та користування позивачкою належною йому на праві власності квартири.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, починаючи з 2010 року ОСОБА_2 з дозволу власника квартири почала постійно проживати разом з ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 , як сім`я без реєстрації шлюбу.

Під час спільного проживання в сторін народилось двоє дітей: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , яких встановленому законом порядку зареєстрували постійне місце проживання квартирі АДРЕСА_1 .

27 травня 2014 року сторони у справі зареєстрували шлюб, який було розірвано за рішенням суду 24 лютого 2017 року (а.с.7, 27).

15 жовтня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Святошинського управління поліції ГУ НП у місті Києві із заявою про те, що відповідач під погрозою забрав ключі від вхідних дверей вказаної квартири, вигнав її з житла з неповнолітніми дітьми, та не впускає позивачку в квартиру для проживання, та у наслідку складено протокол про адміністративне правопорушення від 11.11.2016 року щодо скоєння відповідачем правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

У відповідності з ч. 1 ст. 405 ЦК України, ч. 4 ст. 156 ЖК України, член сім`ї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону, і припинення сімейних відносин не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Таким чином, установивши, що позивачка на законних підставах набула право користування спірним житлом та у встановленому законом порядку не втратила право користування житлом, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги про вселення є обґрунтованими і підлягають задоволенню, при цьому зустрічні позовні вимоги про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування, не ґрунтуються на вимогах закону та не підтверджені належними і допустимими доказами.

Посилання апелянта на те, що вселення ОСОБА_2 до його квартири призведе до порушення його права власності на це житло і обмежить його у користуванні ним, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки не підтверджені належними і допустимими доказами.

Інші доводи апелянта повторюють доводи зустрічної позовної заяви, були предметом дослідження суду першої інстанції та зводяться до незгоди із висновками місцевого суду та з їх оцінкою, а тому не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 січня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: