Апеляційне провадження №22-ц/824/3138/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Таргоній Д.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України, треті особи: публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк», Державна казначейська служба України про відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И В:

В травні 2018 рокуОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про відшкодування шкоди. Свій позов мотивував тим, що 07.08.2013 року він з ПАТ «Брокбізнесбанк» уклав договір банківського строкового вкладу, відповідно до якого передав, а банк прийняв для зберігання грошові кошти у розмірі 840 000, 00 грн. на строк 368 днів - з 07 серпня 2013 року по 10 серпня 2014 року. З 28 серпня 2014 року у АТ «Брокбізнесбанк» запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації. Постановою Правління Національного банку України № 339 від 10 червня 2014 року «Про відкликання ліцензії та ліквідацію АТ «Брокбізнесбанк» відкликано банківську ліцензію та ліквідовано АТ «Брокбізнесбанк». Грошові вимоги позивача як кредитора банку Фондом гарантування вкладів фізичних осіб не задоволено. В зв`язку з цим позивач просив відшкодувати майнову шкоду шляхом стягнення з відповідача акцептованої суми 699 846, 98 грн., оскільки вважає, що внаслідок протиправної бездіяльності Національного банку України йому завдано матеріальні збитки.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 19 вересня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати. В обґрунтування скарги вказав, що жодним нормативно-правовим документом не передбачено, що цивільно-правова відповідальність за ст.ст. 1166, 1173 ЦК України є субсидіарною та настає виключно у випадку недостатності майна банку для забезпечення вимог кредиторів. Вважає, що під час вирішення справи судом першої інстанції не враховано рішення в адміністративній справі №826/19469/14, яким встановлено протиправну бездіяльність відповідача, наслідком якої стало заподіяння шкоди апелянту у розмірі неповернутих вкладів. Крім того вказує, що суд дійшов помилкових висновків відносно того, що Національний банк України не є суб`єктом відповідальності за ст.1173 ЦК України. Таким рішенням суд позбав апелянта можливості захистити свої права в судовому порядку відповідно до чинного законодавства України та практики Європейського суду з прав людини. Крім того зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що внаслідок дій відповідача порушується невід`ємне право апелянта володіти та вільно користуватися своїм майном. З цих підстав вважає, що рішення суду не ґрунтується на вимогах закону є необґрунтованим і підлягає скасуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу Національний банк України заперечує щодо змісту і вимог апеляційної скарги, вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Печерського районного районного суду міста Києва від 19 вересня 2018 року без змін.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 є кредитором ПАТ «Брокбізнесбанк», його вимоги акцептовані, а самі правовідносини ґрунтуються на укладеному між сторонами договорі банківського вкладу. За таких умов віднесення таких правовідносин до деліктних є безпідставним. Крім того, вимоги позивача фактично є передчасними, оскільки сам факт втрати вкладених до банку коштів на момент звернення до суду є лише припущенням, так як процедура ліквідації банку (в ході якої за рахунок реалізації активів банку погашаються його зобов`язання) ще триває. Крім того, відхиляючи посилання позивача на обставини, встановлені постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 17 березня 2015 року, суд першої інстанції вказав, що ця постанова не містить висновків про те, що дії або бездіяльність Національного банку України призвели до банкрутства ПАТ «Брокбізнесбанк», відтак саме цими діями порушене право позивача на отримання коштів за договором банківського вкладу. За таких умов суд прийшов до висновку про безпідставність заявлених позовних вимог.

З наведеною позицією суду першої інстанції погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

За загальним правилом, для настання деліктної відповідальності відповідно до ст. 1166 ЦКУ необхідна наявність складу правопорушення, а саме:

а) наявність шкоди;

б) протиправна поведінка заподіювача шкоди;

в) причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача.

Відповідальність є наслідком вини та означає засноване на законі зобов`язання фізичної або юридичної особи відшкодувати завдані збитки іншій фізичній або юридичній особі згідно із певними правовими принципами та правилами. В контексті ст.1173 ЦК України визначається відповідальність у зв`язку із бездіяльністю органу державної влади, якщо така бездіяльність мала безпосередній вплив на настання негативних процесів, явищ і наслідків, які можна було б відвернути вжиттям своєчасних дій та/або прийняттям рішень.

Заявляючи вимогу про відшкодування шкоди, позивач обґрунтовував її фактом невиконання АТ «Брокбізнесбанк» своїх зобов`язань з повернення вкладу, а також невідшкодування такого вкладу в повному обсязі Фондом гарантування вкладів фізичних осіб. Такі дії він пов`язує з бездіяльністю Національного банку України та стверджує, що саме останній винен у банкрутстві ПАТ «Брокбізнесбанк», відтак у неповерненні позивачу суми вкладу. В той же час належних та допустимих доказів з цього приводу до суду представлено не було.

Посилання позивача на постанову окружного адміністративного суду міста Києва від 17 березня 2015 року не може вважатися таким належним доказом, оскільки вказаним судовим рішенням обставин щодо порушення права позивача на отримання коштів від ПАТ «Брокбізнесбанк» за договором банківського строкового вкладу внаслідок протиправних дій, бездіяльності Національного банку України, встановлено не було. Тобто факт того, що об`єктивним наслідком бездіяльності Національного банку України, яка встановлена у постанові окружного адміністративного суду м. Києва, є завдання шкоди ОСОБА_1 , останнім не доведено. Не було представлено і таких доказів в ході апеляційного розгляду. За таких умов наявність умов для покладення відповідальності на відповідача в ході розгляду справи не знайшла свого підтвердження. При цьому, колегія суддів вважає, що стаття 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» прямо передбачає, що Національний банк України за зобов`язаннями національних банків не відповідає.

Як було встановлено в ході розгляду справи, позивач був повідомлений банком, про те, що виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №226/14 від 16 жовтня 2014 року щодо затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Брокбізнесбанк», згідно з яким грошові вимоги до банку акцептовані у сумі 699 846,98 грн. та будуть задовольнятися у четверту чергу, відповідно до частини першої статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Станом на час розгляду справи у суді грошові вимоги позивача як кредитора банку Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не задоволено. В той же час саму процедуру ліквідації банку, відтак й можливості виплати позивачу його коштів, на час розгляду справи не вичерпано. За таких умов твердження позивача, що зазначений вклад вже для нього втрачений, а його розмір є розміром спричинених позивачу збитків, не відповідає дійсним обставинам справи.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи. При вирішенні справи суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов до правильного висновку по суті позовних вимог.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Д.О. Таргоній

К.П. Приходько