Постанова

Іменем України

12 червня 2019 року

провадження №22-ц/824/7972/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Згурівського районного суду Київської області

в складі судді Денисенко Н.О.

від 20 березня 2019 року

у справі №365/48/19 Згурівського районного суду Київської області

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 , ОСОБА_3

про зменшення розміру аліментів,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього на користь ОСОБА_3 за рішенням Згурівського районного суду Київської області від 22.06.2018 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з &frac14; до 1/6 частки від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та розмір аліментів, що стягуються на користь ОСОБА_2 за рішенням Київського апеляційного суду від 28.12.2018 на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з &frac14; до 1/6 частки від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що внаслідок ухвалення рішення про стягнення аліментів на утримання синів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та на утримання матері дитини до досягнення сином ОСОБА_6 трирічного віку, з урахуванням ухваленого раніше рішення суду про стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_4 від першого шлюбу, значно погіршився його матеріальний стан, оскільки у нього виникло зобов`язання щодо утримання трьох дітей та матері дитини.

Також, як на підтвердження погіршення матеріального стану вказував на те, що рішення суду з нього стягнуто заборгованість та неустойку по сплаті аліментів.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнала та подала до суду відзив, в якому вказувала, що позивачем на підтвердження позовних вимог не надано доказів значного погіршення матеріального стану, як платника аліментів, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову. При визначенні судом розміру аліментів на утримання дітей враховувалася наявність у ОСОБА_1 грошових коштів, рухомого та нерухомого майна. Позивач має власний житловий будинок із земельною ділянкою, транспортні засоби, в тому числі для здійснення підприємницької діяльності (торгівля на ринку без державної реєстрації), постійне місце роботи та постійний дохід, який згідно довідки від 26.03.2018 №02/03-П3 за період з вересня 2017 року по лютий 2018 року становить 56 511,74 грн (видано 45 500,00 грн). Однак, у даній справі ОСОБА_1 не подавав доказів на підтвердження свого доходу, а відтак і доказів погіршення матеріального стану. Наявність на утриманні інших дітей не позбавляє його обов`язку утримувати належним чином сина ОСОБА_4 , аліменти на утримання якого він невчасно сплачував, у зв`язку з чим виникла заборгованість.

Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 20 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, незаконність та необґрунтованість рішення суду, ухваленого без повного та всебічного з'ясування обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що суд безпідставно зазначив в рішенні про те, що позивач та відповідач ОСОБА_2 проживають однією сім`єю та разом виховують дітей, то вірогідно, що вони мають намір погіршити матеріальне становище дитини ОСОБА_4 . Судом не враховано, що він періодично забирає сина ОСОБА_4 до себе, купує йому одяг, іграшки, та не має наміру ставити в гірше матеріальне становище ніж синів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Судом при ухваленні рішення також не враховано, що матеріальне становище погіршилося у зв`язку з народженням 05.07.2018 сина ОСОБА_6 та наявності заборгованості по сплаті аліментів ОСОБА_2

За наведених обставин просив скасувати рішення Згурівського районного суду Київської області від 20.03.2019 та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Відповідачі своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалися.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 22 червня 2018 року стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частки від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 08 липня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 13.11.2018 стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість по аліментах та неустойку в розмірі 15 627,33 грн.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Рішенням Київського апеляційного суду від 28.12.2018 із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання двох дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі ј частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, до досягнення дітьми повноліття, та на утримання ОСОБА_2 . 1/6 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , трьох років.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з частинами першою, другою статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з частиною першою статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Отже, враховуючи зміст статті 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним та значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для зменшення розміру аліментів.

Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я.

Судом першої інстанції встанволено, що матеріали справи не містять належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів, що після ухвалення судами рішень про стягнення аліментів на утримання дітей, матеріальний стан позивача значно погіршився.

Як зазначалось вище, відповідач ОСОБА_3 , заперечуючи проти позову зазначала про те, що ОСОБА_1 має постійне місце роботи та постійний дохід, який згідно довідки від 26.03.2018 №02/03-П3 за період з вересня 2017 року по лютий 2018 року становить 56 511,74 грн (видано 45 500,00 грн). Докази про доходи ОСОБА_1 містяться у справі №365/86/19 про збільшення розміру аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і такі докази ОСОБА_1 у даній справі до суду не подавав.

На спростування вказаних заперечень відповідачки ОСОБА_3 , відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, ОСОБА_1 не надав до суду першої інстанції належних доказів.

Більш того, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Згурівського районного суду Київської області від 22.06.2018 у справі №365/86/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів, задоволено позов та збільшено, визначений рішенням Згурівського районного суду Київської області від 12.09.2013 розмір аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , до &frac14; від всіх видів доходу (заробітку). Даним рішенням встановлено обставини, що ОСОБА_1 є працездатним, працює, має постійний регулярний дохід, його середньомісячна заробітна плата становить 9420,29 грн, а також те, що ОСОБА_1 визнав позов у повному обсязі. Рішення набрало законної сили 26.07.2018 (а.с. 20-24).

Крім цього, постановою Київського апеляційного суду від 28.12.2018 у справі №365/373/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дітей та дружину, якою визначено розмір аліментів на утримання дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , встановлено обставини того, що ОСОБА_1 працевлаштований та має постійний дохід. При визначенні розміру аліментів судом враховано наявність рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 у розмірі ј частини від всіх видів доходу (заробітку) (а.с. 25-27). Судове рішення набрало законної сили.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З наведеного слідує, що доводи позивача про те, що ухвалення судом рішення про стягнення з позивача аліментів на утримання спільних з ОСОБА_2 дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а також на утримання матері дитини до досягнення нею трирічного віку, за наявності раніше ухваленого рішення суду про стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_4 від першого шлюбу, не свідчать про погіршення матеріального становища, а тому не можуть бути підставою для зменшення розміру аліментів.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено погіршення його матеріального становища, що у відповідності до вимог ст. 192 СК України є підставою для зменшення визначеного судом розміру аліментів.

До того ж при вирішенні спору судом першої інстанції враховано, що судовим рішенням від 28.12.2018 визначено розмір аліментів на утримання дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у розмірі у розмірі ј частки від всіх видів заробітку (доходів) ОСОБА_1 на двох дітей, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, а не по ј на кожну дитину, як неправильно розуміє позивач.

Крім того, як правильно зазначено судом в мотивувальній частині рішення, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 фактично відсутній спір, оскільки визнання ОСОБА_2 позову щодо зменшення розміру аліментів на утримання синів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не перешкоджає позивачу сплачувати ОСОБА_2 аліменти на утримання їхніх спільних дітей у заявленому в позові розмірі - 1/6 від всіх видів доходів (заробітку).

Судом також взято до уваги, що позивач посилаючись на те, що загальний розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати її 50%, водночас просив визначити загальний розмір аліментів на трьох дітей, з урахуванням аліментів на утримання ОСОБА_2 до досягнення дитиною трьох років, у розмірі приблизно 70%.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що внаслідок заборгованості зі сплати аліментів погіршився матеріальний стан позивача, оскільки дані обставини в силу статті 192 СК України не можуть бути підставою для зміни розміру аліментів, а навпаки свідчать про неналежне виконання позивачем батьківських обов`язків по утриманню дитини.

Доводи апеляційної скарги, що судом неправильно зазначено в рішенні про спільне проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та виховання спільних дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , спростовуються матеріалами справи (а.с. 14).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не враховано народження 05.07.2018 сина ОСОБА_6 не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки позовна заява не містить обґрунтувань щодо зменшення розміру аліментів, у зв`язку зі зміною сімейного стану. При цьому, у разі зміни сімейного стану позивач не позбавлений права звернення до суду з іншим позовом про зменшення розміру аліментів з цих підстав.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, взявши до уваги вказані вище обставини та наведені положення закону, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для зміни розміру аліментів.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 77-82, 89 ЦПК України, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1921,00 грн); справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Згурівського районного суду Київської областівід 20 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 12 червня 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай