Головуючий у 1-й інстанції Федотова В.М.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2019 року місто Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Попової С.А.,

суддів Зайцевої С.А., Кочегарової Л.М.,

за участю секретаря Герасимової Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21 серпня 2019 року, ухваленого у складі судді Федотової В.М., повний текст рішення складено 28 серпня 2019 року,

по цивільній справі

за позовом ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_4 ,

до ОСОБА_1 , Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія»

про відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2019 року ОСОБА_3 , який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4 , звернувся до суду із позовом в обґрунтування зазначивши наступне. 21 вересня 2017 року о 13-35год. в м. Маріуполі, на проїзній частині пр. Будівельників, в районі будинку №46-А, автомобілем марки «Wolkswagen-Transporter», реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 , був скоєний наїзд на малолітнього пішохода ОСОБА_4 , 2004р.н., який перетинав дорогу справа наліво відносно напрямку руху транспортного засобу марки «Wolkswagen-Transporter», реєстраційний номер НОМЕР_1 із-за передньої частини вантажного автомобіля «КАМАЗ» реєстраційний номер НОМЕР_2 , який знаходився у статичному положенні на проїзній частині пр. Будівельників. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди малолітній пішохід ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був травмований та йому були спричинені тілесні ушкодження середньої ступені тяжкості. Просив стягнути:

- з ОСОБА_1 моральну шкоду заподіяну малолітньому ОСОБА_5 в сумі 48715,53грн (різниця між загальним обсягом немайнової шкоди 50000грн, спричиненої дитині, і передбаченими страховим полісом 5% морального відшкодування від понесених витрат на лікування загалом 1284,47грн.=865,72+427,49);

- з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» шкоду заподіяну малолітньому ОСОБА_4 пов`язану з подальшим лікуванням в сумі 17134,42грн. (різниця між загальною сумою витрат у зв`язку з ушкодженням здоров`я 25688,32грн, куди увійшли витрати на подальше лікування, та сплаченим страховим відшкодуванням 8549,82грн) та моральну шкоду в зв`язку із ушкодженням здоров`я в сумі 1284,47грн.

Також просив стягнути з відповідачів на свою користь витрати на правничу допомогу в сумі 5000грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_1 наголошує на грубій необрежності діях потерплого ОСОБА_4 у вигляді нехтування правилами дорожнього руху, відсутності його вини, як водія, у заподіянні тілесних ушкоджень потерпілому, відсутності для останнього тяжких наслідків для його здоров`я, що є підставою для зменшення розміру моральної шкоди і покладення її обов`язку з відшкодування на страхову компанію, яка застрахувала його цивільно-правову відповідальність (т. 1 а.с. 85-88).

У відзиві ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на позову заяву йдеться про безпідставність і передчасність заявлених до страхової компанії вимог, оскільки страхове відшкодування виплачено в повному розмірі 8632,58грн, зважаючи на підтвердження чеками на суму 8221,50грн і обчислену згідно із п. 26-1 Закону № 1961-ІV 5% моральної шкоди від страхової виплати - 411,08грн., а також незвернення в подальшому із заявами про відшкодування витрат на подальше лікування, підтверджених документально на суму 12242,85грн., а не заявлених 17134,42грн., з яких ліки на суму 4891,57грн не підтверджені лікарськими призначеннями (т. 1 а.с. 139-142)

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21 серпня 2019 року позов ОСОБА_3 , який діє в свої інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_4 , задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду, заподіяну малолітньому ОСОБА_4 , в сумі 48715,53грн.

