Справа №:755/9459/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" травня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарях - Томіленку В.В., Чуб Н.С., Сіренко Д.В., Магльованій Н.І.,

Юдицькому К.О., Кравченко А.С.

за участю: позивача та її представника ОСОБА_1

відповідача та її представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідача приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Новицька Тетяна Олексіївна про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_3 , звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просить суд: визнати недійсним договір дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 29 жовтня 2015 року та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Новицькою Т.О. за реєстровим номером № 1465.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її рідною матір`ю, що підтверджується свідоцтвом про її народження та Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження мого дошлюбного прізвища. За життя ОСОБА_5 перебувала на реєстраційному обліку, проживала та була співвласницею квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 31 січня 1995 року, виданим Дніпровською районною Радою народних депутатів м. Києва згідно з розпорядженням № 19/42. Як вбачається з інформаційної довідки від 10 жовтня 2016 року, право власності її матері ОСОБА_5 на 1/3 частину зазначеної вище квартири зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації. Оскільки вона перебувала у гарних стосунках зі своєю матір`ю, здійснювала за нею догляд та надавала необхідну допомогу, вона бажала, щоб все належне їй на праві власності майно після її смерті дісталось саме їй, що підтверджується тим фактом, що мати двічі робила розпорядження на випадок своєї смерті, склавши 15 березня 2001 року та 18 березня 2008 року заповіти на її ім`я. За таких обставин, поховавши матір, вона звернулась до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, що залишилась після її смерті. Але нотаріус держнотконтори 09 листопада 2016 року винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, відмовившись видати їй свідоцтво про право на спадщину у зв`язку з відсутністю у неї оригіналу правовстановлюючого документа на квартиру, частина якої належала на праві власності спадкодавцю - ОСОБА_5 Також нотаріус у цій постанові зазначила, що за таких обставин їй необхідно звернутись до суду за визнанням права власності в порядку спадкування. Однак захистити свої права в такий спосіб вона можливості не має, оскільки з`ясувалось, що жодне майно, в тому числі частина вказаної вище квартири, станом на 31 березня 2016 року ОСОБА_5 на праві власності не належало, тобто спадщини після її смерті не залишилось. Така інформація шокувала її, тому вимагала спростування або підтвердження, у зв`язку з чим вона звернулась за правовою допомогою та до суду. На виконання ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 18 січня 2017 року їй було надіслано договір дарування квартири АДРЕСА_1 . Києві від 03 листопада 2017 року, відповідно до якого її власником є ОСОБА_4 (її племінниця), а дарувальником - ОСОБА_6 (її брат). Згідно з п. 2 цього договору документами, які підтверджували право власності ОСОБА_6 на квартиру були: на 1/3 частину - зазначене вище свідоцтво про право власності на житло від 31 січня 1995 року, видане внаслідок приватизації; на 1/6 частину - свідоцтво про право на спадщину, яку її брат прийняв після смерті їх батька ОСОБА_7 ; на 1/4 частину - договір дарування від 29 жовтня 2015 року. Проаналізувавши цю інформацію, вона дійшла висновку, що дарувальником 1/2 частина квартири за договором від 29 жовтня 2015 року була її з ОСОБА_6 , мати - ОСОБА_5 , яка була власницею 1/3 частини квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло та 1/6 частини квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину, яку прийняла після смерті свого чоловіка ОСОБА_7 (її з ОСОБА_6 батька).

Вона глибоко переконана, що правочин між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 був укладений під впливом обману останньої, зважаючи на такі обставини: її брат дуже погано ставився до їх матері, догляд за нею не здійснював, висловлювався на її адресу нецензурною лайкою, застосовував фізичне насильство, відбирав пенсію, тому у ОСОБА_5 не було і не могло бути бажання та наміру дарувати сину будь-яке майно; у неї були дуже близькі стосунки з матір`ю, вона опікувалась нею за життя, доглядала, після смерті займалась організацією її поховання, сплатила всі необхідні витрати, у зв`язку з чим її заповіти на її ім`я виглядають цілком логічним і природнім вчинком та свідчать про її волевиявлення щодо передачі всього належного їй майна саме їй; правочин був укладений за п`ять місяців до смерті ОСОБА_5 , яка була вже людиною похилого віку і останнім часом важко хворіла; її з відповідачем мати внаслідок очних захворювань мала серйозні проблеми із зором і погано бачила. Таким чином, перераховані обставини дають підстави вважати, що договір дарування між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 був укладений під впливом обману, а тому він має бути визнаний недійсним, як це передбачено ст. 230 Цивільного кодексу України.

Крім того, зважаючи, що в подальшому, через п`ять днів ОСОБА_6 подарував, тобто безвідплатно передав, майно, частину якого не мав права відчужувати, своїй доньці ОСОБА_4 , вона, як спадкоємець та правонаступник ОСОБА_5 , має право витребувати у відповідачки Ѕ частину цієї квартири, оскільки саме така частка належала на праві власності її матері, а у випадку визнання договору дарування між нею та її братом недійсним після смерті матері відкривається спадщина за заповітом від 18 березня 2008 року, який було складено на її ім`я. Її брат ОСОБА_6 у лютому 2016 року помер, тому єдиним відповідачем за цим позовом є його донька ОСОБА_4

10 липня 2017 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження в справі та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.

14 вересня 2017 року ОСОБА_4 подано заперечення на позовну заяву з письмовими доказами на його обґрунтування, в якому просила відмовити в задоволенні позову.

Свої заперечення обґрунтувала тим, що позивач по справі ОСОБА_3 є одноособовим власником квартири АДРЕСА_2 , житловою площею 26 , 3 кв. м, загальною площею 45, 4 кв. м на підставі договору дарування від 03.08.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мартиненком В.О. та є співвласником (1/3 частина) житлового будинку АДРЕСА_4 , житловою площею 24, 5 кв. м, загальною площею 49, 7 кв. м на підставі договору дарування від 08.08.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Дурицьким А.П. та зареєстровано за реєстровим номером 6771. Вказані об`єкти нерухомості не перебувають в будь-якому обтяжені чи арешті та позивач користується вказаним майном, як повноправний власник та співвласник. ОСОБА_4 перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 29.08.2003 року та має на утриманні двох неповнолітніх дітей - сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та малолітню доньку ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Разом з чоловіком та дітьми та її матір`ю - ОСОБА_11 в даний час вони мешкають в двокімнатній квартирі АДРЕСА_6 та перебуває у відпустці по догляду за малолітньою донькою.

Її батьком був ОСОБА_6 , який 03 листопада 2015 року подарував належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , що складається з двох житлових кімнат, загальною площею 44, 9 кв. м, в тому числі житловою площею 30, 7 кв.м. Вказаний договір був посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Новицькою Т.О. та зареєстрований в реєстрі за №1498. ї рідна бабуся ОСОБА_5 разом з батьком постійно були зареєстровані та мешкали в квартирі АДРЕСА_1 . Кожному з них належала по 1/4 частині на праві власності вказана вище квартира. Перебуваючи в здоровому глузді та при пам`яті бабуся, 29 жовтня 2015 року подарувала належну їй 1/4 частину вказаної квартири своєму рідному сину, її батьку ОСОБА_6 Вказаний договір був посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_12 . та зареєстрований в реєстрі за №1465. Оскільки бабуся мала похилий вік, починаючи з 2010 року за нею постійно доглядав її батько та вона. Лише періодично (раз в місяць) ОСОБА_3 навідувалась до своєї матері з метою провідати її та забрати пенсію, яку та отримувала. Будь-яких конфліктних ситуацій у її батька, в неї з бабусею не було і вони підтримували гарні сімейні відносини та належним чином доглядали за бабусею, про що свідчить вік, який вона прожила - 83 роки. Її батько - ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 . Одразу після його смерті ОСОБА_3 стала провідувати бабусю частіше, практично щодня, маючи на меті в подальшому заволодіти квартирою АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 її бабуся ОСОБА_5 померла. Ніякого обману при укладенні договору дарування 1/2 частини квартири між матір`ю - ОСОБА_5 та її сином, а її батьком - ОСОБА_6 не було, вказаний договір дарування був нотаріально посвідчений відповідно до вимог чинного законодавства. Її батько ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з моменту отримання квартири з 18.12.1962 року, був зареєстрованим за вказаною адресою по день його смерті, постійно мешкаючи разом зі своєю матір`ю ОСОБА_5 в квартирі АДРЕСА_1 та піклуючись про неї з 2010 року постійно, доглядаючи за нею, ніколи, ні в який спосіб не вводив свою рідну матір в оману, щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, не мав ніякого умислу на її обман, волевиявлення ОСОБА_5 було вільним, вона, будучи співвласником разом з ОСОБА_6 з власної ініціативи та на свій розсуд подарувала Ѕ частину вказаної вище квартири своєму сину, що не суперечить ні нормам цивільного та сімейного законодавства, ні моральним засадам суспільства.

