ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2019 року

м. Харків

Справа № 638/8802/15

Провадження № 22-ц/818/1595/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів:. Бурлака І.В., Маміної О.В.,

імена (найменування) сторін:

позивач - комунальне підприємство «Харківські теплові мережі»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2016 року в складі судді Федосенко В.В.,

в с т а н о в и в:

У червні 2015 року комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернулось до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення вартості спожитої теплової енергії.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач своїх обов`язків з 01 квітня 2014 року по 31 травня 2014 року не виконує, власником нежитлового приміщення не сплачена вартість спожитої теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 , добровільно вартість спожитої теплової енергії за вищезазначений період не погашає, просив стягнути заборгованість в розмірі 56306 грн. 40 коп., три відсотка річних 140 грн. 95 коп., інфляційних витрат 577 грн. 85 коп., а також судовий збір у розмірі 570 грн. 25 коп.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2016 року позовні вимоги КП «Харківські теплові мережі» задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за надані послуги теплопостачання в сумі 56 306,4 грн., 3% річних - 140,95 грн., інфляційних витрат - 577,85 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення по цивільній справі за позовом комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення вартості спожитої теплової енергії залишено без задоволення.

Не погодившись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції 16 січня 2019 року на вказане судове рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, не доведено обставини справи, які судом першої інстанції визнано встановленими; є невідповідність висновків обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апелянт вважає заочне рішення незаконним та необґрунтованим, вона не була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання, позивачем не зазначено її адресу повністю по АДРЕСА_1 , копії позовної заяви, ухвали про відкриття провадження, судових повісток вона не отримувала, отримати копію заочного рішення та ознайомитись з матеріалами справи змогла 30 грудня 2016 року. Вказує, що суд в рішенні послався на те, що ОСОБА_1 на праві належить нежитлове приміщення в житловому будинку за адресою : АДРЕСА_3 , в матеріалах справи відсутні докази, що їй належать приміщення за цією адресою. В рішенні не зазначено мотиви, з яких суд зробив висновок про постачання їй теплової енергії з 01 квітня 2014 року по 25 жовтня 2014 року та з 14 квітня 2015 року по 31 травня 2015 року, на долучений ОСОБА_5 розрахунок заборгованості з жовтня 2014 року по квітень 2015 року суд не звернув уваги. Їй висувались вимоги щодо оплати теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 , а не по АДРЕСА_3, однак при складенні акту були допущені порушення, експертна організація склала висновок про спожиту нею кількість теплової енергії, комунального підприємства «ХТМ» з цим висновком не погодився, в матеріалах справи відсутні докази, що в неї виникла заборгованість.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 30 січня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2016 року по цивільній справі за позовом комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення вартості спожитої теплової енергії.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 08 лютого 2019 року закінчено підготовку апеляційного розгляду цивільної справи за позовом комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення вартості спожитої теплової енергії.

Призначено цивільну справу до розгляду судом апеляційної інстанції в приміщенні Харківського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами справи.

Відзиву на апеляційну скаргу учасниками справи не подано.

Згідно з частинами 1, 4 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачу на праві власності належить нежитлове приміщення в житловому будинку АДРЕСА_3 . з централізованою системою теплопостачання яке здійснює комунальне підприємство «Харківські теплові мережі».

Постачання теплової енергії у житловий фонд на потреби опалення здійснюється на підставі розпоряджень місцевих органів влади про початок та закінчення опалювального сезону.

За період користування тепловою енергією з 01 квітня 2014 року по 31 травня 2014 року відповідачем спожито теплової енергії на суму 56 303 грн. 40 коп., за кожен розрахунковий період відповідачу направлялися платіжні вимоги-доручення про сплату за спожиту теплову енергію, що до цього часу не сплачені.

Постачання теплової енергії відповідачу підтверджується актами про підключення та відключення опалення, що складені представниками позивача та житлово-експлуатаційної організації.

У зв`язку з тим, що ні приміщення відповідача, ні житловий будинок, де вони розташовані, не обладнані пристроями обліку теплової енергії розрахунок спожитої теплової енергії зроблений згідно з нормативним документом "Норми та вказівки по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби в Україні " КТМ 204 України 244-94 з урахуванням теплового навантаження.

Представник позивача просив стягнути з відповідача заборгованість за період з 01 квітня 2014 року по 31 травня 2014 року в розмірі 56 306 грн. 40 коп., так як відповідач за рахунок позивача користувався тепловою енергією.