Стягнуто з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_3 шкоду заподіяну малолітньому ОСОБА_4 , пов`язану з лікуванням в сумі 17134,42грн., та моральну шкоду в зв`язку із ушкодженням здоров`я в сумі 1284,47грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 5000грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався положеннями ст.ст. 1167, 1187 ЦК України та дійшов висновку про відповідальність за дії зі спричинення малолітньому пішоходу шкоди здоров`ю страхової компанії та водія ОСОБА_1 , цивільно-правова відповідальність якого застрахована, в межах і на умовах страхового полісу та положень Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" № 1961-ІV від 01.07.2004р., з урахуванням усталеної практики Верховного Суду. Суд визначив розмір відшкодування витрат на лікування від наслідків травми в ДТП малолітнього потерпілого ОСОБА_4 , належного до виплати зі страхової компанії на користь його законного представника - ОСОБА_3 , в розмірі 17134,42грн. Суд визначив обсяг немайнового відшкодування дитині, в особі його законного представника, виходячи з принципу розумності, виваженості та справедливості, в загальному розмірі 50000грн, розклавши відповідальність з відшкодування моральної шкоди на страхову компанію в розмірі 1284,47грн та володільця джерела підвищеної небезпеки - водія ОСОБА_1 , діями якого така шкода була спричинена, в розмірі 48715,53грн. Витрати, понесені позивачем з оплати правничої допомоги в розмірі 5000грн., покладені судовим рішенням на відповідачів.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні цієї частини позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не визначено, чи мала місце груба необережність потерпілого, та не зазначено, чому суд не бере його до уваги. Не оспорюючи того що малолітній ОСОБА_4 , дійсно, переніс фізичний біль і страждання, викликані травмами та їх лікуванням, певний дискомфорт та незручності, неможливість спілкування з друзями за час стаціонарного лікування, вважає, що визначений розмір моральної шкоди в сумі 50000грн. нічим не підтверджений. Суд не врахував протиправність діяння самого потерпілого, відсутність вини відповідача і його протиправної поведінки, а відтак, відсутній причинний зв`язок між діянням та шкодою. Наявна дискримінація сторін у спорі, оскільки страховик за немайновою шкодою обмежується 5% бар`єром від понесених витрат на лікування потерпілого, а страхувальник несе решту майнового тягара з відшкодування спричиненої шкоди. Розмір немайнового відшкодування не відповідає наведеній судовій практиці по інших справах з аналогічних правовідносин. Приймаючи рішення про стягнення судових витрат та витрат на правничу допомогу, суд не зазначив пропорційність стягнення з відповідачів, що не відповідає вимогам закону.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Процедура розгляду справи апеляційним судом

Справа розглядається за участю відповідача ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2, які підтримали доводи апеляційної скарги, представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 , яка заперечувала проти доводів скарги, у відсутність повідомленого про дату, час і місце судового засідання представника відповідача ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та у відсутність позивача ОСОБА_3 , від якого надійшла заява про вирішення справи у його відсутність.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, 21 вересня 2017 року о 13-35год. в м. Маріуполі, на проїзній частині пр. Будівельників, в районі будинку №46-А, автомобілем марки «Wolkswagen-Transporter», реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 , був скоєний наїзд на малолітнього пішохода - учня сьомого класу ОСОБА_4 , 2004р.н., який перетинав дорогу справа наліво відносно напрямку руху транспортного засобу марки «Wolkswagen-Transporter», реєстраційний номер НОМЕР_1 із-за передньої частини вантажного автомобіля «КАМАЗ» реєстраційний номер НОМЕР_2 , який знаходився у статичному положенні на проїзній частині пр. Будівельників. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди малолітній пішохід ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був травмований та йому були спричинені тілесні ушкодження середньої ступені тяжкості, а саме: закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, забій м`яких тканин лобної області; закритий перелом медіальної лодижні лівої великогомілкової кістки, закритий перелом основи І п`ясної кістки лівої кисті з незначним зміщенням, а також спричинено сколи 6 зубів, синець на бічній поверхні лівого стегна у верхній третині, садно по внутрішній поверхні лівого плеча в нижній третині (а.с. 7-51, 70,71).

Згідно висновку експерта Донецького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України № 1/19-140 від 29.05.2018р., водій ОСОБА_1 , виконуючи вимоги п.п. 12.3, 12.4, 12.9(б) Правил дорожнього руху України, не мав технічної можливості уникнути наїзду на малолітнього пішохода ОСОБА_4 , через що його дії не перебували у причинному зв`язку із настанням дорожньо-транспортної події (а.с. 63-69, 109-122).

Постановою СУ ГУНП в Донецькій області від 30.05.2018р., кримінальне провадження у відношенні ОСОБА_1 закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, за відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України (т. 1 а.с. 61-62).

Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/5123469 від 23.01.2017р. ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» застраховано цивільно-правову відповідальність водія і власника «Wolkswagen-Transporter», д/н НОМЕР_1 , - ОСОБА_1 (а.с. 6).

Згідно страхового акту № ОЦ/123/006/17/0585 ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», дорожньо-транспортна подія, яка мала місце 21.09.2017р. є страховим випадком і підлягає страховому відшкодуванню у розмірі 8632,58грн., з них: моральна шкода 411,08грн і витрати на лікування потерпілого в розмір 8221,50грн (а.с. 163). Страхове відшкодування в розмірі 8632,58грн за мінусом утриманої комісії банку (43,16грн) перераховано 24.10.2018р. на картковий рахунок ОСОБА_3 - батька малолітнього потерпілого ОСОБА_4 за заявою позивача від 22.11.2017р. (а.с. 54-55, 72, 164).

Подальше лікування потерпілої дитини - ОСОБА_4 згідно з призначеннями лікарів, не охоплене сплаченим страховим відшкодуванням, коштувало законному представнику потерпілого ОСОБА_3 17134,42грн. (т. 1 а.с. 7-51).

2. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення;

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права (п. 4).

Вивчивши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - зміні в частині порядку розподілу витрат на правову допомогу, виходячи з такого.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (ч. 1 ст. 1187 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ч. 1 ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

За змістом абз. 1, 3 п. 4, абз. 1 п. 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013р., обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_3 щодо підстав для відшкодування майнової і моральної шкоди, заподіяної лікуванням малолітнього потерпілого ОСОБА_4 , відповідні їм правовідносини, поясненням та наданим доказам дав належну оцінку. Суд оцінив зібрані докази в сукупності з дотриманням ст. 89 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для покладення цивільно-правової відповідальності на володільця джерела да підвищеної небезпеки, за доведеності складу порушення (факт заподіяння дитині в конкретній дорожній обстановці шкоди діями водія ОСОБА_1 , настання для дитини шкідливих наслідків для здоров`я, причинний зв`язок між діями і негативними наслідками), та неспростування презумпції вини заподіювача шкоди, а також страхової компанії, що застрахувала відповідальність володільця автомобіля «Wolkswagen-Transporter», д/н НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , обсяг відповідальності якої обмежується умовами укладеного між ними договору страхування, втіленого в змісті Полісу № АК/5123469.

З такими висновками апеляційний суд погоджується, впевнившись у відсутності ознак непереборної сили або умислу потерпілого, як обставин, унормованих ч. 5 ст. 1187 ЦК України, що могли б виключити відповідальність водія ОСОБА_1 .

Відтак, доводи апеляційної скарги представника відповідача щодо відсутності вини ОСОБА_1 у настанні дорожньо-транспортної пригоди, що мали б бути взяті судом за основу звільнення його від відповідальності у даному спорі, не є юридично спроможними, оскільки в конструкції ч. 2 ст. 1187 ЦК України, з урахуванням роз`яснень в абз. 1 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992р. і абз. 1 п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013р., заподіяна потерпілій особі шкода це було внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок, незалежно від вини заподіювача такої шкоди.

Володільцем джерела підвищеної небезпеки - ОСОБА_1 не спростовано презумпцію його вини, як завдавача шкоди.

За роз`ясненнями в абз. 4 п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013р., відсутність складу злочину у разі закриття кримінального провадження не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.

Мається на увазі, що постанова слідчого, ухвалена в кримінальному провадженні № 0000416 (а.с. 61-62) має оцінюватись в сукупності з іншими зібраними належними, достовірними і допустимими доказами. Преюдиційне ж значення згідно із положеннями ч. 6 ст. 82 ЦПК України в даному випадку має встановлення дії і особи, яка вчинила ці дії (факт наїзду 21.09.2017р. на малолітнього пішохода ОСОБА_4 автомобілем «Wolkswagen-Transporter», д/н НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 ).

Так, в межах наведеного кримінального провадження була проведена автотехнічна експертиза, висновки якої № 1/19-140 долучені до даної цивільної справи (а.с. 63-69, 109-122).

З мотивувальної частини висновку вбачається, що розрахована експертом швидкість автомобіля «Wolkswagen-Transporter» під керуванням водія ОСОБА_1 згідно слідової інформації не менше 65,1-68,0км/год, що не відповідає вимогам п. 12.4 ПДР в діючій редакції. Експертом наголошено, що при виниклій обстановці водієві треба було дотримуватись швидкісного режиму в населених пунктах. За наслідками дослідження експерт констатував, що ОСОБА_1 «рухався з перевищенням дозволеної в межах населеного пункту швидкості». А крім того, експерт вказав, що ним розрахована мінімальна швидкість, бо не вся довжина сліду гальмування відобразилась на асфальтобентонному покритті проїзної частини (т. 1 а.с. 66, 109-122).

Тобто дії водія ОСОБА_1 не відповідали вимогам Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001р. в редакції, чинній на момент дорожньо-транспортної пригоди у вересні 2017 року, зокрема: п. 12.4. У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год; п.п. «б» п. 12.9. Водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "и" пункту 30.3 цих Правил.