Вимоги позивачки ОСОБА_3 , яка є забезпеченою власним житлом навіть понад норми, передбачені Житловим кодексом України, є надуманими, нічим не обґрунтованими та не можуть бути задоволені, оскільки не ґрунтовані на належних та допустимих доказах. Наявність в матеріалах справи бланку договору щодо надання ритуальних послуг не обґрунтовує заявлені вимоги, не містить ні печатки, ні відомостей про оплату таких послуг, є неналежним доказом у справі, а її участь у похованні матері ніким не оспорюється та є її обов`язком, передбаченим сімейним законодавством. Наявність копій двох заповітів від 15 березня 2001 року та 18 березня 2008 року свідчить лише про волевиявлення ОСОБА_5 на той період, коли було посвідчено заповіти, а з врахуванням складення заповіту на одну і ту ж особу, свідчить про вагання ОСОБА_5 в період 2001 та 2008 років щодо того, хто буде спадкоємцем після її смерті. Обставини спільного проживання ОСОБА_5 разом з ОСОБА_6 в квартирі АДРЕСА_1 , ведення спільного господарства, постійного догляду ОСОБА_6 своєї матері ОСОБА_5 починаючи з 2010 року, відсутності будь-яких конфліктних ситуацій, укладення договору дарування від 25 жовтня 2015 року та договору дарування від 03 листопада 2015 року може підтвердити свідок - ОСОБА_13 , що є рідною сестрою ОСОБА_5 .

23 лютого 2018 року представником позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 подано відповідь на відзив, в якому зазначив, що відповідач безпідставно посилається на забезпечення житлом позивача. У позові позивач не посилалась на нікчемність правочину у зв`язку з недодержанням вимог закону про його нотаріальне посвідчення та не оспорює здоровий глузд та пам`ять своєї матері, а зазначала, що її матір є особою похилого віку та мала поганий стан здоров`я. Її мати не була безпосередньо учасником укладання спірного договору, який був підписаний чоловіком відповідача, який діяв на підставі довіреності, тому вважає, що ОСОБА_6 , разом з дочкою та зятем обманули їх матір. Зазначає, що не відповідають дійсності твердження відповідача про догляд нею ОСОБА_5 , а відповідач навідувалась рідко та почала приїжджати частіше після смерті ОСОБА_6

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та пояснила суду, що відповідач є її племінницею. Вона здійснювала догляд за матір`ю. Відповідач здійснювала догляд за своїм батьком, який був наркоманом, пропивав пенсію їх матері, виносив все з дому. В січні 2014 року у її матері стався мікроінсульт, відібрало мову, а у вересні 2014 року в неї був перелом руки. ЇЇ брат перебував на лікуванні від наркоманії. Саме вона здійснювала догляд за хворою матір`ю. У її мами права рука була не робоча, вона була сліпа, самостійно нічого робити не могла. Договір дарування був укладений нею під впливом обману, оскільки в неї була зламана рука, вона була сліпою, і можливо вона думала, що підписує довіреність на отримання пенсії. В приватизації спірної квартири брали участь мати, батько та брат. Мати хотіла поновити заповіт, тому їй невідомі підстави укладення нею договору дарування. Спадкоємцями по закону після смерті матері є вона та її брат, але заповіт складено на її ім`я. Мама померла у віці 84 роки. В квартирі по АДРЕСА_1 вона була зареєстрована до 1976 р. Мама не пред`являла позову про визнання недійсним договору дарування. Вона не приймала спадщину після смерті батька. Після смерті мами залишилась спадщина у виді 1/3 частини домоволодіння, яку остання подарувала їй ще за життя, точної дати вона не пам`ятає. Вона працювала змінами, добу через три, наймала доглядальницю, роботу якої оплачувала, також до мами приїжджав її син. Останніх 10-12 років вона самостійно здійснювала догляд за матір`ю, з братом у неї були добрі відносини, вона допомагала йому. Вона неодноразово просила маму переїхати до неї, однак та не погоджувалась, оскільки боялась за сина, в якого були передозування, і мама викликала йому швидку допомогу та годувала.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги, зазначила, що спірний правочин був вчинений під впливом обману. Обман полягав у тому, що дарувальнику мабуть повідомили, що вона підписує листівку чи щось інше.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 заперечив проти задоволення позову, з підстав викладених у письмових запереченнях на позов.