Згідно зі ст. 625 ЦК України відповідачу нараховані 3% річних та інфляційні витрати на суму спожитої теплової енергії Сума трьох процентів річних 140,95 грн. Сума інфляційних витрат - 577, 85 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку стягнути з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за надані послуги теплопостачання в сумі 56 306 грн. 40 коп., 3 % річних - 140 грн. 95 коп., інфляційні витрати - 577 грн. 85 коп. за період з 01 квітня 2014 року по 28 лютого 2014 року.

Такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Стосовно порядку заочного розгляду справи, ухвалюючи заочне рішення від 26 квітня 2016 року та задовольняючи повністю позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, зі згоди представника позивача суд ухвалив рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України (в редакції закону на час ухвалення судового рішення).

Статтею 74 ЦПК України, в редакції на час розгляду справи та ухвалення судового рішення, встановлено, що судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.

Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов`язковою.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.

У разі відсутності адресата особа, що доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 211, п.1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України в редакції на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Статтею 280 ЦПК України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відомості про повернення суду повістки про виклик позивача до суду з вказівкою причини повернення - за закінченням терміну зберігання, не свідчать про відмову позивача від одержання повістки чи про його незнаходження за адресою, повідомленою суду, що не є належним повідомленням про розгляд справи на цю дату.

Викладене узгоджується з правовою позицією, викладено в постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц, де суд вказав на те, що повернута повістка з причини - «закінчення терміну зберігання» не є належними способом повідомлення позивача про розгляд справи, який в такому випадку відкладається.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Крім того, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

При цьому конституційне право на участь у судовому розгляді, бути належним чином повідомленим про дату судового розгляду не може бути формальним, це є порушенням зазначених вимог законодавства, неналежний виклик сторони у справі є порушенням принципу рівності сторін.

Аналогічна правова позиція була висловлена в Постанові Верховного Суду від 25 квітня 20018 року у справі № 295/5011/15-ц.

Таким чином, згідно положень процесуального закону судові повістки надсилаються учасникам справи за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Згідно з ч. 3 ст. 122 ЦПК України, в редакції закону на час розгляду справи та ухвалення рішення, у разі якщо відповідачем у позовній заяві, поданій і оформленій у порядку, встановленому цим Кодексом, вказана фізична особа, що не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом трьох днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду.

Як свідчать матеріали справи, на запит Дзержинського районного суду м. Харкова відповідно до ч. 3 ст. 122 ЦПК України надано відомості про реєстрацію місця проживання, що містяться в картотеці реєстраційного відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Харківській області про те що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 . (а.с. 20, 21).

Конверти разом з судовими повістками повернуті на адресу суду без вручення адресату за закінченням терміну зберігання. (а.с. 28-29, 34-35).

Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження від 29 вересня 2015 року згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення отримана Тесаловим, який не є учасником справи. (а.с. 32).

В матеріалах справи відсутні відомості про повідомлення відповідача ОСОБА_1 належним чином про дату, час і місце судового засідання, в якому було ухвалене оскаржуване заочне рішення суду.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне здійснення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується щодо не лише сторін, але й національних судів (п. 47 рішення від 21.10.2010 у справі «Diya 97 v. Ukraine»).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги відповідача щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за її відсутності.

У зв`язку з чим, рішення суду підлягає скасуванню на підставі п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до договору дарування від 12 листопада 2008 року ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_1 прийняла у дар нежитлові приміщення 1-го поверху № 13-1, 13-2, 13-4, 13-7, 13-10 в літ . «А-4», загальною площею 87,6 кв. м., що знаходяться в АДРЕСА_1 . (а.с. 7).

Відтак судом першої інстанції було помилково встановлено, що відповідачу на праві власності належить нежитлове приміщення в житловому будинку АДРЕСА_3 з централізованою системою теплопостачання яке здійснює комунальне підприємство «Харківські теплові мережі», оскільки відомостей та доказів того, що відповідачу належать приміщення за такою адресою матеріали справи не містять.

Задовольняючи повністю позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що за період користування тепловою енергією з 01 квітня 2014 року по 31 травня 2014 року відповідачем спожито теплової енергії на суму 56303 грн. 40 коп., за кожен розрахунковий період відповідачу направлялися платіжні вимоги-доручення про сплату за спожиту теплову енергію, що до цього часу не сплачені. Постачання теплової енергії відповідачу підтверджується актами про підключення та відключення опалення, що складені представниками позивача та житлово-експлуатаційної організації.

За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 319 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, власність зобов`язує.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до частини 1 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово- комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Пунктом першим частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 19 Закону України «Про теплопостачання» встановлено обов`язок споживача оплатити надані послуги.

Аналіз вищенаведених положень свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відповідно до договору дарування від 12 листопада 2008 року ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_1 прийняла у дар нежитлові приміщення 1-го поверху № 13-1, 13-2, 13-4, 13-7, 13-10 в літ . «А-4», загальною площею 87,6 кв. м, що знаходяться в АДРЕСА_1 . (а.с. 7).