Але ж експерт встановлював наявність у водія технічної можливості запобігти даної дорожньо-транспортної пригоди з використанням показника дозволеної швидкості 60км/год, що при конкретній обстановці не було притаманно для водія ОСОБА_1 , а взято експертом гіпотетично (при дотриманні швидкісного режиму - за умови руху із дозволеною швидкістю 60км/год).

Експертові на розв`язання були постановлені усічені питання: як повинен був діяти водій у виниклій обстановці, чи мав водій можливість уникнути наїзду на пішохода, чи є в діях пішохода порушення Правил дорожнього руху. Проте, на експертизу не були постановлені питання, що мали істотне значення: чи відповідали дії водія Правилам дорожнього руху України та чи мав він технічну можливість уникнути даної дорожньо-транспортної події при фактичній швидкості не менше встановленого експертом показника 65,1-68,0км/год.

Як з`ясовано, в ході розгляду справи судом першої інстанції відповідачем ОСОБА_1 і його представником не заявлялись клопотання про постановлення на розв`язання автотехнічної експертизи цих питань, що усунули б підстави для покладення на водія - володільця джерела підвищеної небезпеки цивільної-правової відповідальності за завдану шкоду, спричинену в дорожньо-транспортній події малолітній особі ОСОБА_4 .

Таким чином, зібраними доказами, які враховані судом, доведена невідповідність дій водія ОСОБА_1 Правилам дорожнього руху України, тобто його дії у конкретній дорожній обстановці були неправомірними. Діями водія автомобіля ОСОБА_1 спричинено шкідливі наслідки у вигляді травмування малолітнього потерпілого ОСОБА_4 .

Аргументи апеляційної скарги представника відповідача з приводу недоведення причинного зв`язку між діями водія ОСОБА_1 та спричиненою шкодою потерпілому ОСОБА_4 в ДТП, що сталася 21.09.2017р., не є спроможними.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції не визначив, чи мала місце груба необережність потерпілого, що мало бути підставою для зменшення розміру відшкодування у відповідності з ч. 3 ст. 1193 ЦК України.

Відповідно з ч. 2 ст. 1193 ЦК України, на яку в обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається представник відповідача, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із роз`ясненнями в абз. 2-4 п. 7 вищезгаданої Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4: якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди). Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Положення статті 1193 ЦК про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Саме по собі перебування у нетверезому стані не є прикладом грубої необережності, якщо при цьому не було порушено Правила дорожнього руху.

З урахуванням конкретних обставин дорожньо-транспортної події, в тому числі зважаючи на індивідуальні особливості потерпілого, що є малолітньою особою, яка перетинала дорогу поза пішохідним переходом в населеному пункті, колегія суддів впевнилася у відсутності підстав для твердження про наявність в діях потерпілого грубої необережності або умислу у створенні дорожньо-транспортної пригоди, на чому помилково наполягає в апеляційній скарзі представник відповідача.

Сумуючи наведене, суд першої інстанції не віднайшов підстав для зменшення розміру відшкодування в порядку ч. 2 ст. 1193 ЦК України. Колегія суддів з рішенням в даній частині погоджується, зважаючи, до того ж, на відсутність у відповідача ОСОБА_1 , що працює і має заробіток, виняткових обставин, коли стягнення у повному розмірі неможливе або поставить його в тяжке становище.

Згідно із абз. 3 п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013р., потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Колегія суддів погоджується із обсягом присудженого судом першої інстанції відшкодування майнового характеру, пов`язаного з витратами на лікування дитини, і моральної шкоди, заподіяної дитині у ДТП, з наступних підстав.

Так, судом враховано не охоплені виплаченою сумою страхового відшкодування платіжні документи з придбання ліків за рекомендаціями лікарів на суму 17134,42грн, в тому числі довготривалого амбулаторного лікування, включаючи прилад контролю тиску тонометр), що обумовлювався потребою і характером заподіяної травми (струс головного мозку, закрита черепно-мозкова травма тощо). Судом обговорено в рішенні і вмотивовано відхилення заперечень страховика з приводу 4 квитанцій, з чим колегія суддів погоджується, дослідивши наявні у справі лікарські призначення, квитанції і чеки (т. 1 а.с. 7-51). Обсяг витрачених коштів на лікування укладається в межі ліміту відповідальності страховика по позиції шкоди, заподіяної життю і здоров`ю (а.с. 6).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів (ч. 1 ст. 1168 ЦК України).

