Єдиний унікальний номер 448/1874/18
Провадження № 2/448/221/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І м е н е м У к р а ї н и
21.05.2019 року Мостиський районний суд Львівської області в складі:
головуючого судді Кічака Ю.В.,
при секретарі судового засідання Тхір О.Т.,
за участю позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Мостиська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням,
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що в будинку, що належить їй на праві приватної власності і знаходиться по АДРЕСА_1 , значиться формально зареєстрованим брат її чоловіка ОСОБА_2 , відповідач по справі.
Зазначає, що відповідач ОСОБА_2 фактично не проживає у спірному будинковолодінні з 2000р., що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 08.10.2018р.
Стверджує, що відповідач ОСОБА_2 самостійно виселився з належного їй житлового будинку, особистих речей там не зберігає, такий жодних витрат по утриманню будинку не несе, однак на її вимоги про добровільне зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою не реагує.
З огляду на наведене просить суд визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні зазначила, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти ухвалення судом заочного рішення не заперечує.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав. Судові повістки відповідачу надсилались рекомендованими листами з повідомленням за адресою місця його проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, а також за адресою, що була зазначена позивачем як адреса його (відповідача) фактичного місця проживання. Як вбачається із матеріалів справи судові повістки, що надсилались відповідачу рекомендованим листом з повідомленням за адресою його фактичного місця проживання, були вручені особисто відповідачу ОСОБА_2 . Тобто у справі наявні докази належного повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи. Тому на підставі статей 128, 131 ЦПК України суд вважає, що судова повістка відповідачу доставлена і він належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання.
Враховуючи положення ст.280 ЦПК України, а також те, що відповідач належним чином повідомлений про дату, і час і місце судового розгляду, про причини неявки суд не повідомив, а також враховуючи те, що позивач не заперечувала проти заочного вирішення справи, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Заслухавши пояснення позивачки ОСОБА_1 , показання свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом серії та номер 1232, виданого 07.05.2018р. приватним нотаріусом Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицьким Р.С., а також Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним номером 123098314 від 07.05.2018р..
Відповідач ОСОБА_2 значиться зареєстрованим в житловому будинку АДРЕСА_1 з 1992 року і по даний час. Зазначені обставини підтверджується копією будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку АДРЕСА_1 , довідкою Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України у Львівській області від 04.12.2018р..
Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_1 від 08.10.2018р. за №171, який складений депутатом Мостиської міської ради Львівської області Гранатом Т.Я. в присутності старости сіл Берегове, Пісок, Королин, Заріччя - ОСОБА_3 та сусідів ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , встановлено, що відповідач ОСОБА_2 з 2000 року не проживає за зареєстрованою адресою, а саме у житловому будинку АДРЕСА_1 , натомість такий проживає за іншою адресою: АДРЕСА_2 .
Зазначені обставини були підтверджені в судовому засіданні показаннями свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5
Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.
Відповідно до ч. 4 ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.
Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.
Частинами 1,2 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
На підставі ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України).
Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч.1ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.
Виходячи з положень ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності.
У пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст. 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно з положеннями ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У разі виникнення спору між власником і членами його сім`ї право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Враховуючи викладене, а також те, що судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 без поважних причин понад один рік (близько дев`ятнадцяти років) не проживає у спірному будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а значиться там лише формально зареєстрованим, суд вважає, що останній втратив право користування жилим приміщенням за вказаною адресою на підставі ст.405 ЦК України.
На підставі ст.ст. 133, 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», з відповідача ОСОБА_2 слід стягнути в користь позивача сплачений нею судовий збір.
Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 258, 259, 264, 265, 268, 280-284 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати у виді сплаченого судового збору в сумі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, відповідно до вимог ст.284 ЦПК України.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим кодексом, до Львівського апеляційного суду. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку, встановленому цим кодексом, до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Відомості про учасників справи:
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , уродженка с.Криниця Миколаївського району Львівської області, проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .
Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
Суддя Ю.В.Кічак
Рішення набрало законної сили «___» ______________ 20 р.

Суддя Ю.В.Кічак