Відповідно до наявного в матеріалах справи наданого позивачем розрахунку заборгованості ОСОБА_1 по особовому рахунку № НОМЕР_1 має заборгованість за квітень 2014 року - 501,82 грн, індекс інфляції - 103, 8 грн, інфляція - 19,07 грн, 3% річних - 1,25 грн, за травень 2014 року - 55878, 72 грн, індекс інфляції - 101,0 грн., інфляція - 558,78 грн, 3% річних - 139, 70 грн, всього: 56 306, 40 грн, інфляційні втрати - 577,85 грн., три відсотки річних - 140, 95 грн. (а.с. 4).

Згідно акту звірки отпуску - отримання теплової енергії за її використання між комунальним підприємством «ХТМ» та абонентом ОСОБА_1 , особовий рахунок - НОМЕР_1 , станом на 01 вересня 2014 року за абонентом рахується дебіторська заборгованість за теплову енергію в сумі 56306, 40 грн. А саме нараховано за місяць: за квітень - 501,82 грн., за травень - 55 878, 72 грн. (а.с. 6).

Разом із цим, відповідно до відомості нарахувань по особовому рахунку № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 нарахування за опалення склали: за квітень 2014 року - 501,82 грн., за травень 2014 року - 0, 00 грн. (а.с. 5).

Таким чином, як вбачається з відомості нарахувань, заборгованість в сумі 55 878,73 грн. рахується за період з 2008 року по березень 2014 року, а позивач просить стягнути заборгованість за спожиту теплову енергію за період з 01 квітня 2014 року по 31 травня 2014 року, відповідно до принципу диспозитивності суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог, суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог. (а.с. 5).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до акту № 174/119 від 05 жовтня 2013 року про підключення споживача до джерела теплової енергії на підставі розпорядження міського голови № 62/1 проведено підключення споживача за адресою: АДРЕСА_1 до джерела живлення 05 жовтня 2013 року. (а.с. 18).

Згідно акту № 174/639 від 14 квітня 2014 року про відключення споживача на підставі розпорядження міського голови від 14 квітня 2014 року № 20/1 проведено відключення у зв`язку із закінченням опалювального періоду споживача житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , відключено опалення. (а.с. 18).

Тому висновки суду першої інстанції спростовуються матеріалами справи, платіжні вимоги-доручення про сплату за спожиту теплову енергію за кожний розрахунковий період, на які посилався суд першої інстанції, в матеріалах справи також відсутні.

Таким чином, враховуючи, що згідно акту 14 квітня 2014 року про відключення споживача на підставі розпорядження міського голови від 14 квітня 2014 року № 20/1 у зв`язку із закінченням опалювального періоду споживача житлового будинку, розташованого за адресою: вул. Гуданова , 9/11 , було відключено опалення, висновок суду першої інстанції про те, що за період користування тепловою енергією з 01 квітня 2014 року по 31 травня 2014 року відповідачем спожито теплової енергії на суму 56 306 грн. 40 коп., за кожен розрахунковий період відповідачу направлялися платіжні вимоги-доручення про сплату за спожиту теплову енергію, які до цього часу не сплачені, що підтверджується актами про підключення та відключення опалення, не підтверджується матеріалами справи, та є необґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги про те, що на долучений ОСОБА_5 розрахунок заборгованості з жовтня 2014 року по квітень 2015 року суд не звернув уваги, експертна організація склала висновок про спожиту нею кількість теплової енергії, суд не приймає, оскільки комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернулось з позовними вимогами про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію за період з 01 квітня 2014 року по 31 травня 2014 року, висновок експертної організації про спожиту нею кількість теплової енергії суду не наданий, в матеріалах справи відсутній.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Як вбачається з положень частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, судова колегія доходить висновку, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким слід позовні вимоги комунального підприємства «Харківські теплові мережі» задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за надані послуги теплопостачання за квітень 2014 року в сумі 501,82 грн., індекс інфляції - 103,8 грн., інфляційні витрати - 19,07 грн., три відсотка річних - 1,25 грн., а всього - 625, 94 грн., в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішенняДзержинського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове.

Позов комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_2 про стягнення вартості спожитої теплової енергії - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за надані послуги теплопостачання за квітень 2014 року в сумі 501,82 грн., індекс інфляції - 103,8 грн., інфляційні витрати - 19,07 грн., три відсотка річних - 1,25 грн., а всього - 625,94 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки у випадках, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 червня 2019 року.

Головуючий - суддя - І. О. Бровченко

Судді: І.В. Бурлака

О.В.Маміна