Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 537/4791/16-ц

провадження № 61-36204св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В. (суддя-доповідач),
суддів:Гулейкова І. Ю., Усика Г. І., Погрібного С. О., Яремка В. В,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на постанову Апеляційного суду Полтавської області від 11 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Кузнєцової О. Ю., Кривчун Т. О., Бондаревської С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Українська залізниця») про визнання незаконним та скасування наказу (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту), поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Свої вимог позивач мотивував тим, що він тривалий час працював у Полтавській вагонній дільниці Південної залізниці, яку реорганізовано шляхом злиття у ПАТ «Українська залізниця» та утворено регіональну філію «Південна залізниця». Перед звільненням він працював екіпірувальником 2-го розряду в цеху екіпірування пасажирських вагонів. Розпорядженням начальника виробничого підрозділу «Полтавська вагонна залізниця» від 17 березня 2016 року № 38/ОС про припинення трудового договору (контракту) його звільнено згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) за прогул без поважних причин, а саме відсутність на роботі 02 лютого 2016 року більше трьох годин без поважних причин. Копію розпорядження йому у день звільнення не вручено, копію розпорядження про звільнення і трудову книжку він отримав лише 03 вересня 2016 року поштою.

Позивач зазначав, що його звільнення є незаконним, оскільки причини відсутності його на робочому місці є поважними, а саме хвороба. Крім цього, внаслідок його відсутності будь-якої шкоди відповідачеві заподіяно не було, звільнення проведено без згоди вищого виборного органу професійної спілки, як того вимагає стаття 252 КЗпП України, і повинно здійснюватися керівником підприємства, а не керівником структурного підрозділу.

Внаслідок неправомірного звільнення він не отримував заробітної плати, порушені його трудові права, що призвело до моральних страждань, втрат нормальних життєвих зв`язків. Розмір відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок незаконного звільнення, він оцінює у 10 000,00 грн.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просив визнати незаконним та скасувати розпорядження начальника виробничого підрозділу «Полтавська вагонна залізниця» від 17 березня 2016 року № 38/ОС про припинення трудового договору (контракту), поновити його на роботі на посаді екіпірувальника 2-го розряду цеху екіпірування пасажирських вагонів станції Кременчук, стягнути із відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи із 18 березня 2016 року по дату винесення рішення, а також 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач був відсутній на роботі 02 лютого 2016 року із поважних причин, а саме внаслідок його тимчасової непрацездатності, тому звільнення останнього на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України є незаконним, проте позивач звернувся до суду із пропущенням строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 11 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 грудня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ (розпорядженя) начальника виробничого підрозділу «Полтавська вагонна дільниця» регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 17 березня 2016 року № 38/ОС про припинення трудового договору зі ОСОБА_1 Поновлено ОСОБА_1 на посаді екіпірувальника 2-го розряду цеху екіпірування пасажирських вагонів станції Кременчук виробничого підрозділу «Полтавська вагонна дільниця» регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» із 18 березня 2016 року. Стягнуто із ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу із 18 березня 2016 року по 11 квітня 2018 року в розмірі 104 397,81 грн із відрахуванням обов`язкових платежів та податків. Стягнуто із ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив із того, що встановивши факт незаконного звільнення позивача, місцевий суд дійшов помилкового висновку про пропуск останнім строку звернення до суду із позовом, оскільки доказами у справі підтверджено, що позивач отримав копію наказу про звільнення лише 03 вересня 2016 року, а звернувся до суду - 03 жовтня 2016 року, тобто в межах місячного строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У червні 2018 року ПАТ «Українська залізниця» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Полтавської області від 11 квітня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не взято до уваги, що представник відповідача - Ткаченко С. С. та свідки: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , надали пояснення суду, що зі змістом наказу про звільнення позивач ознайомлений 17 березня 2016 року. Відповідач засобами поштового зв`язку направляв позивачу копію наказу про звільнення, повідомлення про те, що останній звільнений та про необхідність отримати трудову книжку, що підтверджується наявними у матеріалах справи фіскальними чеками та описом вкладення, при цьому позивач вказані листи не отримав. Суд апеляційної інстанції безпідставно стягнув із відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу більше ніж за рік без наведення мотивів у судовому рішенні, чим порушив вимоги частини другої статті 235 КЗпП України. Позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань.

У березні 2019 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу ПАТ «Українська залізниця», уяких заявник просить відхилити вказану касаційну скаргу та залишити без змін рішення суду апеляційної інстанції, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 31 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження, витребувано цивільну справу та надано строк на подання відзиву на касаційну скаргу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ПАТ «Українська залізниця» підлягає задоволенню із таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 наказом від 01 травня 2001 року № 904 прийнятий за переведенням із ДОП-4 оглядачем вагонів 5-го розряду в цех огляду і поточного ремонту вагонів станції Кременчук Полтавської вагонної дільниці Південної залізниці. 14 квітня 2004 року йому присвоєно кваліфікацію старшого оглядача вагонів 6-го розряду. 01 лютого 2007 року ОСОБА_1 переведений старшим оглядачем-ремонтником вагонів 6-го розряду згідно з наказом від 31 січня 2007 року № 69/ос.

07 липня 2012 року Полтавська вагонна дільниця Південної залізниці перейменована на відокремлений підрозділ «Полтавська вагонна дільниця» Державного підприємства «Південна залізниця».

Наказом від 03 листопада 2014 року 168/ос ОСОБА_1 переведений екіпірувальником 2-го розряду в цех екіпірування пасажирських вагонів станції Кременчук.