В судовому засіданні відповідач суду пояснила, що ОСОБА_6 є її батьком, він ніколи не піднімав руку на бабусю, не забирав її пенсію, здійснював за нею догляд, годував, купав. До 2015 року позивачка кожного місяця приїздила до бабусі та забирала її пенсію, привозила бабусі недоїдки. Її батько просив не забирати пенсію, повідомляв, що сам буде купувати продукти, тоді позивач повідомила, що зовсім не буде приїжджати. Вона їздила до бабусі через день, а якщо у неї виходило, то приїздив її чоловік, мама і її подруга, забирала прання, привозила продукти. Позивач же, коли приїздила то вчиняла сварки, вона ніколи не планувала забирати до себе бабусю. Її батько хворів, однак максимально справлявся. На літо бабусю забирала до себе її сестра. Бабуся завжди всіх впізнавала і нормально себе поводила, сама їла бутерброд, яблуко, чашку їй допомагали тримати. Син позивачки ОСОБА_14 за рік приїздив до бабусі два рази. Коли помер її батько, приїхала позивачка, вирішила доглядати за бабусею. Бабусі не стало якраз тоді, коли позивачу потрібно було виходити з відпустки на роботу. Її батько був пенсіонером, інвалідом ІІ групи, не працював. Причиною його смерті стала гіпертонія. Комунальні послуги вона оплачувала самостійно через картку ПАТ КБ «ПриватБанк». Вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною один рік, має свою фірму, у неї вільний графік роботи, десь раз на тиждень виходила на роботу. До батька та бабусі їй їхати близько, 15 хвилин маршрутним транспортним засобом, до батька та бабусі їздила чи кожен день чи через день. В 2015 році бабуся зламала руку, вона забирала її з лікарні на своєму авто, в лікарню поміщували батько із сестрою. Бабуся все бачила, все чула, останнім часом її зір погіршувався, вона не могла читати, однак писати, не багато, могла. Після перелому руки операції не було, поступово рука відновлювалась та бабуся могла її згинати та розгинати. Вона не бачила як батько вживав наркотики. Батько хворів, наркотичної залежності не мав, але і це не робить його поганим, він завжди готував їжу до доглядав за своєю матір`ю. Вона не була присутня під час оформлення довіреності на свого чоловіка від бабусі. Бабуся хотіла подарувати квартиру своєму сину, який доглядав за нею, оскільки дочки цілий рік не було, і їй вона раніше подарувала будинок. Її чоловік їй нічого не пояснював з приводу довіреності. ОСОБА_15 бабуся надавала право підпису, про що їй сказала ОСОБА_16 (її знайома). ОСОБА_15 допомагала їй доглядати за бабусею, завозили продукти, допомагала в побуті. У неї є дві подруги, які допомагали доглядати бабусю. Вона повідомила, що оформила довіреність та підписала за бабусю, хоча остання сама могла підписувати, але її почерк на старість змінився.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_17 повідомив суду, що позивач є його матір`ю, вона постійно їздила до бабусі доглядати її, він також привозив їй їжу. Його дядько був наркоманом, обманював бабусю. До бабусі він їздив один раз в неділю і на свята. Бабуся не любила свого сина, бо він був наркоманом, вчиняв лайки, однак вона його жаліла. Останні два роки бабуся зовсім не бачила, не впізнавала його, сторонній догляд їй надавали він зі своєю дружиною та його мама. Восени 2015 року бував у бабусі, декілька разів бачив свого дядька, бачив, як до нього приходили друзі. У 2014 році був очевидцем того, як його дядько кричав через відсутність наркотиків. Його мати розповідала, що його дядько відбирав у бабусі пенсію. Він залишив своєму дядькові гроші для бабусі, а він одразу купив собі телефон та замовив наркотики. Бабуся не хотіла переїздити до них, пояснювала, що хоче померти вдома, вони зробили у квартирі косметичний ремонт.