Згідно з п. п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995р., під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Не заперечується і не оспорюється стороною відповідача ОСОБА_1 , як відзначено в змісті апеляційної скарги, той факт, що малолітній ОСОБА_4 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, дійсно, переніс фізичний біль і страждання, викликані травмами та їх лікуванням, дискомфорт та незручності, неможливість спілкування з друзями за час стаціонарного лікування.

Колегія суддів, схвалюючи висновки суду першої інстанції в частині розв`язання вимог немайнового характеру, віднаходить переконливими і обґрунтованими доводи позову щодо заподіяної моральної шкоди дитині у вигляді фізичного болю від чисельних травм, включаючи травму голови, 2 перелами, пошкодження 6 зубів, садна, синця, що безумовно призвело до відчуття тривалого фізичного болю, нервового стану, дискомфорту, змушеної зміни усталеного укладу життя дитини, обмеження реалізувати себе в спорті тощо.

Обсягу і характеру цих страждань, їх довготривалості, тяжкості змін, виходячи із застосованих судом засад розумності, виваженості та справедливості відповідатиме відшкодування немайнової шкоди малолітній особі в загальному розмірі 50000грн., з яких в межах ліміту страховика - в сумі 1284,47грн. мають бути покладені на ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», а решту 48715,53грн. - на водія забезпеченого транспортного засобу - ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги представника відповідача щодо дискримінаційного розподілу у даному спорі відповідальності страховика і страхувальника не є спроможними з огляду на обумовлені і узгоджені сторонами полісом № АК/5123469 (ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» і ОСОБА_1 ) межі такої відповідальності (розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату у разі настання страхового випадку), обов`язкові в силу ст. 628-629, 979, 982, п. 3 ч. 1 ст. 988, 990 ЦК України для сторін у договорі, і що були взяті за основу в оскаржуваному судовому рішенні.

В наведеній частині рішення суду, як законне і обґрунтоване, підлягає залишенню без змін в порядку ст. 375 ЦПК України оскільки доводи апеляційної скарги представника відповідача не спростовують правильності висновків суду першої інстанції в наведеній частині.

Разом з тим, колегія суддів вважає переконливими доводи апеляційної скарги з приводу невірності порядку розподілу судових витрат з оплати правничої допомоги, з огляду на нижченаведене.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Разом з тим, з огляду на положення п. 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи є розмір таких витрат пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. На цих критеріях наголошує Європейський суд з прав людини у справах "East/West Alliance Limited" проти України", "Лавентс проти Латвії". Аналогічні висновки містяться у додатковій постанові Верховного Суду від 24.01.2019р. по справі № 910/15944/17.

Враховуючи надані до суду першої інстанції документи - ордер представника позивача - адвоката Сукач Т.В., договір про надання правничої допомоги з детальним описом наданих адвокатом послуг із їх хронометражем, акт виконаних адвокатом робіт і наданих послуг (т. 1 а.с. 178, 210-213), колегія суддів пересвідчилась у обґрунтованості, реальності і співмірності понесених позивачем витрат на оплату правничої допомоги в розмірі 5000грн.

З огляду на вимоги п. 1 ч. 3 ст. 133, ч.ч. 1-4 ст. 137, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, п.п. 7-8 Закону України «Про судовий збір» витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, покладаються у разі задоволення позову на відповідача і розподіляються в залежності від присуджених з них сум.

Зважаючи на обсяг присудженого з кожного відповідачів (з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» (17134,42+1284,47=18418,89грн. або 27,4%; з ОСОБА_1 - 48715,53грн. або 72,6%), з них підлягає стягненню в порядку компенсації витрат на правничу допомогу пропорційно на користь ОСОБА_3 : з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» - 1370грн. (5000:100х27,4%), з ОСОБА_1 - 3630грн. (5000:100х72,6%).

За таких обставин, рішення суду, ухвалене з порушенням норм процесуального закону в частині порядку розподілу витрат на професійну правничу допомогу, підлягає зміні у відповідній частині згідно вищенаведеного мотивування.

Порушень норм матеріального і процесуального права, які могли призвести до неправильного вирішення справи, або тих, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21серпня 2019 року в частині порядку розподілу витрат на професійну правничу допомогу змінити.

Стягнути на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень, з них:

- з ОСОБА_1 - 3630 (три тисячі шістсот тридцять) гривень;

- з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» - 1370 (одна тисяча триста сімдесят) гривень.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2019 року.

Судді: С.А.Попова

С.А.Зайцева

Л.М.Кочегарова