01 грудня 2015 року Державне підприємство «Південна залізниця» реорганізоване шляхом злиття у ПАТ «Українська залізниця» та утворено регіональну філію «Південна залізниця».

Відокремлений підрозділ «Полтавська вагонна дільниця» Державного підприємтсва «Південна залізниця» 01 грудня 2015 року реорганізоване у Відокремлений підрозділ «Полтавська вагонна дільниця» регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

Наказом (розпорядженням) начальника Відокремленого підрозділу «Полтавська вагонна дільниця» Гіль А. В. від 17 березня 2016 року № 38/ОС про припинення трудового договору, ОСОБА_1 звільнено з посади екіпірувальника 2-го розряду цеху екіпірування пасажирських вагонів станції Кременчук ІІ гр. згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України за прогул без поважних причин, а саме відсутність на роботі 02 лютого 2016 року більше трьох годин без поважних причин.

Листами комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» управління охорони здоров`я Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 19 грудня 2016 року № 874/19б та від 22 травня 2017 року за № 377/19б повідомлено суд, що 02 лютого 2016 року ОСОБА_1 оглянутий лікарем загальної практики сімейним лікарем закладу Гуріною О. В. , йому встановлений діагноз та виявлені ознаки тимчасової непрацездатності.

Відповідно до належним чином засвідченої копії книги запису викликів лікарів додому, 02 лютого 2016 року о 10 год 00 хв лікар викликався до хворого ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Показаннями свідка ОСОБА_5 також підтверджується, що ОСОБА_1 02 лютого 2016 року двічі звертався за медичною допомогою у зв`язку з поганим самопочуттям, у зв`язку із чим 02 лютого 2016 року повернувся з роботи додому.

ОСОБА_1 отримав копію наказу про звільнення та трудову книжку 03 вересня 2016 року.

Відповідно до акта від 17 березня 2016 року, що складений о 13 год 50 хв заступником начальника відокремленого підрозділу «Полтавська вагонна дільниця» ОСОБА_2 , начальником сектору кадрів ОСОБА_3 , юрисконсультом Ткаченко С. Л. , засвідчено, що ОСОБА_1 відмовився від підпису про ознайомлення з наказом від 17 березня 2016 року № 38/ОС про припинення трудового договору, відмовився отримувати вказаний наказ і трудову книжку та ставити підпис про її отримання у особовій картці.

Нормативно-правове обґрунтування

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України).

Відповідно до статті 237? КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Таким чином, статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду.

Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Вирішуючи спір у справі, суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановивши, що 02 лютого 2016 року позивач перебував у стані тимчасової непрацездатності внаслідок хвороби, що є поважною причиною відсутності працівника на роботі, дійшли правильного висновку про те, що звільнення позивача з роботи згідно з пунктом 4 статті 40 КЗпП України є незаконним, оскільки останній вчинив прогул із поважних причин. Такий висновок судів сторонами не оспорюється.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, позивач звільнений з роботи 17 березня 2016 року, проте отримав копію наказу про звільнення та трудову книжку лише 03 вересня 2016 року, а тому, звернувшись до суду 03 жовтня 2016 року, не пропустив місячний строк, передбачений статтею 233 КЗпП України, у зв`язку із чим дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Верховний Суд не може погодитись із таким висновком суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Судами встановлено та із матеріалів справи вбачається, що актом від 17 березня 2016 року, що складений о 13 год 50 хв заступником начальника відокремленого підрозділу «Полтавська вагонна дільниця» Бубновим Ю. В., начальником сектору кадрів Польгуй С. О., юрисконсультом Ткаченко С. Л. , засвідчено, що ОСОБА_1 відмовився від підпису про ознайомлення з наказом від 17 березня 2016 року № 38/ОС про припинення трудового договору, відмовився отримувати вказаний наказ і трудову книжку та ставити підпис про її отримання у особовій картці.

Факт ознайомлення позивача із наказом про його звільнення 17 березня 2016 року підтверджуються показаннями свідків: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , які допитані судом першої інстанції у судовому засіданні.

Таким чином, відповідач в установленому законом порядку зафіксував факт відмови позивача отримувати наказ про звільнення. На виконання положень частини першої статті 81 ЦПК України позивач не надав доказів на спростування зазначеного.

Встановлені у справі обставини свідчать про те, що відповідач належним чином виконав свій обов`язок щодо ознайомлення позивача з наказом про його звільнення, тоді як позивач, відмовляючись ставити свій підпис про ознайомлення з наказом та ухиляючись від отримання копії наказу, діяв недобросовісно, що не відповідає засадам цивільного законодавства, передбаченим статтею 3 Цивільного кодексу України.

Наведене свідчить про те, що позивач, звернувшись до суду з позов 03 вересня 2016 року, пропустив вставлений статтею 233 КЗпП України місячний строк на звернення до суду.

Враховуючи наведене, висновок суду апеляційної інстанції про задоволення позову не можна вважати обґрунтованим та таким, що відповідає завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішені справ із метою ефективного захисту порушених прав, оскільки у всіх справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Таким чином, Верховний Суд на підставі статті 413 ЦПК України дійшов висновку про задоволення касаційної скарги та скасування рішення апеляційного суду із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити.

Постанову Апеляційного суду Полтавської області від 11 квітня 2018 року скасувати, рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 грудня 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак

Судді:І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик
В. В. Яремко