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_18 пояснила суду, що позивач є її свекрухою. Їх бабусю обманули, оскільки вона завжди хотіла залишити свою квартиру позивачу, яка її доглядала, давала гроші, завжди була поряд, а її син був наркоманом і не приділяв їй належної уваги. Бабусю вона знала з 2006 року, провідувала її, приїздила в гості на свята, вона часто радилась з бабусею з сімейних питань. Бабуся жалілась їй на сина наркомана, що він водив додому компанії, кричав на неї, піднімав на неї руку. Приїздивши від бабусі позивач розповідала їй, що ОСОБА_6 її побив, що також по телефону підтверджувала і сама бабуся, жалілась, що він забирав її пенсію. Вони колись залишили гроші і дядько їх забрав, почав замовляти наркотики, вони самі закупали продукти. За останні три роки бабуся почала сліпнути, зламала руку, злягла, сплутала імена, самостійно не ходила до туалету, вони купували їй памперси. Останні 2,6-3 роки бабуся перестала бачити, не могла писати, права рука була в неї неробоча. Бабуся говорила, що майно буде позивачу і є заповіт. Восени 2015 року щомісяця, по п`ять разів, вони були у бабусі. Позивач зверталась в міліцію. Вони хотіли забрати на проживання бабусю до себе, але вона не погодилась.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_20 суду пояснила, що знає позивача, а відповідача та ОСОБА_6 - ні, ОСОБА_5 . знала як матір позивачки. Матір ОСОБА_3 обманули, вони зустрічались з бабусею і вона говорила, що квартира повинна бути ОСОБА_3, так як та за нею доглядає, а син забирає пенсію. Останні 5 років до смерті ОСОБА_5 , вона на прохання позивачки, оскільки та побоювалася свого брата, разом з нею, їздили до її матері по 2-3 рази на тиждень, здійснювали догляд за бабусею, а брат нічого не робив, вживав наркотики, водив друзів. За півтора роки до смерті, бабуся зламала руку, потім вона була у неї підв`язана, мала поганий зір, права рука не розгиналась, читати не могла, їх бачила лише образно, але була не зовсім сліпою. Невістка позивача і син допомагали бабусі, вона їх бачила, були їх друзі. Відповідача не бачила ніколи. Позивач неодноразово піднімала питання щоб забрати бабусю, але вона заперечувала, боялась залишити сина, який був наркоманом, боялась, що він помре від голоду або передозування. Коли зустрічала ОСОБА_3, та завжди їздила із сумками, годувала маму та брата. Бабуся жила на бульварі Верховної Ради, номера будинку та квартири не пам`ятає, на четвертому поверсі, ліфта немає. Вона працювала зранку, а цілий день була вільна.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що позивач та ОСОБА_6 є її племінниками, відповідач - онукою, ОСОБА_5 була її рідною сестрою. У неї були гарні стосунки з сестрою, вони постійно спілкувалися, в тому числі щодня по телефону. У них була батьківська хата, яка оформлений на трьох сестер, ОСОБА_5 переписала свою частину на позивача, та щоб ОСОБА_6 не залишився на вулиці, квартиру переписала на нього . Сестра жила в квартирі з сином та саме він за нею доглядав, купав, готував їжу, коли вона приїздила, в квартирі завжди було чисто, приготовано. В 2014-2015 р.р. вона приїздила до своєї сестри часто, коли ОСОБА_6 був у лікарні три тижні, перед своєю смертю, вона доглядала за ОСОБА_5 . Позивач же кожен місяць, 16 числа, забирала пенсію бабусі, останній рік ОСОБА_6 сказав, щоб вона пенсію не забирала, а він буде все роботи сам, після чого позивач перестала приїздити, бо слухала свого чоловіка. Вона ж, разом з чоловіком, привозила сестрі продукти зі свого городу, консервацію, молоко, курку. З сестрою мала дуже гарні стосунки. Її сестра ніколи не скаржилась, що син її обкрадав, навпаки, він доглядав за нею, наймав авто, привозив до неї на дачу, щоб бабуся поїла полуницю. ОСОБА_6 до неї відносився добре, а позивач коли приїжджала то вчиняла сварки, викликала міліцію. З вересня 2015 року до смерті своєї сестри, вона приїздила до неї разів п`ять. У 2014-2015 р.