Справа № 587/2317/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2019 року Сумський районний суд Сумської області під головуванням судді Степаненка О.А., при секретарі Токаревій В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-я особа - Служба у справах дітей Сумської районної державної адміністрації, Служба у справах дітей Сумської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон без згоди та супроводу матері,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду з позовом з тих підстав, що позивач з 09 червня 2015 року перебуває у шлюбі з відповідачем, зареєстрованому у Туреччині. Від шлюбу мають неповнолітню дитину: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який являється громадянином Туреччини, має місце реєстрації в ній, але на даний час проживає з матір`ю в Україні. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини до Туреччини строком на 2 місяці, щоб дитина спілкувалася з усіма своїми родичами, зокрема, з дідусем та бабусею, сам він бажає забезпечити повноцінний розвиток та життя дитині, проте відповідач з особистої неприязні відмовила у наданні такого дозволу, в зв`язку з чим він вимушений звертатися до суду. Просив надати позивачу дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , 2016 року народження, за кордон до Туреччини, а саме міста Діярбакир, без дозволу (згоди) та супроводу матері дитини ОСОБА_2 , на період з 01.12.2018 року по 01.02.2019 року, в супроводі батька ОСОБА_1 .

В подальшому подав суду клопотання про уточнення позовних вимог, просив надати позивачу такий дозвіл на період з 01.04.2019 року по 01.07.2019 року.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав повністю, просив його задовольнити.

Відповідач та представник відповідача в судове засідання не з`явились з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Представник 3-ї особи Служби у справах дітей Сумської РДА в судовому засіданні позов суду пояснила, що відповідач з дитиною на території Сумського району не проживають, вони не можуть їх знайти, тому висновок вони не мають можливості надати. При винесенні рішення поклалась на розсуд суду.

Представник 3-ї особи Служби у справах дітей Сумської міської ради для розгляду справи до суду не з`явився по невідомій причині, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника 3-ї особи, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, - і не оспорюється сторонами, що з 09 червня 2015 року позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 перебуває у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованому у Туреччині. Від шлюбу мають неповнолітню дитину: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6), яка являється громадянином Туреччини, має місце реєстрації в ній, а саме в АДРЕСА_6 (а.с.13,14).

Сторони однією сім`єю не проживають. На теперішній час дитина проживає разом з матір`ю, оскільки позивач надав дозвіл відповідачу на виїзд з дитиною за кордон з республіки Туреччини до України. Відповідач ОСОБА_2 не дає бачитися батьку з дитиною, не надає дозволу на виїзд з ним за кордон на відпочинок та на зустріч з батьками позивача.

Позивач бажає забезпечити повноцінний розвиток та життя дитині, бажає, щоб дитина спілкувалася з усіма своїми родичами, зокрема, з дідусем та бабусею та іншими родичами, які проживають в Туреччині у м. Діярбакир. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини до Туреччини строком на два місяці, але отримував відмову, тому він вимушений звертатися до суду.

В позовній заяві позивач вказує, що він бажає забезпечити повноцінний розвиток та життя дитині, бажає, щоб дитина спілкувалася з усіма своїми родичами, зокрема з дідусем та бабусею та іншими родичами, котрі проживають в Туреччині. Але, незважаючи на це, відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували її відмову, вона не наводить.

Відповідно до Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою ВР України № 789 від 27.02.1991) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини.

Особисте немайнове право на свободу пересування фізичної особи закріплене ст.313 Цивільного кодексу України, зокрема ч.3 такої визначає, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п.4).

Відповідно до п.п.1 п.4 даних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

З огляду на викладене, діючим законодавством України не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, проте, встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Крім того, положеннями чинного законодавства передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди матері на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, закріпленого ст.ст.141, 157 СК України.

Дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном.

При вирішенні спору суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з`ясувати питання про наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання. Не можна задовольняти позовні вимоги щодо захисту права, яке може бути порушене в майбутньому і щодо якого невідомо, чи буде воно порушене, зокрема, вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди одного з батьків, оскільки невідомо, чи буде необхідність в отриманні дозволу, а якщо і настане така необхідність, можливо, відповідач безперешкодно його надасть.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Позивачем не надано будь - яких доказів, що відповідач відмовив йому у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон, в тому числі не надано доказів, що позивач попередньо звертався до нотаріуса з метою оформлення нотаріально посвідченої згодою другого з батьків на виїзд дитини за кордон, і відповідач ухилився від надання такого дозволу.

За викладених обставин, суд вважає, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон на такий період, як зазначає позивач, без згоди матері, грубо порушуватиме її право на участь у вихованні дитини та фактично позбавить її можливості знати про місцезнаходження сина, умови проживання та інші обставини стосовно нього, що згідно із вимогами статті 313 ЦК України, статей 141, 157 Сімейного кодексу України, положеннями Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, є неприпустимим.

Відповідно до частини 3 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та недоведеними, а тому не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 141, 150, 153, 157 СК України, ст. 313 ЦК України, ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», ст.ст. 263, 264, 265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задовленні позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_6 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу матері - відмовити за необґрунтованістю.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сумського апеляційного суду через Сумський районний суд Сумської області протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.А.Степаненко