Єдиний унікальний номер справи 754/8337/18
Провадження №22-ц/824/5660/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Таргоній Д.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про розірвання шлюбу, надання дозволу на виїзд дітей за кордон,

В С Т А Н О В И В:

В червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому з врахуванням змінених позовних вимог просила розірвати шлюб, укладений 30.10.2008 року між сторонами, визначити місце проживання неповнолітніх дітей разом з матір`ю та надати дозвіл на тимчасові неодноразові виїзди неповнолітніх дітей за межі України у супроводі матері без згоди та супроводу їх батька з дня набрання рішенням законної сили і до 15.11.2030 року.

Свій позов мотивувала тим, що з відповідачем перебуває у шлюбі з 30.10.2008 року. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей 2007 та 2012 року народження. Подружнє спільне життя не склалось через відсутність взаєморозуміння, розходження характерів та поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства, а також поглядів на виховання доньок. З березня 2014 року сторони проживають окремо. Зазначала, що відповідач розірвав будь-які стосунки із нею та дітьми, усіляко ухиляється від спілкування з ними. Тому вважає, що шлюбні відносини фактично припинились, примирення є неможливим, а шлюб суперечить не лише її інтересам, а і інтересам дітей, в зв`язку з чим просила шлюб розірвати.

Крім того, позивач в своєму позові вказує, що внаслідок самоусунення відповідача від батьківських обов`язків вона не може більше 4-х років здійснювати будь-які подорожі з дітьми в зв`язку з небажанням відповідача вийти на зв`язок та надати відповідний дозвіл. У родини є родичі у м. Луцьку та м. Києві, до яких діти хочуть безперешкодно їздити. Крім того, діти за своє життя жодного разу не були у інших країнах, а тому хоча б раз на рік хочуть відвідувати інші країни, серед яких країни Європи - Нідерланди, Бельгія, Франція, Іспанія, Німеччина, Польща, Чехія, Італія, Португалія, Австрія, скандинавські країни - Фінляндія, Норвегія, Швеція, Данія, інші країни з курортними містами - Туреччина, Греція, Чорногорія, Сербія, Хорватія, Болгарія, Грузія, Ізраїль, Єгипет, Шрі- Ланка , Таїланд, ОАЕ, а також Російська Федерація . Просила позов задовольнити.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 24.01.2019 року за відповідною заявою позивача частину позовних вимог про визначення місця проживання неповнолітніх дітей залишено без розгляду.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 24 січня 2019 року позов задоволений частково. Шлюб, зареєстрований 30 жовтня 2008 року у Виконкомі Алупкінської міськради м.Ялта Автономної республіки Крим міжОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про що складено актовий запис № 35, розірвано. В задоволенні позовної вимоги про надання дозволу на виїзд дітей за кордон відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні вимоги про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без дозволу та супроводу батька, скасувати та в цій частині постановити нове рішення про задоволення вказаної позовної вимоги. Свою скаргу обґрунтувала тим, що суд відійшов від правового висновку, наданого Верховним Судом України в постанові від 12.04.2017 року, якою рівність прав батьків визнано пріоритетною, відтак під час вирішення кожної конкретної справи необхідно детально аналізувати усі обставини справи, чого суд в даному випадку не зробив. Крім того, судом не надано оцінку доводам позивача щодо необхідності виїзду до тієї чи іншої країни та задовольнити позов з наданням дозволу на виїзд до певних країн, якщо такі виїзди відповідатимуть інтересам дітей. Суд формально підійшов до позовних вимог, оскільки позивачем був зазначений перелік країн, які діти разом з матерю в майбутньому хотіли б відвідати. Вважає такий формальний підхід є процесуальним порушенням і підставою для скасування оскаржуваного рішення у відповідній частині. Крім того, в частині вимог про надання виїзду батьком дітей з АР Крим на територію України, суд не з`ясував реальну можливість здійснення таких переміщень. З зазначених підстав вважає, що судом першої інстанції неправильно по суті вирішений позов в оскаржуваній частині.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Задовольняючі позовну вимогу про розірвання шлюбу суд зазначив, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається та з`ясувавши всі фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, постановив рішення про розірвання шлюбу. Рішення суду в даній частині апелянт не оскаржує, а тому цей предмет не є предметом апеляційного розгляду.

Звертаючись до суду з позовом про надання дозволу на виїзд дітей за кордон, позивач посилалась на те, що відповідач самоусунувся від батьківських обов`язків, на зв`язок не виходить і вона не може більше 4-х років здійснювати будь-які поїздки подорожі з дітьми.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову в частині надання дозволу виїзду дітей за кордон, суд першої інстанції виходив з того, що надання такого дозволу без обмеження його відповідним часом чи періодом, а також без визначення конкретної країни виїзду в кожному конкретному випадку до досягнення дітьми 16-річного віку може стати підставою для перебування дітей за кордоном досить тривалий не обмежений час, і це може порушити батьківські права відповідача та позбавити його права на спілкування з дітьми та на участь у їх вихованні, а багаторазовий виїзд дітей за кордон без надання згоди батька чинним законодавством не передбачений.

З викладеною позицією суду першої інстанції в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду, вважаючи її виваженою та обґрунтованою. Вказана позиція також кореспондується з позицією Велика Палата Верховного Суду, висловленою нею в постанові від 04.07.2018 року у справі № 712/10623/17, зокрема щодо того, що враховуючи інтереси дитини, суд може надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Під час вирішення такої категорії справ судом мають бути безпосередньо досліджені питання щодо країни, до якої має виїхати дитина, загального строку надання такого дозволу, часового проміжку перебування дитини в іноземній країні в кожному конкретному випадку. Неврахування даних обставин фактично може призвести до суттєвого обмеження або позбавлення одного із батьків можливості брати участь у вихованні та спілкуванні з дітьми. Надання дозволу на виїзд дітей до невизначених країн та без визначення його початку й закінчення позбавить можливості в даному випадку батьку бути обізнаним про виїзд його дітей за межі країни, про строк та мету поїздки.

Стосовно посилань апелянта на безпідставне та незаконне обмеження можливості її фактичного пересування територією України без дозволу відповідача, колегія суддів апеляційного суду зважає на те, що положеннями п.2 ч.2 ст. 313 ЦК України встановлене правило, відповідно до якого діти, які не досягли чотирнадцяти років, мають право на вільне самостійне пересування по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Структура даного обмеження є аналогічною до обмеження, встановленого для виїзду ними за межі України осіб, які не досягли шістнадцяти років. Відтак вищевказані правила застосовуються й у даних правовідносинах.

Окремо колегія суддів зважає на ту обставину, що постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2018 р. № 619 було внесено ряд змін до Правил перетинання державного кордону громадянами України, зокрема встановлено право виїзду з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця при пред`явленні рішення суду або органу опіки та піклування (районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі його утворення), сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади), у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб. Вказані зміни саме й були направлені на лібералізацію питання тимчасового короткострокового виїзду дитини без згоди іншого з батьків для забезпечення відпочинку, оздоровлення, тощо.

Зважаючи на досліджені обставини, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про розірвання шлюбу, надання дозволу на виїзд дітей за кордон, залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Д.О. Таргоній

К.П. Приходько