р., влітку, її сестра гостювала у неї два місяці. ОСОБА_6 її доглядав, інколи приїздила ОСОБА_3 провідати, також приїздили двоюрідні родичі. Зі слів ОСОБА_6 вона знає, хто приїздив її доглядати. Приблизно за два роки до смерті, сестра поламала руку, операцію не робили, наклали гіпс, потім рука до кінця не розгиналась, ОСОБА_6 робив їй масаж, розробляв руку. Останні роки її сестра погано бачила, впізнати могла, іноді казала, що в неї на очах наче сітка, читати не могла. Вона гуляла з сестрою, показувала як писала, вони співали, малювали. Коли вона доглядала за сестрою, ОСОБА_4 кожен день привозила їм продукти, забирала речі на прання. Сестра продала акції фабрики років десять тому, а гроші віддала ОСОБА_3 на випадок своєї смерті, чому не віддала їх сину їй невідомо.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 пояснила суду, що знає позивача, бо бачила її один раз на похоронах бабусі, відповідача знає з 2007-2008 р.р., перебуває з нею у дружніх відносинах. ОСОБА_5 знає десь з 2008 року, підтримувала з нею дружні відносини. Зазначила, що довіреність за бабусю підписала вона. Їй зателефонувала З ОСОБА_5 та попросила приїхати, вона приїхала, вдома був присутній нотаріус, вона вислухала, що треба зробити і за її проханням підписала довіреність. ОСОБА_5 погано бачила, переймалась, що у разі її смерті ОСОБА_6 залишиться на вулиці, ОСОБА_3 його вижене. ОСОБА_5 вона познайомилась коли з ОСОБА_4 приїхала до них до дому, вони привезли тоді продукти та по господарству потрібна була допомога. В подальшому, на прохання ОСОБА_4 , коли у неї не було можливості , вона сама приїздила до ОСОБА_5 . Останній рік часто в них бувала, до 2015 року один-два рази на півроку, а потім достатньо часто і по два рази на тиждень. Приїздила як на прохання ОСОБА_4 , так і її батька, бабусі, коли треба було щось привезти з продуктів. З 2014 року вона перебуває у декретній відпустці, в неї є няня, а тому вільного часу достатньо. Гроші за куплені нею продукти їй віддавали. Їй не відомо про вживання алкоголю чи наркотиків татом ОСОБА_4 , ОСОБА_6 . Бабуся була кріпкою, але мала проблеми з кишковим трактом. Тато ОСОБА_4 теж хворів, мав проблеми з серцем. Бабуся була старенькою, потребувала спілкування, догляду, але обслуговувала себе сама. Коли вона підписувала довіреність, в квартирі були бабуся, тато ОСОБА_4 , вона, ОСОБА_8 і нотаріус. Бабуся мала проблеми з зором та рукою, хоча тримала цією рукою і чашку і ложку, але сказала, щоб потім не було проблем, бо змінюється підпис. Вона не питала, чому одразу сину не подарують квартиру, а спочатку оформлюють довіреність. У неї були гарні стосунки із сім`єю ОСОБА_4 , бабусею, тому не виникло питання, коли її попросили підписати довіреність. У бабусі 2015 року був перелом, а на час підписання довіреності рука вже рухалась. Бабуся могла читати, але нотаріус вголос зачитав довіреність, бабуся з нею погодилась, після чого вона її підписала. Спочатку помер ОСОБА_6 , але вона не була на похоронах, бо в неї мала дитина, була на похоронах бабусі. Якби позивач допомагала своїй матері, то її допомога була б непотрібна. Сестра бабусі також допомагала, вона її бачила в квартирі, а позивач останній рік точно не допомагала, вона її не бачила. Сестра бабусі розповідала про будинок в селі, який належить позивачу. Бабуся була адекватна. Коли тато ОСОБА_4 був у лікарні, до бабусі приїздила її сестра тітка ОСОБА_4 і залишалась на деякий час, інколи їй телефонували та просили щось привезти. З розмов бабусі зрозуміла, що останній рік ОСОБА_3 не їздить до неї взагалі, але вона не розпитувала, чи приїздила раніше, а коли приїздила, то вчиняла скандали. Про заповіт ОСОБА_5 їй невідомо.

