ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 530/1349/16-ц Номер провадження 22-ц/814/1400/19Головуючий у 1-й інстанції Дем"янченко С.М. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Дряниці Ю.В., Бутенко С.Б.

секретар Дикань Д.І.

імена (найменування) сторін:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Зіньківського районного суду Полтавської області, ухвалене 20 березня 2019 року в приміщенні суду в м. Зіньків у складі судді Дем`янченка С.М.

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом та просив визнати недійсним заповіт складений ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 , який посвідчено 18 листопада 2015 року секретарем Лютенсько-Будищанської сільської ради Зіньківського району Полтавської області за реєстровим номером № 98.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його тітка ОСОБА_3 За життя 05 квітня 2012 року вона склала заповіт на його ім`я, який був посвідчений секретарем Лютенсько-Будищанської сільської ради Слинько С.О.

Зазначав, що звернувшись до Зіньківської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини він дізнався про наявність заповіту від 18 листопада 2015 року, який ОСОБА_3 склала на ім.'я ОСОБА_2 Вважає, що вказаний заповіт є недійсним, оскільки у цей період спадкодавець хворіла, внаслідок чого не могла оцінювати оточуючі події, усвідомлювати та керувати своїми діями.

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 20 березня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним заповіт складений ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 , який посвідчено 18 листопада 2015 року секретарем Лютенсько-Будищанської сільської ради Зіньківського району Полтавської області за реєстровим номером № 98.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення вмотивоване тим, що згідно наявних у справі доказів ОСОБА_3 на час складання оспорюваного заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що виключає її вільне та усвідомлене волевиявлення під час вчинення правочину.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_2 , просила скасувати його та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме невідповідність акту судово-психіатричної експертизи фактичним обставинам справи, неналежність показань свідків, як доказів на підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 , а також не допит свідка зі сторони відповідача.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене у справі повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Лютенські Будища Зіньківського району Полтавської області (а.с. 7).

Згідно заповіту від 05 квітня 2012 року посвідченого секретарем Лютенсько-Будищанської сільської ради Зіньківського району Полтавської області Слинько С.О., ОСОБА_3 належну їй земельну частку (пай) за загальною площею 2,99 га, що знаходиться на території Лютенсько-Будищанської сільської ради Зіньківського району Полтавської області заповіла ОСОБА_1 (а.с. 10).

Відповідно до заповіту від 18 листопада 2015 року посвідченого секретарем Лютенсько-Будищанської сільської ради Зіньківського району Полтавської області Слинько С.О., ОСОБА_3 заповіла все своє майно ОСОБА_2 (а.с. 6).

З довідки виданої Лютенсько-Будищанською сільською радою Зіньківського району Полтавської області від 15 червня 2016 року № 473 вбачається, що ОСОБА_3 на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала одна та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Згідно довідки виданої Лютенсько - Будищанською сільською радою Зіньківського району Полтавської області від 15 червня 2016 року № 474 племінник ОСОБА_3 - ОСОБА_1 проводив поховання померлої за власний рахунок (а.с. 9).

Згідно виписки із медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_3 , вона мала захворювання ІХС Кардіосклероз, атеросклеротичний СН ІІ А-б Гіпертонічна хвороба ІІ ст., Церебральний атеросклероз ДЕ ІІ ст. Деформуючий спондилоартроз з ПФС ІІ-ІІ ст. (а.с. 11).

З повідомлення Зіньківської державної нотаріальної контори Полтавської області від 10 листопада 2016 року № 1271/01-16, вбачається, що після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 заведена спадкова справа № 40/2016 на підставі заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про прийняття спадщини, претензії від кредиторів не надходили (а.с. 27).

Згідно показань свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , допитаних у місцевому суді, вказані особи були знайомі з ОСОБА_3 та зазначали, що за життя вона відзначалась поведінкою, не характерною психічно здоровій людині.

Згідно акту судово-психіатричного експерта Полтавської обласної клінічної психіатричної лікарні ім. О.Ф. Мальцева від 04 вересня 2017 року № 401, ОСОБА_3 на момент складання заповіту 18 листопада 2015 року страждала психічним захворюванням у вигляді судинної деменції. Вказаний психічний розлад позбавляв ОСОБА_3 здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при складанні заповіту 18 листопада 2015 року (а.с. 189-202).

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про наявність підстав для визнання заповіту від 18 листопада 2015 року, складеного ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 , оскільки такий висновок узгоджується з обставинами справи та нормами чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини.

Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у п. 16 роз`яснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 89 ЦПК України.

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України, суд відповідно до ст.105 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї із сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року роз`яснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складення заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Таким чином, наявність підстав для визнання заповіту недійсним залежить від встановлення факту, що ОСОБА_3 на час його укладення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Встановивши такий факт згідно із наявними у справах доказами, а саме акту судово-психіатричного експерта Полтавської обласної клінічної психіатричної лікарні ім. О.Ф. Мальцева від 04 вересня 2017 року № 401 та показань свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , місцевий суд обґрунтовано визнав оспрюваний заповіт недійсним за правилами ст. 225 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги зводяться до заперечення правильності проведеної у справі посмертної судово-психіатричної експертизи, оскільки висновок експертів судово-технічної експертизи Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 18.12.2018 року № 4223/18-34/29311-29328/18-34 ставить під сумнів достовірність вихідних даних, на яких ґрунтується висновок судово-психіатричної експертизи.

Проте, як вбачається із вищевказаного висновку судово-технічної експертизи, а саме п. 3.4 заключної частини висновку, експерти встановили імовірність, а не факт того, що записи на аркушах, які датовані 02.01.2009 року, 02.03.2009 року, 31.05.2010 року, 30.11.2012 року, 06.05.2015 року, що містяться на зворотній стороні 3 аркуша та лицьовій і зворотній стороні аркушів 4-7 медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_3 виконані у період часу пізніше 2015 року.

Експерти не виключають можливість того, що вказані записи зроблені в один період часу, зазначаючи, при цьому, що встановити час їх виконання не видається можливим.

Таким чином, висновок експертів судово-технічної експертизи Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 18.12.2018 року № 4223/18-34/29311-29328/18-34, на який посилається апелянт, містить припущення щодо можливої дати виконання записів, які датовані 02.01.2009 року, 02.03.2009 року, 31.05.2010 року, 30.11.2012 року, 06.05.2015 року.

Такі припущення спростовуються показаннями допитаного місцевим судом свідка ОСОБА_10 , яка зазначила, що записи у медичну картку вона особисто вносила, в день огляду, або на наступний день.

Відповідно до положень ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому суд не може покласти в основу доказування недостовірності вихідних даних для посмертної судово-психіатричної експертизи припущення експертів судово-технічної експертизи Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.

Більше того, відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновок посмертної судово-психіатричної експертихи від 04 вересня 2017 року повною мірою узгоджується із показаннями свідків та письмовими доказами щодо хворобливого стану психіки ОСОБА_3 , а тому колегія суддів не вбачає підстав для сумнівів у його достовірності.

Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду або вказували на їх помилковість апелянтом наведено не було.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 20 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О.Ю. Кузнєцова

Судді Ю.В. Дряниця

С.Б. Бутенко