П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/6704/17

Провадження № 22-ц/4815/227/19

Головуючий у Рівненському міському суді: ОСОБА_1

Місце, час і дата ухвалення рішення суду: о 17 год. 25 хв.

29.11.2018 у м. Рівне Рівненської області;

Повний текст рішення складено: 30.11.2018

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_2;

відповідач: ОСОБА_3;

представники учасників справи:

позивача: ОСОБА_4 та адвокат ОСОБА_5;

відповідача: адвокат ОСОБА_6;

за участі (в апеляційному суді): ОСОБА_3 та її представника адвоката ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_5 на рішення Рівненського міського суду від 29 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільній частковій власності,

в с т а н о в и в :

У травні 2017 року в суд звернулася ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_4 з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільній частковій власності. Мотивуючи позов, вказувала про належність сторонам на праві спільної часткової власності квартири АДРЕСА_1. В даній квартирі мешкає відповідач, тоді як позивач має інше місце проживання і житловим приміщенням взагалі не користується. Не вбачається і можливості виділити кожній зі сторін частку в натурі. З урахуванням положень ст. 364 ЦК України просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь вартість 1/2 частки квартири АДРЕСА_2.

Рішенням Рівненського міського суду від 29 листопада 2018 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації частки у спільній частковій власності.

Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції виходив із урахування майнового стану відповідача, інтересів усіх учасників спільної часткової власності та з того, що правовий режим спільної часткової власності забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Також взято до уваги, що реалізація позивачем свого права на отримання грошової компенсації вартості її частки в спірному майні очевидно порушить право відповідача, адже в матеріалах справи відсутні докази того, що вона має можливість її сплатити.

На рішення суду представником позивача адвокатом ОСОБА_5 подано апеляційну скаргу, де покликається на його незаконність та необґрунтованість, що фактично полягають у невідповідності висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про те, що незважаючи на рівність часток сторін у квартирі АДРЕСА_3, там проживає лише ОСОБА_3 Вважає, що суд повинен був застосувати, але не застосував, правила ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 319, 358, 364 ЦК України щодо конституційного права співвласника реалізувати свої умови нарівні з іншими співвласниками. З огляду на це право він вправі і вимагати компенсацію за належну йому частку у майні, якою він не володіє і не користується. Вважає, що обов'язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода власника, який заявив вимогу про виділ частки, і не передбачається обовязковість згоди інших співвласників на такий виділ та не ставиться право співвласника на виділ у залежність до згоди інших співвласників і мотивів, з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ. При цьому посилається на правову позицію Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі №6-2695св13 від 02 жовтня 2013 року та постанові Верховного Суду України у справі №6-4ц14 від 19 лютого 2014 року.

Позивач погоджується із розстроченням виплати грошових коштів до 10 років.

Крім того, відповідач має правовий титул на житловий будинок, який розташований в іншому населеному пункті, а також декілька земельних ділянок, які передає в оренду.

Тому просить скасувати рішення суду першої інстанції, стягнувши з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 262 946 гривень, що складає вартість 1/2 частки квартири АДРЕСА_4.

У поданому відзиві відповідач, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. При цьому покликалася на незначність своїх доходів, зокрема, що вона отримує щомісячно пенсію у розмірі 1 414, 21 гривень, Також отримує плату за передачу земельної ділянки (паю) площею 2, 59 га в оренду, що становить 6 636, 04 гривні щорічно. Щодо житлового будинку в с. Бугрин Гощанського району Рівненської області, то він подарований третій особі, тобто права власності на нього відповідач не має.

Вважає правильними висновки суду попередньої інстанції, оскільки вони відповідають правовим позиціям Верховного Суду України, що викладені в постановах від 19 лютого 2014 року у справі №6-4цс14 і від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15, а також постанові Верховного Суду від 27 вересня 2018 року у справі № 193/1008/16-ц.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників справи та їх представників, перевіривши матеріали справи і доводи позивача, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 358, 364 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової компенсації або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Як правильно з'ясовано судом, і ця обставина сторонами не оспорюється, квартира АДРЕСА_5 є обєктом права спільної часткової власності і перебуває у власності на праві титулу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в річних частках, тобто по 1/2 за кожною. У квартирі мешкає відповідач разом зі своїм чоловіком.

Висновком експерта №182802/1_30 судової будівельно-технічної експертизи від 10.04.2018 підтверджено той факт, що ринкова вартість нерухомого майна 1/2 частини зазначеної квартири на дату проведення експертизи складає 262 946 гривень (а.с. 111-119).

За змістом довідки №5101/03 від 22.05.2017, що видана Рівненським обєднаним управлінням Пенсійного фонду України, відповідач отримує пенсію за віком у розмірі 1 414, 21 гривню щомісяця. Додатковим джерелом її доходів є орендна плата за користування земельною ділянкою (паєм) площею 2, 59 га, яку вона отримує від Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства "Імені Воловікова". Її розмір становить 6 636, 04 гривні щорічно, що видно із довідок №757 від 19.10.2016 та за №756 від 10.10.2017, що видані орендарем.

Щодо житлового будинку в іншому населеному пункті, який, як на цьому наполягав заявник, є власністю ОСОБА_3, то він належить іншій особі. Так, з долученої до відзиву на апеляційну скаргу копії договору дарування від 28 липня 2004 року вбачається, що будинок № 4 по вулиці Лесі Українки в с. Бугрин Гощанського району Рівненської області є обєктом права власності ОСОБА_7 та її дітей ОСОБА_8 і ОСОБА_9

При ухваленні оскаржуваного рішення судом теж ураховано, що ОСОБА_10 чоловік відповідача відповідно до довідки МСЕК серії АВ №0752871 від 23.10.1971 та довідки №213 від 23.05.2017, що видана лікуючим лікарем, є інвалідом першої групи довічно. Встановлено, що він потребує сторонньої допомоги та догляду, які йому надає саме відповідач.

З огляду на вислугу років ОСОБА_10 виплачується відповідна пенсія у розмірі 2 674, 12 гривень, що стверджується відповідною довідкою №1640/08 від 23.05.2018. Повідомленням №887886, виданим Управлінням праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради, також стверджується про надання сім'ї відповідача субсидії (а.с. 32).

Тобто матеріальний стан відповідача не дозволить сплатити компенсацію на користь позивача за частку у майні, яке є обєктом права спільної часткової власності сторін.

Таким чином спростовуються доводи апеляційної скарги про існуючу можливість ОСОБА_3 виплатити на користь позивача 262 946 гривень компенсації вартості 1/2 частки у квартирі АДРЕСА_4. Поготів, ці ж обставини перевірені судом попередньої інстанції і зроблено саме такий висновок, з яким згодна і колегія суддів.

Не можна погодитися і з аргументами автора скарги про правову позицію Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі №6-2695св13 від 02 жовтня 2013 року. Так, на відміну від прецедентного права, поширеного в державах Британської Співдружності, в Україні діє нормативно-правова система. Тому посилання представника позивача на судове рішення суду касаційної інстанції, який припинив свою діяльність, до уваги не беруться.

Спростовуються твердження ОСОБА_2 про необхідність врахування при вирішенні справи правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України у справі №6-4ц14 від 19 лютого 2014 року.

Так, згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд своєю постановою від 27 вересня 2018 року у справі №193/1008/16-ц висловив правову позицію, якою ствердив, що з урахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити, чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно з законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі у справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Урахувавши майновий стан відповідача, який є порівняно скрутним, інтереси усіх учасників спільної часткової власності, а також те, що правовий статус ОСОБА_3 забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших, а реалізація позивачем свого права на отримання грошової компенсації вартості її частки в спірному майні очевидно порушить права відповідача, суд дійшов до правильного висновку про неможливість задоволення позову.

Не заслуговують на увагу і твердження про можливість розстрочення компенсаційних платежів до 10 років, адже ця обставина не була предметом дослідження і перевірки місцевого суду.

Решта доводів апеляційної скарги на увагу апеляційного суду не заслуговують через їх необґрунтованість.

Приходячи до переконання про залишення апеляційної скарги без задоволення, колегія суддів бере до уваги, що після відмови співвласника сплатити грошові кошти за частку в майні на пропозицію іншого співвласника відповідно до переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності останній має право відчужити її на користь третіх осіб (ст. 362 ЦК України). Тобто відмова у задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільній частковій власності жодним чином не порушує суб'єктивних речових прав позивача і не створює для неї перешкод реалізувати належну частку у квартирі особам, які не є співвласниками у майні.

Норми частини першої ст. 4 ЦПК України вказують про право кожної особи звернутися до суду в порядку, встановленому цим Кодексом, за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду від 29 листопада 2018 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: о 15 год. 55 хв. 19.03.2019.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.В. Бондаренко

ОСОБА_11