ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 червня 2019 року м. Харків

Справа №643/3349/14

Провадження № 22-ц/818/891/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

секретаря Кучер Ю.Ю.,

Учасники справи :

Позивач - ОСОБА_1

Відповідач - ОСОБА_2

третя особа - Харківська міська рада

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Харківська міська рада про визнання договору недійсним та визнання права власності, за апеляційною скаргою Харківської міської ради на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 березня 2014 року, ухвалене суддею Сиротниковим Р.Є.,-

в с т а н о в и в :

У лютому 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив суд визнати недійсним договір дарування від 10.07.2013 укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнати за ОСОБА_1 право власності на нежитлову будівлю літ. "А-1" (павільйон для очікування громадського транспорту "Завод ім. Т.Г. Шевченко" з торговими приміщеннями) загальною площею 220,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_1 право власності на зупиночний павільйон з вбудованими торгівельними магазинами на зупинці громадського транспорту по АДРЕСА_4, загальною площею 254,3 кв.м..

Позов мотивований тим, що у місті Харкові, по проспекту Тракторобудівників, 120 знаходиться зупиночний павільйон з вбудованими торгівельними магазинами на зупинці громадського транспорту та по АДРЕСА_1 зупинка громадського транспорту "Завод ім.. Т.Г. Шевченко", яка до 2013 року перебувала у незадовільному технічному стані.

Позивач у позові посилався на те, що у 2013 році за власні кошти з метою покращення технічного стану зупиночного павільйону з вбудованими торгівельними магазинами на зупинці громадського транспорту по АДРЕСА_4 здійснив реконструкцію, а також своїми силами, за свої кошти та кошти відповідача, здійснив реконструкцію зупинки шляхом будівництва громадського будинку - нежитлової будівлі літ. "А-1" (павільйону для очікування громадського транспорту "Завод ім.. Т.Г. Шевченко" з торговими приміщеннями) за адресою: АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи позов вказував, що у зв`язку з тим, що відповідач здійснював часткове фінансування робіт з будівництва будівель, між ним та відповідачем було досягнуто домовленості про відчуження позивачем на користь відповідача спірних будівель шляхом укладення договору дарування, однак з правом позивача безстроково ними користуватися.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27 березня 2014 року позовні вимоги задоволено частково. Договір дарування від 10.07.2013 укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнано недійсним. Визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлову будівлю літ. "А-1" (павільйон для очікування громадського транспорту "Завод ім. Т.Г. Шевченко" з торговими приміщеннями) загальною площею 220,7 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

В частині визнання за ОСОБА_1 права власності на зупиночний павільйон з вбудованими торгівельними магазинами на зупинці громадського транспорту по АДРЕСА_4 - відмовлено.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що правовідносини у даному спорі встановлено на підставі наданих доказів.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Харківська міська рада звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати в частині визнання за ОСОБА_1 права приватної власності на нежитлову будівлю літ «А-1» (павільйон для очікування громадського транспорту «Завод ім.. Т.Г. Шевченко» з торговими приміщеннями) загальною площею 220,7 кв.м. по АДРЕСА_1 та стягнути з позивача на користь ХМР судовий збір.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції неповно встановлено обставини у справі, всупереч вимогам чинного законодавства, яким передбачений певний порядок набуття права власності та право на виконання будівельних робіт.

В обґрунтування скарги посилається на те, що судом не з`ясовано, а позивачем не доведено обставини, які свідчать про право власності на спірне майно, факт набуття позивачем права власності на зазначене майно не доведено.

Ухвалюючи заочне рішення суд не звернув уваги та не надав належної оцінки, що матеріали справи не містять належних доказів наявності у позивача права власності або права користування на земельну ділянку на якій розташовані самочинно збудовані об`єкти.

В апеляційній скарзі звертає увагу апеляційної інстанції на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги і дійшов хибного висновку про задоволення позову, тоді як договір дарування, що міститься в матеріалах справи нотаріально не посвідчений, а отже є нікчемним.

Сторонами надано суду відзиви на апеляційну скаргу в яких вони просять апеляційну скаргу відхилити, заочне рішення залишити без змін.

Також, сторонами подано клопотання в яких вони просять повернути апеляційну скаргу, оскільки ХМР порушено порядок оскарження. Посилаються на те, що право на апеляційне оскарження у ХМР виникає після перегляду заочного рішення судом першої інстанції.

Судова колегія відхиляє заявлені клопотання, оскільки вони не грунтуються на законі. ХМР залучена до участі у справі в якості третьої особи, а не відповідача, який вправі звернутися до суду з заявою про перегляд заочного рішення (ст.284,288 ЦПК України). ХМР, як третя особа вправі оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Крім цього, представник позивача подала три клопотання про залишення апеляційної скарги без руху, застосування позовної давності та закриття апеляційного провадження.

Клопотання про залишення апеляційної скарги без руху та застосування до апеляційної скарги позовної давності не грунтуються на законі і не мають правового значення для вирішення справи по суті.

Що стосується закриття апеляційного провадження з підстав, що оскаржуваним рішенням не зачипаються права і не покладено обов"язки на ХМР, то судова колегія вирішуючи справу по суті зазначає про таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення суду оскаржується в частині задоволення позову. Тому, в частині відмови у задоволенні позову рішення суду в апеляційному порядку не переглядається.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судовим розглядом встановлено, що 10 липня 2013 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 уклали договір дарування, відповідно до якого позивач подарував відповідачу нежитлову будівлю літ. "А-1" (павільйон для очікування громадського транспорту "Завод ім.. Т.Г. Шевченко" з торговими приміщеннями) загальною площею 220,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ., а також зупиночний павільйон з вбудованими торгівельними магазинами на зупинці громадського транспорту площею 254,3 кв.м. по АДРЕСА_4 .

Пунктом 4 даного договору визначено, що сторони домовилися про те, що 10.07.2015 року договір буде нотаріально посвідчений сторонами у будь-якого приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу, але в майбутньому договір не був нотаріально посвідчений.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтями 627, 628 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною другою статті 719 ЦК України визначено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Статтею 220 ЦК України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Отже, оскільки при укладанні оспорюваного договору не було додержано нотаріальної форми , він є нікчемним і не може бути визнаний недійсним.

Тому рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову

Що стосується позовних вимог про визнання права власності, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Пунктом 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва) передбачено, що у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього.

В силу вимог ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Відповідно копії технічного висновку ТОВ "КОНСУЛАТ" про стан будівельних конструкцій і можливості подальшої експлуатації самочинно побудованого громадського будинку нежитлової будівлі літ. "А-1" (павільйону для очікування громадського транспорту "Завод ім.. Т.Г. Шевченко" з торговими приміщеннями) розташованого за адресою у АДРЕСА_1, що міститься в матеріалах справи, всі основні несучі конструкції деформацій не мають, перебувають у задовільному технічному стані та відповідають архітектурним, будівельним, санітарним та пожежним нормам; нежитлова будівля придатна для подальшої експлуатації по призначенню.

З урахуванням вищезазначеного та вимог законодавства право власності на новостворене нерухоме майно у особи виникає з моменту його прийняття до експлуатації і наведений технічний висновок не може бути підставою для визнання права власності за позивачем.

Судова колегія критично ставиться до наявних у справі судових повісток про повідомлення ХМР про розгляд справи (а.с.22,24), оскільки вони не містять відомості про відповідну службову особу, яка розписалась за її отримання та дату вручення і незрозуміло яким чином ці судові повістки повернулись до суду з відміткою не юридичної особи ХМР, а зі штампом підрозділу юридичного департаменту.

Крім того, ці судові повістки про виклик в судове засідання лише на 12.03.2014 та 17.02.2014 , тоді як рішення суду було ухвалене 27.03.2014 року.

Матеріали справи не містять відомостей про повідомлення ХМР про розгляд справи 27 березня 2014 року, як і про вручення їй судового рішення.

За таких обставин, доводи представника позивача про те, що ХМР повинна була цікавитись розглядом справи, судова колегія відхиляє, тому, що матеріали справи не містять достовірних данних про обізнанність ХМР про наявність спору в суді.

Про наявність порушеного права ХМР свідчить той факт, що право власності було визнано за позивачем на будівлю, яка розміщенна на земельній ділянці, яка не відводилась для цієї мети.

Судовим розглядом достовірно встановлено, що позивач самовільно без будь яких передбачених законом дозвілів побудував на свій розсуд нежитлову будівлю. Уклав нікчемний договір дарування і вважав визнання його недійсним підставою для набуття права власності.

При цьому, земельна ділянка на якій здійснено самочинне будівництво знаходиться в межах міста Харкова і перебуває у комунальній власності, а тому її передача в користування є виключною компетенцією ХМР (ст.83,116,125,126 ЗК України).

Отже, підстав для закриття апеляційного провадження судом не встановлено.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення про задоволення позову з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції про задоволення позову підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради підлягає стягненню сплачений судовий збір за звернення з апеляційною скаргою в сумі 1200 грн.

Керуючись ст. ст. 203, 215, 217, 627-628, 717, 719 ЦК України, ст.ст. 12, 76-77, 81, 89, 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Харківської міської ради - задовольнити.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 березня 2014 року - в частині задоволення позову скасувати і ухвалити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Харківська міська рада про визнання договору недійсним та визнання права власності - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради судовий збір в сумі 1200 (одна тисяча двісті) гривень 00 коп..

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

повний текст постанови

складено 7 червня 2019 року