Постанова

Іменем України

22 травня 2019 року

місто Київ

справа № 176/2264/15-ц

провадження № 61-9037св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у вересні 2015 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди.

Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що 12 грудня 2014 року близько 21 год. 35 хв. ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Mitsubishi ASX», реєстраційним номер НОМЕР_1 , рухаючись проїзною частиною Наддніпрянського шосе зі сторони мосту ім. Патона в напрямку Південного шляхопроводу в місті Києві, поблизу заїзду на Дарницький міст, здійснила наїзд на пішохода ОСОБА_3 (сина позивача), який від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди. За цим фактом 13 грудня 2014 року розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001513. Внаслідок вчиненої дорожньо-транспортної пригоди, їй (позивачу) заподіяно моральну шкоду, яка полягала у сильному нервовому стресі та душевному потрясінні. ОСОБА_1 зазначає, що втратила душевний спокій, нормальний сон, апетит, стала роздратованою. Їй часом здається, що життя втратило усілякий сенс та інтерес через смерть сина ОСОБА_3 Тривала душевна депресія і туга за сином не дає їй можливості адекватно сприймати навколишнє середовище та близьких осіб, адаптуватись до нормального життя. Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 400 000, 00 грн на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відзив на позов не надходив.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 користь ОСОБА_1 40 000, 00 грн на відшкодування завданої моральної шкоди.

Враховуючи ступінь страждань позивача, пережитого стресу, нервового напруження, порушення звичного життєвого побуту, ступінь та характер вини відповідача, суд першої інстанції вважав розумним і справедливим розміром відшкодування завданої моральної шкоди 40 000, 00 грн.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2016 року змінено, зменшено розмір моральної шкоди з 40 000, 00 грн до 5 000, 00 грн.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню. Проте апеляційний суд з урахуванням обставин справи дійшов висновку про можливість зменшення розміру відшкодування шкоди, завданої ОСОБА_2

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , просить рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2016 року скасувати, залишити в силі рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2016 року.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням апеляційним судом норм процесуального права. За твердженнями заявника, апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, не надав оцінку запереченням проти апеляційної скарги, не навів на підставі яких доказів та з урахуванням яких встановлених обставин дійшов висновку про зменшення розміру моральної шкоди.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 просить відхилити касаційну скаргу ОСОБА_1 , залишити рішення апеляційного суду без змін. Відповідач зазначає, що заявник не надала суду першої інстанції належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність обставин для відшкодування моральної шкоди з відповідача, а тому суд першої інстанції не мав достатніх правових підстав для стягнення на відшкодування моральної шкоди 40 000, 00 грн. ОСОБА_2 , розуміючи обсяг страждань, завданих заявнику, бажаючи допомогти в межах своєї можливості, підтримала ОСОБА_1 , перерахувавши чоловіку заявника суму грошових коштів у розмірі 13 000, 00 грн, на підтвердження чого до апеляційної скарги було додано копії квитанцій.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність дотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 12 грудня 2014 року приблизно о 21 год. 35 хв. ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «Mitsubishi ASX», реєстраційним номер НОМЕР_1 , рухаючись проїзною частиною Наддніпрянського шосе зі сторони мосту ім. Патона в напрямку Південного шляхопроводу в місті Києві, поблизу заїзду на Дарницький міст, здійснила наїзд на пішохода ОСОБА_3 (сина позивача), який від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди. За цим фактом 13 грудня 2014 року розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Постановою старшого слідчого СУ ГУ МВС України в місті Києві від 03 серпня 2015 року кримінальне провадження за фактом дорожньо-транспортної пригоди закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України.

Відповідно до цієї постанови дорожньо-транспортна пригода виникла внаслідок порушення пішоходом ОСОБА_3 вимог пунктів 1.5, 4.7, 4.14 (а, б, г) Правил дорожнього руху, а в діях водія автомобіля «Mitsubishi ASX», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 відсутні порушення вимог Правил дорожнього руху, які б були в причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Відповідно до страхового акта від 29 лютого 2016 року № 104476 ПРО100 страхування ОСОБА_1 отримала страхове відшкодування, внаслідок настання дорожньо-транспортної пригоди зі спричиненням шкоди здоров`ю та життю в сумі 14 616, 00 грн.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є зокрема завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України).

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

За частиною другою статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у його житті, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах доводів та вимог касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції, зменшуючи розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню позивачу, не зазначив, що стало підставою для такого висновку.

Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не мотивував прийняття такого рішення, не зазначивши підстав та мотивів відхилення тих чи інших доказів.

Таким чином, Верховний Суд встановив, що оскаржуване судове рішення не є обґрунтованим та законним, а тому підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд встановив, що апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону, ухвалене із дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

За правилами статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2016 року скасувати, Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик