Справа № 344/4900/19
Провадження № 22-ц/4808/708/19
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Василишин Л.В., Матківського Р.Й.,

секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» про визначення суми боргу за опалення та зобов`язання укласти договір про реструктуризацію суми боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області про повернення позовної заяви, постановлену суддею Пастернак І.А.11 квітня 2019 року в м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в :

В березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» про визначення суми боргу за опалення та зобов`язання укласти договір про реструктуризацію суми боргу. Просила застосувати ст.257 ЦК України щодо позовної давності та визначити суму боргу за опалення, зобов`язати ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» укласти договір про реструктуризацію боргу на визначену суму (а.с.2-6).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» про визначення суми боргу за опалення та зобов`язання укласти договір про реструктуризацію суми боргу повернуто заявнику (а.с.94).

На дану ухвалу ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на її незаконність.

Зазначає, що ухвалою суду першої інстанції від 25.03.2019 року її заяву залишено без руху та надано строк для усунення вказаних в ухвалі недоліків, а саме: доплатити судовий збір, що нею було виконано, та відповідно до ч.1 ст.177 ЦПК України додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються, відповідно до кількості сторін, що нею було виконано частково, вона додала копії 11 довідок про опалення за 2012-2019 роки, наданих відповідачем. У заяві-поясненні вона пояснила мотиви часткового виконання ухвали суду.

Апелянт зазначає, що відповідно до п.10 ст.10 ЦПК України, забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Посилається на упередженість судді при постановленні оскаржуваної ухвали з тих підстав, що нею вже розглядались скарги апелянта про визнання незаконною та скасування виданої 16.03.2016 року державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом №0907/9439/2012, виданого 31.07.2012р. Івано-Франківським міським судом.

Вважає, що вимагання надати відповідачеві ті копії документів, які надані самим відповідачем або є у нього в наявності, не відповідає вимогам ст.6 ЦПК України. З цих підстав просить скасувати ухвалу суду та направити справу до суду першої інстанції для розгляду іншим суддею (а.с.100-102).

У судове засідання сторони не з`явилися, про день місце та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Відповідно до положень ч. ч.1,3ст.185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Тобто, підставою для залишення без руху позовної заяви на стадії вирішення питання щодо відкриття провадження у справі є виключно недотримання позивачем вимог ст.ст.175,177 ЦПК України.

Вимоги щодо форми і змісту позовної заяви містяться у ст.175 ЦПК України, а положеннями ст. 177 ЦПК України передбачено перелік документів, що додаються до позовної заяви.

Постановляючи ухвалу про повернення ОСОБА_1 . позовної заяви, суд першої інстанції виходив з положень частини 3 ст.185 ЦПК України, встановивши, що заявник, хоча і сплатив судовий збір, але не усунув інші, визначені в ухвалі суду від 25.03.2019 року, недоліки поданої заяви, яка не відповідає вимогам ст.ст.175, 177 ЦПК України.

Проте погодитись з таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм процесуального права.

Із матеріалів справи встановлено, що ухвалою Івано-Франківського міського суду від 25 березня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, у якій зазначені недоліки: позивачем не в повній мірі сплачено судовий збір, що не відповідає нормам ч.4 ст.177 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», також до копій позовної заяви не додано копій всіх документів, що додаються до неї, для відповідача (а.с.76).

На виконання вимог зазначеної ухвали суду 25.03.2019 року ОСОБА_1 долучено квитанцію № 5102-02-017/С від 02.04.2019 року про доплату судового збору в сумі 270 грн (а.с.80). та подано до суду заяву-пояснення із відповідними додатками (а.с.81-93).

Крім того, у вказаній заяві-поясненні ОСОБА_1 , виконуючи вимоги ухвали суду від 25.03.2019 року, обґрунтовуючи вимоги позовної заяви, зазначає, що не повинна надавати відповідачеві більше 60 аркушів копій тих документів, які надано суду як письмовий доказ достовірності тих фактів, що наведені в позовній заяві, адже вони могли бути й не надані. Ці письмові докази надані з метою полегшення суду з`ясувати обставини справи та ухвалити справедливе рішення. Основна кількість наданих нею письмових доказів - це копії службово-робочих документів, які повинні бути в наявності у відповідача і які надані їй самим відповідачем (акт про встановлення лічильника на гарячу воду, щомісячні повідомлення про оплату за тепло та гарячу воду, позовна заява ДМП «ІФТКЕ» до ОСОБА_1 та інші). Також нею складено порівняльну таблицю розрахунку боргу, яка знаходиться в позовній заяві, копія якої надана відповідачеві.

Тим не менше, суд в оскаржуваній ухвалі від 11 квітня 2019 року зазначив, що заявником усунуто не всі недоліки заяви, а саме - сплачено судовий збір, однак не виконано інші вимоги ухвали щодо вимог, встановлених статтею 177 ЦПК України, і повернуто позовну заяву (а.с.94).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

Пунктом 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення від 24 квітня 2008 року у справі «C.G. та інші проти Болгарії», заява № 1365/07; пункт 170 рішення від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).

Як неодноразово зазначав ЄСПЛ, формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. Роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31, 32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів у тлумаченні закону, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба у з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (пункт 65 рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11; пункт 93 рішення від 21 жовтня 2013 року у справі «Дель Ріо Прада проти Іспанії», заява № 42750/09).

У статті 6 Конвенції закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист та доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У своїх рішеннях ЄСПЛ указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашінгдейн проти Великої Британії (Ashingdane v. the. UnitedKingdom)).

Право доступу до суду має не тільки існувати, але й бути практичним та ефективним. Просте існування права доступу в законі не є достатнім. Наприклад, воно може бути порушене такими чинниками: існуванням процесуальних перепон, які заважають або зменшують можливості звернення до суду (занадто суворе тлумачення національними судами процесуальної норми (надмірний формалізм), що може позбавити заявників права доступу до суду (PerezdeRadaCavanilles проти Іспанії», № 2809095, рішення від 28 жовтня 1998 року).

Згідно практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.

Право особи на доступ до правосуддя гарантовано статтею 55 Основного Закону, положення якого є нормами прямої дії. Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав та свобод.

Реалізацію права на доступ до правосуддя повинні забезпечувати, зокрема і судові органи.

В ухвалі від 11 квітня 2019 року суд не зазначив, копії яких саме документів, належних відповідачу, не додано позивачем, не прийняв до уваги, що позивач посилалася на важке матеріальне становище, у зв`язку з чим не мала фінансової можливості виготовити копії усіх документів, а на виконання вимог ухвали суду від 25.03.2019 року нею подано квитанцію про доплату судового збору та заяву-пояснення з копіями документів, що додаються до неї (а.с. 81-82, 83-93), не прийняв до уваги і категорію спору (фактично спір витікає із правовідносин споживача, який звільнений від оплати судового збору), повернув позовну заяву із формальних міркувань, порушивши конвенційне право на доступ до правосуддя.

Отже, у суду були відсутні об`єктивні підстави для повернення позовної заяви. Відтак, ухвала про повернення позовної заяви підлягає скасуванню, справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області про повернення позовної заяви від 11 квітня 2019 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 червня 2019 року.

Судді: І.О. Максюта

Л.В. Василишин

Р.Й. Матківський