Справа № 450/1859/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/811/946/18 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Жукровської Х.І.

з участю представника позивача ОСОБА_10, відповідача ОСОБА_1 , представника апелянта ОСОБА_18

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області 05 жовтня 2015 року в складі судді Мусієвського В.Є. в справі за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5 , третьої особи опікунської ради Франківської районної адміністрації м. Львова про скасування рішення виконкому та визнання недійсним свідоцтва про право власності,-

встановила:

В серпні 2015 року позивач ОСОБА_6 звернулась до суду із позовом до Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, виконавчого комітету Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, ОСОБА_4 , ОСОБА_1., опікунської ради Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про скасування рішення виконкому та визнання недійсним свідоцтва про право власності.

Свої позовні вимоги обгрунтовувала тим, що відповідно до договору дарування від 04.06.2009 року одержала в дар від ОСОБА_7 земельну ділянку площею 0,0444 га розташовану на території Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області за адресою АДРЕСА_1 . На підставі вказаного договору одержала Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер і після його смерті вона довідалась, що ОСОБА_7 без її відома, як власниці земельної ділянки, звернувся до виконкому Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, який виніс рішення № 45 від 14.06.2011 року про передачу у власність ОСОБА_7 будинку, збудованому на її земельній ділянці і на підставі цього рішення ОСОБА_7 одержав свідоцтво про право власності на згаданий будинок, хоча будівництвом будинку займалась вона.

Просила скасувати рішення виконавчого комітету Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 45 від 14.06.2011 року про передачу у власність ОСОБА_7 будинку за адресою АДРЕСА_1 , та про визнання недійсним свідоцтва від 15.06.2011 року про право власності ОСОБА_7 на будинок за адресою АДРЕСА_1 , видане Скнилівської сільською радою Пустомитівського району Львівської області.

Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області 05 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 - задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області №45 від 14 червня 2011 року щодо передачі у власність ОСОБА_7 садового будинку за адресою АДРЕСА_1 , який розташований у садовому товаристві «Автобусобудівник-2».

Визнано недійсним свідоцтво від 15 червня 2011 року про право власності ОСОБА_7 на садовий будинок за адресою АДРЕСА_1 , який розташований у садовому товаристві «Автобусобудівник-2».

Рішення оскаржила ОСОБА_8 , яка не була учасником справи, однак вважає, що таким порушено її права та інтереси.

Звертає увагу, що в період з 25 липня 1993 року по 21 серпня 2014 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , у якому ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_9 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.

Її як співвласника садового будинку № АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності та який знаходиться у АДРЕСА_1 садовому АДРЕСА_2 , який вони збудували перебуваючи у шлюбі та ввели в експлуатацію у 2008 році, не було залучено до участі в розгляді справи, тим самим порушено її право самостійно розпоряджатися своєю часткою у праві спільної сумісної власності.

З врахуванням наведених обставин, вважає оскаржуване рішення незаконним та необгрунтованим, просить рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_18 на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника позивача ОСОБА_10 та відповідача ОСОБА_1 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що на момент ухвалення оспорюваного рішення виконкому № 45 від 14.06.2011 року власником земельної ділянки була ОСОБА_11 , при цьому ОСОБА_7 не був власником даної земельної ділянки ще з 04.06.2009 року і на момент винесення рішення виконкомом не мав жодних правовстановлюючих документів, якими б підтверджувалось його відношення до цієї земельної ділянки.

ОСОБА_11 , як власник земельної ділянки, не давала ОСОБА_7 у встановленому порядку дозволу на здійснення будівництва на її земельній ділянці та не зверталась до органів місцевого самоврядування щодо оформлення права власності на зведений будинок за ОСОБА_7

За таких обставин суд вважав, що при винесенні виконкомом сільської ради рішення про визнання за ОСОБА_7 права власності на будинок були порушені законні права та інтереси власника земельної ділянки ОСОБА_11 і такі права підлягають захисту у судовому порядку шляхом скасування незаконного рішення органу місцевого самоврядування і як наслідок, визнання недійсним свідоцтва про право власності, виданого на підставі такого рішення.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору дарування від 04.06.2009 року ОСОБА_7 передав ОСОБА_12 у дар земельну ділянку площею 0,0444 га розташовану на території Скнилівської сільської ради Пустомитівського району за адресою АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного договору дарування від 04.06.2009 року позивач отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 09.11.2011 року, площею 0,0444 га., розташована на території Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області,цільове призначення земельної ділянки - для ведення садівництва.