Вислухавши учасників справи, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як встановлено судом, батьками ОСОБА_3 та ОСОБА_6 є ОСОБА_7 та ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_7 помер ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 31 січня 1995 року квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в рівних долях.

ОСОБА_5 була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 з 18 грудня 1962 року і знята з реєстраційного обліку 05 квітня 2016 року.

Згідно заповіту, складеного ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_3 15 березня 2001 року, ОСОБА_5 заповіла ОСОБА_3 належну їй на праві власності частину квартири АДРЕСА_1 .

Згідно заповіту, складеного ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_3 18 березня 2008 року, ОСОБА_5 заповіла ОСОБА_3 все своє майно.

За довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_12 28 жовтня 2015 року, ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_8 подарувати ОСОБА_6 належну їй на праві власності Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 . У зв`язку з тим, що ОСОБА_5 не може сама підписати довіреність, за її дорученням, у її та у присутності нотаріуса довіреність, яка прочитана вголос нотаріусом, підписана ОСОБА_15

29 жовтня 2015 року між ОСОБА_8 , який діяв на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Новицькою Т.О. 28 жовтня 2015 року за реєстровим № 1463, від імені ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 укладено договір дарування, за яким ОСОБА_5 , в особі представника, подарувала, а ОСОБА_6 прийняв у дар належну дарувальнику на праві приватної власності Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 . Документами, які підтверджують право власності дарувальника на відчужувану Ѕ частину квартири є : на 1/3 частину - свідоцтво про право власності на житло, видане Дніпровською районною радою народних депутатів м. Києва 31 січня 1995 року, згідно з розпорядженням (наказом) від 31 січня 1995 року № 19/142, зареєстроване в Київському бюро технічної інвентаризації 17 лютого 1995 року і записане у реєстрову книгу за № 6163 та на 1/6 частину - свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Новицькою Т.О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 01 жовтня 2015 року за реєстровим номером № 1323.

В подальшому, 03 листопада 2015 року за договором дарування ОСОБА_6 подарував своїй дочці ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 . Документами, які підтверджують право власності дарувальника на відчужувану квартиру є: на 1/3 частину - свідоцтво про право власності на житло, видане Дніпровською районною радою народних депутатів м. Києва 31 січня 1995 року, згідно з розпорядженням (наказом) від 31 січня 1995 року № 19/142, зареєстроване в Київському бюро технічної інвентаризації 17 лютого 1995 року і записане у реєстрову книгу за № 6163, на 1/6 частину - свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Новицькою Т.О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 01 жовтня 2015 року за реєстровим номером № 1326 та на Ѕ частину - договір дарування частини квартири, посвідчений Новицькою Т.О. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 29 жовтня 2015 року за реєстровим номером № 1465.

Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України)

Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами.

Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з положеннями частин першої-третьої, п`ятої та шостої 1-3, 5 та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Позивач, звертаючись з вимогою про визнання недійсним договору дарування, посилається на положення ст. 230 ЦК України мотивуючи тим, що син померлої ОСОБА_5 не здійснював догляд за їх матір`ю, висловлювався на її адресу нецензурною лайкою, застосовував фізичне насильство, відбирав пенсію, що не могло викликати у ОСОБА_5 бажання та наміру дарувати сину будь-яке майно; ОСОБА_5 була людиною похилого віку, важко хворіла, маючи проблеми із зором погано бачила, в неї була зламана права рука тому ОСОБА_5 фізично не могла прочитати текст договору, і, можливо, не знала, що укладає саме договір дарування Ѕ належної їй частини квартири АДРЕСА_1 ; спірний правочин був укладений за п`ять місяців до смерті ОСОБА_5 ; спірний договір дарування був підписаний зятем чоловіком відповідача, який діяв на підставі довіреності; у позивача були дуже близькі стосунки з матір`ю, вона опікувалась нею за життя, доглядала, після смерті займалась організацією її поховання, сплатила всі необхідні витрати, у зв`язку з чим заповіти, складені ОСОБА_5 на її ім`я виглядають цілком логічним і природнім вчинком та свідчать про її волевиявлення щодо передачі всього належного їй майна саме позивачу.

Як роз`яснено у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 Цивільного кодексу України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Суд критично ставиться до наведених стороною позивача обґрунтувань позовних вимог, оскільки за наявними матеріалами справи судом не встановлено вчинення насильства ОСОБА_6 щодо своєї матері ОСОБА_5 , схиляння її до підписання договору дарування.

Крім іншого, судом встановлено, що за життя ОСОБА_5 не зверталася до суду як сторона договору дарування із відповідним позовом про визнання його недійсним, а доводи позивача щодо незадовільного стану здоров`я її матері на момент укладення спірного договору не спростовують її спроможність оскарження в судовому порядку договору дарування.

Згідно зі статтею 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 Цивільного кодексу України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 230 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Обравши способом захисту своїх прав визнання договору дарування недійсним із підстав передбачених статтею 230 Цивільного кодексу України, позивач в силу положення ЦПК України щодо змагальності сторін зобов`язаний був довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Правову позицію з цього питання з аналогічними висновками висловлено Верховним Судом України у Постанові від 08.04.2019 року у справі № 182/3398/16-ц, яка в силу Закону є обов`язковою до застосування цій справі, оскільки мають місце аналогічні по своїй суті фактичні обставини справи та відповідно правовідносини.

Позивачем не доведено обставин навмисного введення ОСОБА_6 своєї матері ОСОБА_5 в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Обставини, викладені позивачем не можуть бути підставою для визнання договору дарування недійсним внаслідок обману.

ОСОБА_5 , як особа, яка має доводити обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином. що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину, на момент подання даного позову до суду померла.

Крім того, довіреність, посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Новицькою Т .О . 28 жовтня 2015 року, за якою ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_8 подарувати ОСОБА_6 належну їй на праві власності Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , була підписана ОСОБА_15 . за дорученням Кравченко О.Т. та у присутності нотаріуса, прочитана вголос нотаріусом, на момент укладення спірного правочину, ні на час розгляду справи, не була скасована.

Згідно ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини (ч. 1 ст. 90 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд, надаючи оцінку показанням свідків зі сторони позивача, та зазначеним письмовим доказам, приходить до висновку, що ці докази є сумнівними, не в повній мірі узгоджуються із дослідженими письмовими доказами, ґрунтуються на припущеннях через її часткову необізнаність з обставинами справи, тому не містять доказового значення на підтвердження обставин обґрунтованості заявлених позовних вимог та заперечень проти позовних вимог.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність наявність правових підстав для визнання недійсними договору дарування, укладеного між ОСОБА_8 , який діяв на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Новицькою Т.О. 28 жовтня 2015 року за реєстровим № 1463, від імені ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 .

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи вищевикладені обставини, оцінюючи надані позивачем докази в їх сукупності, з позиції належності та допустимості кожного з них, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідача приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Новицька Тетяна Олексіївна про визнання договору дарування недійсним

Відповідно до ч.7 ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову позивача, звільненого від сплати судових витрат.

Керуючись ст.ст. 3, 6, 202, 203, 204, 215, 230, 626, 638, 717 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 10, 49, 76, 77-81, 89, 141, 209, 210, 223, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідача приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Новицька Тетяна Олексіївна про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Дніпровський районний суд м. Києва.

Повне судове рішення складено 24 травня 2019 року.

Суддя: