Провадження №2/523/542/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" червня 2019 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Аліна С.С.

при секретарі - Вовкович І.В.,

розглянувши в судовому засіданні матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И ЛА :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Обґрунтовує свої вимоги тим, що позивачка є власницею квартири АДРЕСА_1 , відповідно до Свідоцтва про право власності від 11.09.2007 року яке видано Управлінням житлово - комунального господарства та паливно - енергетичного комплексу Одеської міської ради, також відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 16172835 від 04.10.2007р.

12.09.2013р. позивачка та відповідачка ОСОБА_2 уклали договір про оренду житлового приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на строк дії договору до 12.09.2015р.. На підставі вищевказаного договору відповідачка та її син ОСОБА_3 були зареєстровані в даній квартирі.

Також позивачка вказує про те, що відповідачка ОСОБА_2 була дружиною сина позивачки - ОСОБА_5

У 2015р. відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , переїхали жити до Харківської області. У жовтні 2017р. син позивачки - ОСОБА_5 помер, а відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , повернулися до позивачки та стали проживати в спірній квартирі. Договір оренди житлового приміщення закінчився, однак, відповідачка ОСОБА_2 , на прохання позивачки з`їхати з житлового приміщення та знятися з реєстрації відмовляється.

В судове засідання позивачка та її представник з`явилися, позовні вимоги підтримали у повному обсязі просили задовольнити з наведених у позові підстав.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання з`явилася, позовні вимоги не визнала у повному обсязі, та заперечувала проти їх задоволення. Надала суду письмовий відзив на позовну заяву про те, що на її думку позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Так, позивачка ОСОБА_1 є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , інша 1/2 частина вищезазначеної квартири належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_6 , який є відповідальним квартиронаймачем даного житла.

24.06.2011 року ОСОБА_2 та син позивачки ОСОБА_5 уклали шлюб, а ІНФОРМАЦІЯ_3 у подружжя народився син ОСОБА_3 . ОСОБА_2 зі своїм чоловіком ОСОБА_5 постійно проживала в квартирі АДРЕСА_1 , хоча вона була зареєстрована в Харківській області до 31.07.2013 року. Як зазначає позивачка, ОСОБА_1 ніколи не проживала в цій квартирі. ОСОБА_2 є уродженкою міста Стаханов Луганській області, там у неї була квартира, яку вона продала в 2010 році, та гроші від продажу свого житла, вона вклала в ремонт квартири по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , будучи співвласниками вищезазначеної квартири, надали згоду на проживання ОСОБА_2 в спірній квартирі та 18.09.2013 року вона була зареєстрована в даному житлі. В жовтні 2017 року помер ОСОБА_5 , ОСОБА_2 продовжувала проживати в даній квартирі разом з дитиною. ОСОБА_2 вважає, що вона разом з сином ОСОБА_3 , має право проживати в квартирі АДРЕСА_1 і користуватися нею, оскільки вона зареєстрована та постійно проживає в зазначеному житловому приміщенні багато років, частково сплачує необхідні платежі. ОСОБА_2 вважає, що твердження ОСОБА_1 про те, що між нею та ОСОБА_2 був укладений договір найма житлового приміщення в строк до 12.09.2015 року, не відповідає реальної дійсності. Даний договір ОСОБА_2 ніколи не укладала з ОСОБА_1 та не ставила свій підпис в цьому договорі, укладеному без урахування істотних умов договору найму (права та обов`язки сторін, відповідальність сторін, умови розірвання договору та інш.).

Представник третьої особи Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін по справі, суд вважає, про те, що позовні вимоги обґрунтовані, доказані, тому підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, про те, що позивачка ОСОБА_1 є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , інша частина квартири належить її чоловіку - ОСОБА_6 , відповідно до Свідоцтва про право власності від 11.09.2007 року яке видано Управлінням житлово - комунального господарства та паливно - енергетичного комплексу Одеської міської ради, також відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 16172835 від 04.10.2007р., (а.с.9);

Син позивачки - ОСОБА_5 та відповідачка ОСОБА_2 уклали шлюб 24.06.2011р., що підтверджується свідоцтвом про шлюб, видане Відділом ДРАЦС у Суворовському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 383 (а.с.49).

За час перебування у шлюбі у подружжя народився син - ОСОБА_3. ІНФОРМАЦІЯ_4. що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.50).

12.09.2013р. між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 укладено договір про здачу житлового приміщення в найм , а саме квартиру АДРЕСА_1 (а.с.10). Строк користування квартирою зазначено - до 12.09.2015р .

ІНФОРМАЦІЯ_6 (син позивачки) ОСОБА_5 - помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.51).

Відповідно до письмової довідки про склад сімї від 08.08.2018р. за №08080, вбачається про те, що у вищевказаній квартирі зареєстровані: ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.12).

Відповідно до статті 41 КонституціїУкраїни кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового будівництва.

Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобіганню такому порушенню.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частиною другою статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом по справі № 766/817/17.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_1 щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом.

Суд, вважає про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 76-81, 133, 265 ЦПК України, ст.ст. 319, 321, 383, 386, 391 ЦК України, -

ВИРІШИЛА:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні власністю, визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_7 , ІПН: відсутній, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН: відсутній, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) такими, що втратили право користування житловим приміщення, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Копію рішення направити сторонам по справі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1ст. 354 ЦПК України.

Рішення складене та підписане суддею 10.06.2019р.

Судя: Аліна С .С.