У зв`язку із одруженням ОСОБА_13 змінила прізвище « ОСОБА_13 » на « ОСОБА_13 ».

Також, з копії витягу про державну реєстрацію прав № 303033325 від 15.06.2011 року встановлено, що будинок АДРЕСА_1 зареєстрований на праві власності за ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності, яке видане Скнилівською сільською радою Пустомитівського району Львівської області на підставі рішення виконкому Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 45 від 14.06.2011 року.

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 09.10.2014 року ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З доводів апелянта ОСОБА_8 встановлено, що в період з 25 липня 1993 року по 21 серпня 2014 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_9

24 липня 1997 року на підставі рішення Скнилівської сільської ради народних депутатів від 8 лютого 1996 року № 14 ОСОБА_7 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0444 га на території Скнилівської сільської ради, про що в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1249 зроблено відповідний запис.

З копії довідки садівничого товариства «Автобусобудівник-2» від 5 листопада 2014 року встановлено, що ОСОБА_7 був членом цього товариства і на вказаній вище земельній ділянці побудував будинок, що зданий в експлуатацію у 2008 році, права власності на який зареєстровано 15 червня 2011 року.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу, набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Як роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає розподілу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із ч.1 ст. 61 СК України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення.

Дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Розірвання шлюбу, відповідно до ст. 68 СК України, не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить висновку, що апелянт ОСОБА_8 перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 з 25 липня 1993 року по 21 серпня 2014 року набули у власність будинок АДРЕСА_1 , який належав останнім на праві спільної сумісної власності.

В свою чергу, відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

На переконання колегії суддів, вирішуючи позовні вимоги про скасування рішення виконавчого комітету Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 45 від 14.06.2011 року про передачу у власність ОСОБА_7 будинку за адресою АДРЕСА_1 , та про визнання недійсним свідоцтва від 15.06.2011 року про право власності ОСОБА_7 на будинок за адресою АДРЕСА_1 , а саме на майно, яке належало на праві спільної сумісної власності ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , суд першої інстанції, в порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України (в редакції від 18.03.2004 року, чинній на момент розгляду справи) не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, не попередив учасників справи про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а саме про необхідність залучення Киван- ОСОБА_17 до участі у справі як відповідача із належним оформленням цієї процесуальної дії згідно із ст.33 ЦПК України (в редакції від 18.03.2004 року), як наслідок прийняв судове рішення про права та інтереси особи, яка не була залучена до участі у справі, що є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Ухвалючи нове рішення по суті спору, колегія суддів бере до уваги, що на момент ухвалення оспрюваного рішення виконкому № 45 від 14.06.2011 року власником земельної ділянки була ОСОБА_11 , при цьому ОСОБА_7 не був власником даної земельної ділянки і не мав жодних правовстановлюючих документів, якими б підтверджувалось його відношення до цієї земельної ділянки.

Частиною 4 ст. 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41).

Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Згідно із ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Частиною 1 ст. 152 Земельного кодексу України визначено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (ч. 2 ст. 152 ЗК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити будівлі та споруди, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

В свою чергу, згідно із ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові та порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

З врахуванням того, що позивач ОСОБА_11 , як власник земельної ділянки, не давала ОСОБА_7 у встановленому порядку дозволу на здійснення будівництва на її земельній ділянці та не зверталась до органів місцевого самоврядування щодо оформлення права власності на зведений будинок за ОСОБА_7 , відтак при винесенні виконкомом сільської ради рішення про визнання за ОСОБА_7 права власності на будинок були порушені законні права та інтереси власника земельної ділянки ОСОБА_11 і такі права підлягають захисту у судовому порядку шляхом скасування незаконного рішення органу місцевого самоврядування і як наслідок визнання недійсним свідоцтва про право власності, виданого на підставі такого рішення.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області 05 жовтня 2015 року - скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 - задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області №45 від 14 червня 2011 року про передачу у власність ОСОБА_7 садового будинку за адресою АДРЕСА_1 , який розташований у садовому товаристві «Автобусобудівник-2».

Визнати недійсним Свідоцтво від 15 червня 2011 року про право власності ОСОБА_7 на садовий будинок за адресою АДРЕСА_1 , який розташований у садовому товаристві «Автобусобудівник-2».

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 30 травня 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк